Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

06.04.2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить розірвати шлюб, посилаючись на припинення сімейних відносин по причині психологічної несумісності та різних поглядів на життя, які призвели до постійних сварок та конфліктів. Позивач в судове засідання не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, прізвище після розірвання шлюбу залишити «Жилінська». Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, відзив до суду не надав, у зв'язку з чим справа розглядалась відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного: Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 21.11.2014 року відділом ЗАГС Карасунського внутрішньоміського округу м. Краснодара Управління ЗАГС Краснодарського краю Російської Федерації, актовий запис № 2243 Від даного шлюбу сторони мають дитину [PERSON], [INFO]. Шлюбні стосунки сторони припинили з 2014 року, сумісне господарство не ведуть, проживають окремо. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Вище викладені вимоги законодавства регламентовані також ст. 112 Сімейного кодексу України. Згідно ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сімю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Отже, оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Приймаючи до уваги, що сторони припинили шлюбні відносини, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити. За змістом ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На підставі викладеного та

Outcome: approved