Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

06.07.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить розірвати шлюб, укладений між сторонами 23.02.2008 року та зареєстрований Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 75; стягнути з [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше ніж 30 % на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання заяви, та до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] року. При цьому позивач посилається на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син - [PERSON]. Позивач вказує, що син на теперішній час проживає із нею, та знаходиться на її утриманні, відповідач у добровільному порядку не надає допомоги на утримання сина, у зв'язку з чим, позивач змушена звернутися до суду із позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовну заяву підтримала та просить її задовольнити. При цьому позивач вказала, що після розірвання шлюбу просить залишити їй шлюбне прізвище [PERSON] а також зазначила, що шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені понад рік. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав, та не заперечує проти його задоволення. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON], 23.02.2008 року уклали шлюб, який зареєстрований Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 75, що вбачається із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] /а.с. 6/. Від шлюбу у сторін 04.06.2008 року народився син [PERSON], актовий запис № 462, що слідує із свідоцтва про народження виданого Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси. Батьками у свідоцтві вказані сторони по справі /а.с. 7/. Згідно довідки № 1754 від 04.07.2016 року за адресою: [ADDRESS], зареєстровані та проживають: [PERSON], 1987 року народження, [PERSON], 1959 року народження, [PERSON], 1984 року народження, [PERSON], 2014 року народження, [PERSON], 2008 року народження /а.с. 12/. Шлюб у сторін носить формальний характер, подружні стосунки між ними не підтримуються понад рік, спільного господарства сторони не ведуть, проживають окремо, спорів стосовно поділу спільного майна на теперішній час немає. Згідно з ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Таким чином, враховуючи визнання відповідачем вимог про розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування та найважливішим обов'язком батьків. Статтею 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, регламентовано, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Проаналізувавши встановлені обставини, враховуючи визнання відповідачем вимог, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення аліментів підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. При цьому суд вважає, що визначений судом розмір аліментів є розумним та не суперечитиме чинному законодавству, інтересам позивача, відповідача та неповнолітньої дитини. При цьому судом встановлено, що на цей час сторони в питанні утримання дитини прийшли до спільного рішення стосовно як розміру аліментів так і способу перерахування коштів відповідачем в добровільному порядку на рахунок в банківській установі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги визнання відповідачем позовних вимог у повному обсязі, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Outcome: approved