Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

06 березня 2015 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до до Дитячо-Юнацької спортивної школи «Авангард» ім.. [PERSON] про витребування трудової книжки, стягнення коштів, належних при звільненні та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У судове засідання сторони не з»явились. Позивач надав до суду заяву, прохав позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з»явився, повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.\~\~\~\~ Згідно статті 16 Цивільного кодеку України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого\~особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 01 вересня 2003 року, [PERSON] (позивач), був прийнятий на посаду тренера-викладача з вільної боротьби до Дитячо-Юнацької спортивної школи «Авангард» ім.. [PERSON] (далі - відповідач). У липні 2013 року Позивач пішов у щорічну відпустку зі збереженням заробітної плати. В серпні 2013 року, повернувшись з відпустки, за місцем роботи позивачу адміністрацією відповідача було повідомлено, що його звільнено з займаної посади. Детальну інформацію надати відмовилися. На підставі звернень позивача до органів прокуратури, Територіальною Державною інспекцією України з питань праці було проведено перевірку про результати якої позивача було повідомлено листом за вих.№ 16-167-01-37 від року. Відповідно до проведеної перевірки встановлено, що позивача було звільнено наказом від 01.07.2013 р. №52 по ст.38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням, підстава - заява написана від імені позивача. Крім того в наказі міститься підпис, що позивач з ним ознайомлений. Відповідно до списку працівників на зарплату за липень, 19.07.2013р. Позивачу виплачено належні при звільненні кошти. Також в ході перевірки було встановлено наявність Акту від 01.07.2013 у змісті якого вказано, що позивач трудову книжку отримав, проте відмовився засвідчувати це своїм підписом. Позивач, вказував, що в наказах та інших документах, не розписувався, належних при звільненні коштів йому не виплачувалося, трудової книжки не отримував. Позивач звернувся до міліції, було відкрито кримінальне провадження за №12014170040002268. При перевірці обставин були відібрані показання свідка [PERSON], яка виконувала обовязки інспектора-методиста і відповідала за прийняття на роботу та звільнення з роботи працівників ДЮСШ. [PERSON] зазначила, що власноручно написала всі заяви та розписалася за відповідача. Таким чином, наказ виданий на підставі підробленої заяви і не відповідає волі відповідача. Заява відповідача про отримання трудової книжки також є не дійсною, ним не писалася та не відповідає його волі. Позивачу до цього часу взагалі не видано трудову книжку, що унеможливлює як влаштування на нову роботу так і подачі цього документа до відповідних органів для проведення перерахування пенсії та оформлення інших соціальних пільг, які належать йому за законом. Відповідно п.4 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю, підставою припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Відповідно до ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості,підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним орган працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п.6.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, трудові книжки та їх дублікати, що не були одержані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Після цього строку не затребувані трудові книжки (їх дублікати) зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а по закінченні зазначеного строку їх можна знищити в установленому порядку. Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п.32 Постанови Пленуму ВСУ України «Про практику розгляду судами трудових спорів», від 06.11.1992р. №9, оскільки згідно зі ст.235 Кодексу законів про працю оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Відповідно до ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю, оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. Незаконні дії відповідача завдали позивачу тяжких моральних страждань. Внаслідок незаконних, цинічних дій Позивача, Відповідач не міг влаштуватися на роботу та займатися своєю улюбленою справою, без трудової книги оформити належні йому соціальні виплати стало просто не можливо, ці обставини змушували та змушують його постійну нервувати та відчувати себе в пригніченому стані, що негативно відображається на здоровї позивача. У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода серед іншого полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (з наступними змінами) визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з вищевикладеного, суд задовольняє позов повністю. Питання судового збору суд вирішує на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved