Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

05.08.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, який в подальшому уточнила, в якому просить скасувати арешт майна. В обґрунтування позову зазначила, що після смерті її чоловіка, [PERSON] вона, звернулася до Обухівської районної державної нотаріальної контори Київської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частини квартири [ADDRESS] , ј частина якої належить їй на праві приватної власності, решта квартири по ј - належить їхнім з покійним синам: [PERSON] та [PERSON] , однак отримала відмову, оскільки згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером 164781323 від 24.04.2019 року, на вище вказану квартиру мається обтяження - арешт. Реєстраційний номер обтяження : 1319576 та 1319594, зареєстровані 21.09.2004 року реєстратором: Українська міська державна нотаріальна контора. Підстава обтяження - постанова без номера від 21.01.2004 року, Державної виконавчої служби, Обухівського РУЮ. Також будинок [ADDRESS] , який значиться в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, обтяження №1247063 від 19.08.2004 року. Позивач просить виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: 1247063, 1319576, 1319594. Додаткові дані: Архівний номер: 6690170 КІЕV478. Архівна дата: 27.01.2004. дата виникнення: 27.01.2004. № реєстра: 145, внутр. № 3101F 3С22F53D2В2155, коментарій: с.46 Українська ДНК та Архівний номер -6690170 КІЕУ478. Архівна дата -27.01.2004 року номер реєстру- 145, внутр. №3101FВ3С22F53D2В 2155, коментарій - с.46 Українська ДНК. При чому відповідно до даних запису - арешт накладено на всю квартиру. Коли, нині померлому [PERSON] , належала лише ј частина квартири. Їй особисто не відомо було що накладено арешт на майно її покійного чоловіка ще у 2004 році. У виконавчій службі копії постанови про накладення даного арешту на майно [PERSON] їй надано не було, оскільки виконавчі провадження перебувають на зберіганні в архіві три роки, після чого знищуються . При зверненні позивача з заявою до ВДВС щодо зняття арешту з квартири у ВДВС їй було рекомендовано звертатися з позовом до суду. А тому вона вимушена за захистом своїх прав звертатися з даного приводу до суду та просити суд звільнення майна з під арешту. Крім того в ВДВС їй було усно повідомлено, що арешт на квартиру було накладено за ухвалою Обухівського районного суду Київської області, під час розгляду кримінальної справи, за обвинуваченням її покійного чоловіка, [PERSON] за ст. 286 ч 2 КК України, який 15 грудня 2001 року на автомобілі БМВ-525 скоїв ДТП під час якої скоїв наїзд на гр. [PERSON] , який від отриманих тілесних ушкоджень внаслідок ДТП помер [INFO] в лікарні. Однак за постановою суду від 23 вересня 2003 року нині покійного [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ст. 286 ч 2 КК України було звільнено в зв`язку з амністією. Провадження у даній кримінальній справі було закрите, що підтверджується копією постанови суду від 23 вересня 2003 року. Потерпілій, дружині загиблого, [PERSON] - [PERSON] було роз`яснено порядок вирішення позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в цивільно-правовому порядку. Померлий, [PERSON] вирішив всі матеріальні питання з [PERSON] і претензій до нього вона не мала, що підтверджується розпискою громадянки [PERSON] . Однак [PERSON] не проконтролював вчасно у ВДВС всі питання щодо зняття арешту з його майна і обтяження, тож арешт його майна залишився значитися до цього часу в реєстрі. Про те, що відповідно до виконавчого документа накладено арешт на оспорювану квартиру позивачу стало відомо лише від нотаріуса, під час оформлення спадщини, та надано копію постанови про арешт майна. Постанов про відкриття провадження та закриття виконавчого провадження ВДВС поштою додому працівники ВДВС не надсилали. Також на майно померлого [PERSON] , а саме недобудований будинок номер [ADDRESS] було накладено арешт за реєстраційним номером обтяження -1247063, зареєстрований реєстратором - Українська міська державна нотаріальна контора від 19.08.2004 року відповідно до повідомлення, б/н Ощадбанк України. Архівний номер - 4632471 КІЕУ 478, архівна дата 12.06.2002 року, дата виникнення - 18.11.1997 р. номер реєстру - 6, внутрішній номер - 26010Е2D27F34А2F 3222, коментарій - Українська ДНК с.3 в зв`язку з наданням йому позики у відділенні Ощадбанку номер 3034. І який на даний час сплачено в повному обсязі, що підтверджується довідкою з АТ Держаний ощадний банк України. В зв`язку з вищевикладеним вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частину вищевказаної квартири, яка належала померлому. А тому вимушена звертатись до суду з даним позовом. 29.09.2020 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. 08.12.2020 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити, посилаючись на обставини вкладені в уточненій позовній заяві. Проти винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач в судове засідання не з`явилася про поважність причин неявки суду не повідомила, хоч про день, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Заяв, клопотань чи заперечень суду не подала. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про поважність причини неявки суду не повідомив, хоч про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяв, клопотань чи заперечень суду не подав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши позивача, перевіривши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтво про смерть. Після смерті свого чоловіка, [PERSON] позивач, 02.04.2019 року звернулася до Обухівської районної державної нотаріальної контори Київської області з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частини квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на праві приватної власності. ј частина якої належить їй на праві приватної власності, решта квартири по ј - належить їхнім з покійним синам: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Крім того покійному чоловіку позивача на праві власності належав недобудований будинок номер [ADDRESS] . Згідно з інформацією яку отримала позивач при зверненні до ВДВС їй стало відомо про існування обтяжень на усьому нерухомому майні померлого [PERSON] . З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що на майно померлого чоловіка позивача [PERSON] було накладено арешт на таке майно: Недобудований будинок [ADDRESS] - реєстраційний номер обтяження 1247063, зареєстрований реєстратором - Українська міська державна нотаріальна контора від 19.08.2004 року відповідно до повідомлення, б/н Ощадбанк України.№3034. Квартиру [ADDRESS] - реєстраційні номери обтяжень 1319576, зареєстрований реєстратором - Українська міська державна нотаріальна контора від 21.09.2004 року відповідно до постанови б/н від 21.04.2004 року Державна виконавча служба Обухівського РУЮ та 1319594 зареєстрований реєстратором - Українська міська державна нотаріальна контора від 21.09.2004 року відповідно до постанови б/н від 21.04.2004 року Державна виконавча служба Обухівського РУЮ Відповідно до даних запису - арешт накладено на всю квартиру. Коли, померлому [PERSON] , належала лише ј частина квартири. Позивачу особисто не було відомо, що накладено арешт на майно мого покійного чоловіка ще у 2004 році. У виконавчій службі копії постанови про накладення даного арешту на майно [PERSON] позивачу надано не було, оскільки виконавчі провадження перебувають на зберіганні в архіві три роки, після чого знищуються . При зверненні позивачем з заявою до ВДВС щодо зняття арешту з квартири у ВДВС їй було рекомендовано звертатися з позовом до суду. А тому вона вимушена за захистом своїх прав звертатися з даного приводу до суду та просити суд звільнення майна з під арешту. Також в ВДВС позивачу було усно повідомлено, що арешт на квартиру було накладено за ухвалою Обухівського районного суду, під час розгляду кримінальної справи, за обвинуваченням її покійного чоловіка, [PERSON] за ст. 286 ч 2 КК України, який 15 грудня 2001 року на автомобілі БМВ-525 скоїв ДТП під час якої скоїв наїзд на гр. [PERSON] , який від отриманих тілесних ушкоджень внаслідок ДТП помер [INFO] в лікарні. Однак за постановою суду від 23 вересня 2003 року нині покійного [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ст. 286 ч 2 КК України було звільнено в зв`язку з амністією. Провадження у даній кримінальній справі було закрито, що підтверджується копією постанови суду від 23 вересня 2003 року. При цьому потерпілій, дружині загиблого [PERSON] - [PERSON] було роз`яснено порядок вирішення позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в цивільно-правовому порядку. Померлий, [PERSON] вирішив всі матеріальні питання з [PERSON] і претензій до нього вона не має, що підтверджується розпискою громадянки [PERSON] . Однак [PERSON] не проконтролював вчасно у ВДВС всі питання щодо зняття арешту з його майна і обтяження, а тобто арешт його майна залишився значитися до цього часу в реєстрі. Про те, що відповідно до виконавчого документа накладено арешт на квартиру позивачу стало відомо лише від нотаріуса, під час оформлення спадщини, та надано копію постанови про арешт майна. Постанов про відкриття провадження та закриття виконавчого провадження ВДВС поштою на адресу позивача та її покійного чоловіка працівники ВДВС не надсилали. Згідно ч. 2 ст. 3 Конституції України - права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки, усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Враховуючи викладене, суд зобов`язаний прийняти до уваги при вирішенні цього спору положення Конституції України як норми прямої дії, які встановлюють конституційне право громадян отримати та реалізувати своє право власності на майно, отримати ефективний судовий захист від протиправних посягань та порушень такого права. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно зі статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності. Виходячи з викладеного вище, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право приватної власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному об`ємі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене суд вважає звернення позивача правомірним, відповідач переконливих заперечень на позов не подавав, доводи позивача не спростував, наявність правових підстав продовження існування арешту майна не довів. Таким чином, під час судового розгляду встановлено порушення прав та законних інтересів позивача як власника майна, які підлягають судовому захисту. Поряд із тим, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав та інтересів суд вважає неналежним, оскільки він не ґрунтується на законі, а під час розгляду справи, позивач також не зміг конкретизувати правові підстави позову та обґрунтувати співвіднесення сформульованих ним вимог в частині способу захисту із будь-якою нормою права, посилаючись на власну правову необізнаність. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Судом не встановлено наявність правових підстав для покладення в судовому порядку на відповідача виконання обов`язку вчинити дії, передбачені позовними вимогами, зокрема вилучити запис про обтяження з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та погасити запис про арешт нерухомого майна в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, який є архівним додатком Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач не є державним реєстратором, задоволення позовних вимог у пред`явленій суду редакції суд вважає неможливим. Поряд із тим, слід врахувати правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13, згідно якої вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Саме до цього зводяться роз`яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 4 постанови «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року № 6 в редакції від 30 червня 1978 року № 5. За таких обставин, суд вважає, що слід обрати інший належний спосіб захисту порушених прав та законних інтересів позивача, який ґрунтується на законі та є достатнім для відновлення порушеного права, а саме слід скасувати арешт майна, а саме: - квартири [ADDRESS] з реєстраційним номером обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчудження об`єктів нерухомого майна 1319576, 1319594 від 21.09.2004 року, - будинку [ADDRESS] з реєстраційним номером обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчудження об`єктів нерухомого майна 1247063 від 19.08.2004 року. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що позов є законним і обґрунтованим, але підлягає частковому задоволенню шляхом обрання належного способу захисту прав та інтересів позивача у передбачений законом спосіб. Також враховуючи те, що позивач є дружиною померлого громадянина із числа ліквідаторів категорії 1А, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою її слід звільнити від сплати судового збору згідно п.10 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

Outcome: partial