Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

06 березня 2020 року позивач звернулася до суду із позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову просить: визначити, що частка [PERSON] , який помер [INFO] , у набутому під час шлюбу з [PERSON] [INFO] у спільному майні подружжя квартирі [ADDRESS] становить 1/2 частку і входить до спадкової маси, що залишилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; визначити, що частка [PERSON] , який помер [INFO] , у набутому під час шлюбу з [PERSON] [INFO] у спільному майні подружжя - транспортному засобі марки Hyndai, модель Sonata, 2011 року випуску, колір сірий, VIN-код [NUMBER] , тип Легковий седан-В становить 1/2 частку і входить до спадкової маси, що залишилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/4 частки транспортного засобу марки Hyndai, модель Sonata, 2011 року випуску, колір сірий, VIN-код [NUMBER] , тип Легковий седан-В в сумі 76754,75 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/4 частки транспортного засобу марки Hyndai, модель Sonata, 2005 року випуску, колір бежевий, VIN - [NUMBER] , тип Легковий сєдан, державний номер [NUMBER] в сумі 43323,00 грн в замін права власності на 1/4 частку у праві власності на це же автомобіль; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/4 частки гаражів № [NUMBER] , 1464, 1484, які розташовані на території Автогаражного кооперативу «Шкільний» за адресою: м. Одеса, вул. Левітана, 126/1 у розмірі 126265,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує наступним. [INFO] помер батько позивача, [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, заповіту спадкодавець не залишив. 03 вересня 1961 року між батьками позивача: [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який на час смерті спадкодавця не розірвано. Під час перебування у шлюбі батьки позивача придбали у спільну сумісну власність за спільні кошти квартиру [ADDRESS] , два автомобілі марки Hyndai, модель Sonata та гаражі в Автогаражному кооперативі «Шкільний». До складу спадщини входить частка у праві спільної сумісної власності її батька на вищевказане майно. З метою прийняття спадщини позивач звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Яковлєвої О.М. Дружина спадкодавця, [PERSON] , також прийняла спадщину шляхом проживання зі спадкодавцем на час його смерті. Нотаріусом видані роз`яснення «Щодо порядку видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно» в яких зазначено про неможливість видачі свідоцтв про право на спадщину на частку квартири та транспортного засобу. Окрім цього, один транспортний засіб та гараж були відчужені відповідачем після смерті спадкодавця. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду за захистом порушених прав позивача. Відзив на позовну заяву від відповідача по справі до суду не надходив. 15 вересня 2021 року від відповідача до суду надійшли пояснення, в яких відповідач виклала свої заперечення проти задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача компенсації вартості частки гаражів № [NUMBER] , 1464, 1484, які розташовані на території Автогаражного кооперативу «Шкільний» за адресою: м.\~Одеса, вул. Левітана, 126/1. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, представником відповідача, адвокатом Колесніковою Ю.С. 24.11.2021 року подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю адвоката у засіданні Одеського апеляційного суду, яке відхилене судом з огляду на те, що до клопотання не надано доказів того, що адвокат приймає участь у справі, яка перебуває у провадженні Одеського апеляційного суду. Окрім цього, суд вважає за можливе з метою дотримання розумного строку розгляду справи розглянути справу за відсутності сторін за наявними у справі матеріалами з огляду на те, що стороною відповідача неодноразово вчинялися дії щодо затягування строку розгляду справи. Так, провадження у справі відкрито 17 березня 2020 року, 01.10.2020 року відповідач подала до Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження, яка за нормами цивільного процесуального законодавства не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. Одеським апеляційним судом апеляційна скарга була повернута апелянту. В судове засідання, призначене на 22.12.2020 року відповідач та її представник не з`явилися, причини неявки до суду не повідомили. 23.02.2021 року [PERSON] , який є онуком відповідача подана до Одеського апеляційного суду апеляційна скарга на ухвалу про відкриття провадження, яка за нормами цивільного процесуального законодавства не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. Одеським апеляційним судом апеляційна скарга була повернута апелянту. 25.05.2021 року представник відповідача подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з погіршенням стану здоров`я без надання доказів поважності причин неявки до судового засідання. 29.06.2021 року відповідач та її представник не з`явилися, причини неявки до суду не повідомили. 15.07.2021 року представником відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з наданням можливості для укладення мирової угоди, в подальшому розгляд справи відкладався через неявку відповідача у зв`язку із хворобою два рази, при цьому до клопотання про відкладення розгляду справи від 02.11.2021 року не додано доказів поважності причин неявки до судового засідання. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно Ширяївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 13.07.2017 року вбачається, що [INFO] помер [PERSON] (том. 1, а.с. 9). [PERSON] є батьком позивача, що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно Ширяївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 13.07.2017 року та свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області від 20.04.2004 року (том. 1, а.с. 10-11). З Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію із зазначенням відомостей про другого з подружжя №00018764484 від 28.09.2017 року вбачається, що [PERSON] є чоловіком відповідача, шлюб не розірвано (том. 1, а.с. 12). З матеріалів спадкової справи №38/2017 щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] , яка надана ПН ОМНО Яковлєвою О.М. на ухвалу суду про витребування доказів вбачається, що заповіту спадкодавець не залишив. Спадкоємцями за законом першої черги, які прийняли спадщину є [PERSON] та [PERSON] (том 1, а.с. 45-99). З наявних у матеріалах спадкової справи №38/2017 належним чином завірених копій Договору купівлі-продажу нерухомого майна №18350, зареєстрованого Одеською товарною біржою 10.04.1997 року на 31/100 частку квартири [ADDRESS] , договору купівлі-продажу нерухомого майна №18351, зареєстрованого Одеською товарною біржою 10.04.1997 року на 156/1000 часток вказаної квартири, договору купівлі-продажу нерухомого майна №18352, зареєстрованого Одеською товарною біржою 10.04.1997 року на 240/1000 часток вказаної квартири, договору купівлі-продажу нерухомого майна №18353, зареєстрованого Одеською товарною біржою 10.04.1997 року на 294/1000 часток вказаної квартири вбачається, що титульним власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (т. 1 а.с.77-84). Квартира набута 10.04.1997 року під час перебування відповідача в шлюбі з [PERSON] . Судом встановлено, що право власності на вищевказану квартиру зареєстроване КП «БТІ» Одеської міської ради 22.07.1997 року (т. 1 а.с. 13). З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 04.08.2011 року вбачається, що [PERSON] належить транспортний засіб марки Hyndai, модель Sonata, 2005 року випуску, колір бежевий, VIN - [NUMBER] , тип Легковий сєдан, державний номер [NUMBER] (т. 1 а.с. 76). Зі звіту №23/20 про оцінку колісного транспортного засобу автомобіля Hyndai Sonata, реєстраційний номер [NUMBER] від 21.04.2020 року середньоринкова вартість КТЗ складає 173292 грн. (т. 1 а.с. 111-121). З інформації, наданої на запит адвоката Акуліча О.О. ТСЦ 5142 РСЦ МВС в Одеській області 07.03.2020 р. за №5142-4аз (т. 1 а.с. 109) вбачається, що згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС України за [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб Hyndai Sonata, VIN - [NUMBER] , н.з. [NUMBER] , видано свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 15.02.2012 року, 19.06.2019 року вказаний ТЗ перереєстровано на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до вказаного договору [PERSON] продала, а [PERSON] купив вказаний ТЗ за 307019,00 грн. (т. 1 а.с. 110). Судом встановлено, що [PERSON] був членом Автогаражного кооперативу «Шкільний», що підтверджується листом Автогаражного кооперативу «Шкільний» № 17 від 25.10.2017 р., в якому зазначено, що [PERSON] , [INFO] був членом даного кооперативу та володів гаражами-боксами № 1463, № 1464, № [NUMBER] , проте вказані гаражі були без згоди позивача переоформлені на [PERSON] (т. 1 а.с. 14). З відповіді на адвокатський запит Автогаражного кооперативу «Шкільний» №1 від 15.01.2021 року вбачається, що після смерті члена кооперативу [PERSON] гаражі, які йому належали № 1463, № 1464, № [NUMBER] переоформлені на його дружину, [PERSON] . В подальшому гараж № [NUMBER] [PERSON] продала [PERSON] (т. 1 175). З заяв позивача від 19.09.2017 року (т. 1 а.с. 68) та від 05.03.2020 року (т. 1 а.с. 93) вбачається, що позивач зверталася до ПН ОМНО [PERSON] з заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину на частку квартири та транспортного засобу. З роз`яснення «Щодо порядку видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно» від 19.09.2017 року №355/02-14 (т. 1 а.с. 19) вбачається, що оскільки позивач не має можливості надати правовстановлюючі документи, які посвідчують право власності спадкодавця на квартиру [ADDRESS] , їй рекомендовано звернутися до місцевого суду. З роз`яснення «Щодо порядку видачі свідоцтва про право на спадщину на рухоме майно» від 05.03.2020 року №355/02-14 (т. 1 а.с. 20) вбачається, що транспортний засіб був зареєстрований на ім`я дружини спадкодавця, а частка спадкодавця у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб не була визначена, та позивачем не надані документи, що підтверджують право власності спадкодавця на рухоме майно, позивачу рекомендовано звернутися до місцевого суду. Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Вищевказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 12.06.2019 року, за наслідком розгляду цивільної справи №336/4527/17 та у постанові від 23.01.2019 року, за наслідком розгляду цивільної справи №761/2180714, які у відповідності до вимог ст.263 ЦПК України судом враховуються при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. У постанові Великої Палати Верховного Суду від «21» листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від «24»травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від «06» лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від «05» квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст.1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (п.4.15 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року, №296/5 (в редакції наказу №957/5 від 24.03.2017). Згідно із п. 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року, №296/5 (в редакції наказу №957/5 від 24.03.2017), за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Оскільки позивач не має можливості надати нотаріусу документи, що підтверджують право власності спадкодавця, на майно, що входить до складу спадщини, права позивача мають бути захищені в судовому порядку. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи з того, що позивач на підставі належних, допустимих та достатніх доказів довела, що квартира була набута її батьками під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а відповідач не спростувала ці обставини та не довела, що квартира набута під час перебування у шлюбі за її особисті кошти, суд вважає за необхідне захистити порушені спадкові права позивача шляхом визнання за позивачем права власності в порядку спадкування на ј частку квартири. Як роз`яснено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. (ч. 4 ст. 65 СК України). Частиною 3 статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. В разі неможливості виділу цього майна в натурі він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з положень ст. 183 ЦК України транспортний засіб є неподільною річчю, оскільки він не може бути поділеним без втрати цільового призначення. Тому у зв`язку з тим, що виділення часток автомобіля у володіння кожного зі спадкоємців є неможливим, а також один з автомобілів, частки яких входять до складу спадщини, було відчужено після смерті спадкодавця, визнання права власності на ідеальну частку транспортного засобу не є ефективним способом захисту порушених прав позивача. Натомість, присудження грошової компенсації вартості спадкового майна вирішить спір по суті. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №756/8206/15. Так, у Постанові Верховного Суду від 19.06.2019 року вказано, що оскільки автомобіль, за змістом статті 183 ЦК України є неподільною річчю, виділення його часток у володіння кожного із спадкоємців є неможливим та не вирішить спору щодо цього майна, а також ураховуючи, що [PERSON] відчужила вказаний автомобіль [PERSON] після смерті спадкодавця, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що в даному випадку поділу підлягає вартість такого автомобіля. Оскільки продаж транспортного засобу здійснено без згоди та врахування інтересів позивача як спадкоємця [PERSON] та у зв`язку з тим, що позивач має право на спадкування 1/4 частки у праві власності на спірний автомобіль з [PERSON] необхідно стягнути грошову компенсацію вартості 1/4 частки відчуженого транспортного засобу, а саме: 307019,00 грн (вартість майна відповідно до договору купівлі продажу) : 4 = 76754,75 грн. Вартість автомобіля марки Hyndai, модель Sonata, 2005 року випуску, колір бежевий, VIN - [NUMBER] , тип Легковий сєдан, державний номер [NUMBER] , який зареєстрований на ім`я [PERSON] визначена суб`єктом оціночної діяльності у розмірі 173292,00 грн. Виходячи з цього, позивач має право на грошову компенсацію вартості ј частки транспортного засобу у розмірі 43323,00 грн (173292,00 : 4 = 43323,00). Згідно з частинами першою; другою статті 19-1 Закону України «Про кооперацію» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цьоґо права відповідно до закону. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у судових справах про спадкування» роз`яснено, що у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають повернеш по. а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому. входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди. У зв`язку з тим, що матеріали справи не містять доказів внесення [PERSON] пайового внеску до автогаражного кооперативу та на запит адвоката Автогаражним кооперативом «Шкільний» надано інформацію від 15.01.2021 року про те, що розпаювання в кооперативі не проводилося, [PERSON] як і інші члени кооперативу пайовий внесок не сплачував, суд вважає, що у задоволенні вимоги позивача про стягнення компенсації вартості ј частки гаражів слід відмовити. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Питання як про достовірність конкретного доказу, так і про достатність їх у сукупності суд вирішує у кожному випадку виходячи з конкретних обставин справи. З іншого боку, принциповим можна вважати положення щодо неможливості доказування на основі припущень. Достатніми є докази, яких може бути достатньо для встановлення певного факту або усієї сукупності фактів, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторони. Однак це має місце поки існування цього факту не буде заперечене іншими доказами. Тобто такі докази не є безспірними, але якщо протилежна сторона не надасть належні докази для їх спростування, вони є достатніми для ухвалення рішення на користь особи, котра їх подала. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд вважає правомірними заявлені вимоги позову, які є обґрунтованими, тому вважає за можливе їх задовольнити.

Outcome: partial