Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-05 00:00:00

07.03.2019 р. [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить: визначити в натурі 16/100 (шістнадцять сотих) часток у праві спільної часткової власності на домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] , а саме: житловий будинок, літ. Д, загальною площею 35,5 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., згідно технічного паспорта від 14.01.2019 року; припинити спільну часткову власність на 16/100 (шістнадцять сотих) часток у праві спільної часткової власності на домоволодіння по [ADDRESS] адреса [ADDRESS] на ім`я [PERSON] ; припинити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право спільної часткової власності на частку домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] за номером 5050782, реєстраційний номер об`єкта 180274948101; визнати за нею, [PERSON] , право власності на житловий будинок, загальною площею 35,5 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., розташований в [ADDRESS] дріб два). В обґрунтування позовних вимоги позивач посилається на те, що між нею та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу 16/100 часток у праві спільної часткової власності на домоволодіння по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Ткаченко Ю.Г. від 28.08.2017 року за № 3-625. 01.08.2018 було здійснено повний розрахунок за 16/10 частко вказаного домоволодіння, а [PERSON] передала ключі, технічний паспорт, розрахункові книжки. Позивач проживає і користується цією нерухомістю з 01.08.2018 року. 10/100 часток вказаного домоволодіння належить [PERSON] , 74/100 часток належало [PERSON] , який здійснив виділ в натурі своєї частки. Оформити нотаріально договір купівлі-продажу не можливо, виділити 16/100 часток домоволодіння в натурі можливо згідно технічного паспорта. Між позивачем та відповідачем [PERSON] виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майна, у зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду із вказаним позовом. 18.04.2019 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 17.05.2019 року до суду надійшла заява [PERSON] , в якій вона просить розглядати справу за її відсутності, позов визнає. 13.06.2019 року до суду надійшла заява [PERSON] , в якій вона просить розглядати справу за її відсутності, позов підтримує та просить задовольнити. 13.06.2019 р. ухвалою суду закрито підготовче засідання і справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує і просить задовольнити. Відповідач [PERSON] надала до суду заяву, в якій вона просить розглядати справу за її відсутності, позов визнає. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що співвласниками домоволодіння за адресою: [ADDRESS] а є: [PERSON] 16/100 часток (договір дарування від 14.11.2003 р. №2879, свідоцтво про право на спадщину від 04.08.2010 р. №3-672), [PERSON] 10/100 часток; [PERSON] - 74/100 часток домоволодіння надана нова адреса Кузнецька, 152 [ADDRESS] ( а.с. 13-24, а.с. 31). 28 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу частки домоволодіння, згідно п. 1.1 якого, сторони зобов`язуються у строк до 01 вересня 2018 року укласти договір купівлі-продажу 8/50 часток домоволодіння за [ADDRESS] . Звертаючись із позовною заявою, позивач [PERSON] , посилається на те, що оформити нотаріально договір купівлі продажу між нею та [PERSON] не можливо, а також на порушення її прав згідно ст. 317-319, 321, 358, 364, 367, 386, 526 ЦК України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі (частина перша статті 635 ЦК України). Відповідно до частини першої статі 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Судом встановлено, що попередній договір підписаний сторонами з додержанням встановленої законом форми договору. Натомість, у строк, передбачений договором, договір купівлі-продажу укладено не було. Відповідно до частини другої статті 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Отже, наслідки порушення попереднього договору однією зі сторін розкриті у частині другій статті 635 ЦК України. І вони застосовуються, якщо інше не встановлено тим самим попереднім договором або актами цивільного законодавства. Положеннями ЦК й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на майно, що мало бути придбано в майбутньому за договором купівлі-продажу. Аналіз наведених норм права свідчить, що попередній договір, який укладений між сторонами, не є підставою для виникнення права власності, оскільки умовами такого договору передбачено укладення в майбутньому певного договору на визначених в попередньому договорі умовах. Крім того, відповідно до ч.2.ст.635 ЦК України при ухиленні однієї із сторін від укладення основного договору настають наслідки, передбачені самим попереднім договором або положеннями цієї статті, а не визнання права власності в порядку, передбаченому ст. 386 та ст. 392 ЦК України. Отже, відсутні підстави вважати, що позивач є власником 16/100 часток домоволодіння за [ADDRESS] . До того ж, з огляду на те, що відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги, судом не встановлено факту безповоротного ухилення її від укладення договору купівлі-продажу, як і не встановлено доказів, що свідчать про відмову нотаріуса в оформленні договору купівлі-продажу. Відтак, доводи позивачки про неможливість оформлення договору купівлі-продажу судом оцінюються критично. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач не є власником 16/100 часток домоволодіння за [ADDRESS] , нею не надано доказів виникнення у неї права власності. Далі, відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 14 грудня 2018 року №1266, частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , надано нову адресу: [ADDRESS] (а.с. 27, 28, 29-30). Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 364 ЦК України, кожен зі співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Отже, тільки співвласник має право на виділ у натурі частки майна. З аналізу вказаних вище правовстановлюючих документів та положень статті 356 ЦК України вбачається, що позивач не є суб`єктом спільної часткової власності, оскільки не є власником ані 16/100 часток домоволодіння по [ADDRESS] , а після виділення у нову адресу - домоволодіння по [ADDRESS] . Тобто вона не має права на виділ частки. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Оцінюючи надані сторонами докази, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] не доведено, що саме їй належить право вимоги за цим позовом. Отже, не маючи права власності на 16/100 часток домоволодіння по [ADDRESS] , [PERSON] є неналежним позивачем у позові про виділ часток в натурі, припинення спільної часткової власності, припинення запису про право спільної часткової власності, і з цих підстав їй в цьому позові слід відмовити. Щодо вимоги про визнання за позивачем права власності на житловий будинок, загальною площею 35,5 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., розташований в [ADDRESS] , то такі вимоги також не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 364 ЦПК України, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Оскільки судом встановлено, що позивач не є співвласником домоволодіння по [ADDRESS] , яке в подальшому виділене в окрему адресу [ADDRESS] , то у разі виділу у натурі частки із цього майна вона не набуває право власності на виділене майно. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed