Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

05.12.2018 року ТОВ «Авангард-інвест» звернулося з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків. В обгрунтування позову позивач зазначив, що [PERSON] 02.07.2018 року був прийнятий у ТОВ «Авангард-інвест» на посаду начальника цеху виробничого відділу і з ним в той же день було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. До укладеного договору було підписано акти приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей. 10.10.2018р. [PERSON] подав заяву про звільнення за власним бажанням. У зв`язку з поданням заяви про звільнення наказом від 10.10.2018 року було призначено інвентаризацію, в результаті якої було встановлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 40549,08 грн. Наказом від 24.10.2018 року [PERSON] було звільнено з ТОВ «Авангард-інвест» за власним бажанням. 09.11.2018 року товариство звернулося до [PERSON] з вимогою про відшкодування шкоди, завдану нестачею товарно-матеріальних цінностей, проте шкода у добровільному порядку відшкодована не була. ТОВ «Авангард-інвест» просило стягнути з відповідача завдану шкоду на суму 40549,08 грн. Відповідач відзив не надавав. Представник відповідача надав письмові пояснення по суті спору, в яких зазначив про чисельні порушення Положення «Про інвентаризацію активів та зобов`язань», проведення інвентаризації не повним складом комісії та без повного фактичного перерахунку товарно-матеріальних цінностей. Надав фотознімки основних засобів. Представники позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судових засіданнях позовні вимоги підтримали. Надали пояснення, аналогічні доводам позовної заяви. При цьому жоден з представників позивача не зміг пояснити технологічний процес виробництва та мету використання основних засобів. Директор ТОВ «Авангард-інвест» Твердий О.С. в судові засідання не з`явився, незважаючи на те, що його явка була визнана судом обов`язковою. Під час розгляду справи стороною позивача додатково були долучені до матеріалів справи копію паспорту на електрифіковане обладнання для вертикального транспорту (шнековий погрузчик) та паспорт (інструкція по експлуатації) змішувача примусової дії (міксер). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що він не привласнював та не допускав розтрати товарно-матеріальних цінностей підприємства, в тому числі основних засобів, а саме міксерів та шнекового погрузчика. Пояснив, що він не згоден з результатами інвентаризації, участі в ній не приймав, про час та місце її проведення проінформований не був. Від участі в перерахунку не відмовлявся. Відмовився від підпису в актах інвентаризації, оскільки не був згоден з її результатами. Також пояснив, що неможливо було здійснити коректний перерахунок залишків без зупинення виробництва та без зважування залишків кожної позиції. Також зауважив, що, зі слів членів інвентаризаційної комісії [PERSON] та [PERSON] йому відомо, що інвентаризація проводилася не коректно та не повним складом комісії. Також надав пояснення про технологічний процес виробництва деревинного вугілля. Вважає, що причиною звернення до суду є небажання генерального директора позивача [PERSON] виплачувати йому залишок зарплати, яка виплачувалася неофіційно. Представник відповідача також позов не визнав, зазначив, що інвентаризація була проведена з суттєвими порушеннями Положення «Про інвентаризацію активів та зобов`язань», внаслідок чого надані позивачем акти інвентаризації не можуть бути визнані допустимими доказами. Також зауважив, що договір про повну матеріальну відповідальність можливо укладати у письмовій формі тільки з працівниками визначених категорій. Посада, яку обіймав [PERSON] не входить до переліку цих посад, внаслідок чого договір про повну матеріальну відповідальність є нікчемним. Допитаний в судовому засіданні 21.05.2020 року свідок [PERSON] пояснив, що він працював у ТОВ «Авангард-інвест». На момент допиту в якості свідка звільнений. Фактично він виконував ті ж самі функції, що і [PERSON] , оскільки вони змінювали один одного на виробництві. Цех, в якому вони працювали, розташований в с. Башмачка Дніпропетровської області. В цеху здійснювалося виробництво деревинного вугілля та паливних брикетів. Вказана продукція вироблялася шляхом спалення деревини до перетворення її на вугілля, потім вугілля гасилося водою, потім воно мало просохнути, а вже після цього підлягало розфасуванню. Фасування здійснювалося у мішки, які продавалися «на вагу», а також у брендовані паперові мішки під назвою « [INFO] ». Вугілля фасувалося в упаковку різною вагою від 1,5 до 10кг. Кожного дня телефоном до бухгалтерії передавалися залишки деревини та продукції. Також свідок пояснив, що він входив до складу інвентаризаційної комісії, яка здійснювала перерахунок товарно-матеріальних цінностей у зв`язку зі звільненням [PERSON] . До складу комісії також входили директор [PERSON] , бухгалтер [PERSON] , начальник складського господарства - [PERSON] . Він приймав участь лише у перерахунку залишку товарів, який проводився у жовтні 2018 року. День він точно не пам`ятає. Основні засоби рахували в інший день, хто саме рахував основні засоби, він не знає. Разом з ним на перерахунку продукції була [PERSON] та [PERSON] , яка не входила до складу інвентаризаційної комісії. Сам [PERSON] на перерахунку присутнім не був. [PERSON] та [PERSON] також були відсутні. Чи повідомляли його про те, коли саме буде перерахунок, він не знає. В цей день [PERSON] на роботі не було. Комісія не перераховувала всі товарно-матеріальні цінності, які були на складі, оскільки це було неможливо зробити. Частина продукції була не запакована, деяка продукція була запакована в мішки, кількість яких вони визначали приблизно. На момент перерахунку виробництво не зупинялося. Документальних залишків вони не мали, тобто на момент перерахунку не знали, є нестача продукції, чи немає. Отримані відомості в опис вносила [PERSON] . Самі описи вони не підписували, правильність внесення відомостей в них [PERSON] не перевіряли. Також пояснив, що на момент, коли вони проводили перерахунок, обидва шнекових погрузчики та обидва міксери були в наявності. Пояснив, що шнековий погрузчик це транспортувальна труба, яка разом з міксерами створюють стаціонарну конструкцію, без якої неможливе виробництво. Відсутність цього обладнання неодмінно має призвести до зупинення виробництва. Акти інвентаризацій він підписав, хоча знав, що інформація, яка внесена в них не відповідає дійсності. Акти складалися в бухгалтерії через кілька днів після перерахунку. Вважав цю процедуру формальністю і не думав, що це призведе до пред`явлення вимоги до [PERSON] . Окрім того, не підписання актів відобразилося б на його подальшій роботі. У звірці бухгалтерського залишку з фактичним він участі не брав. Допитана в судовому засіданні 19.10.2021р. в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона працювала у ТОВ «Авангард-інвест» начальником складського господарства до січня 2019 року. Вона приймала участь у інвентаризації товарно-матеріальних цінностей ТОВ «Авангард-інвест». Перерахунок проводився, приблизно 18.10.2018 року, у зв`язку зі звільненням [PERSON] , який не був присутнім при перерахунку. В перерахунку приймала участь вона, [PERSON] та [PERSON] , яка не входила до комісії. Директора підприємства [PERSON] на інвентаризації не було. [PERSON] також була відсутня. Перерахунок основних засобів вона не проводила, в той день основні засоби взагалі не рахувалися. На момент перерахунку відомостей про бухгалтерський залишок вони не мали. Інвентаризаційні описи не складалися. Отримані в результаті перерахунку відомості [PERSON] вносила у роздруковані таблиці, які були лише у неї. Ці аркуші свідок не підписувала. При здійсненні перерахунку вся продукція не зважувалася. Зважувалися лише окремі позиції, наприклад мішки, а потім виводилася приблизна вага всіх мішків, які розташовані на палеті. Мішки на всіх палетах перерахувати було фізично неможливо. Акти інвентаризації були складені в бухгалтерії через кілька днів. В актах вона поставила свій підпис, хоча з їх змістом не знайомилася. Вона запитала, як пройшла інвентаризація, їй повідомили, що нормально. Про те, що вона підписала акт інвентаризації основних засобів, вона не знала, тому що вважала, що підписує кілька примірників акту інвентаризації товарно-матеріальних цінностей. Не підписати акти вона не могла, тому що потрапила б під тиск з боку директора і їй би не виплатили заробітну плату. Також свідок підтвердила факт підписання нею письмових пояснень, які засвідчені нотаріально. Стороною відповідача було заявлено клопотання про допит директора ТОВ «Авангард-інвест» [PERSON] в якості свідка, оскільки він був головою інвентаризаційної комісії та члена інвентаризаційної комісії [PERSON] . Вказане клопотання судом було задоволено. Свідок [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Судові повістки повернулися без вручення адресату. Представник позивача повідомив, що вона на даний час не працює у ТОВ «Авангард-інвест», внаслідок чого товариство не може забезпечити явку свідка. У зв`язку з неодноразовою неявкою свідка в судове засідання сторона відповідача відмовилася від допиту вказаної особи. [PERSON] для допиту в якості свідка в судове засідання не з`явився, проте надав нотаріально засвідчену заяву свідка. В заяві виклав додаткове обгрунтування позовних вимог з посиланням на положення договору про повну матеріальну відповідальність та надав пояснення щодо його особистої участі в інвентаризації та висловив незгоду з поясненнями свідка [PERSON] та [PERSON] . Згідно ч.1 ст. 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Відповідно до ч.1 чт.92 ЦПК України, сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. Вирішуючи питання про допустимість письмових пояснень свідків, справжність підпису на яких посвідчено нотаріально, суд зазначає наступне: Відповідно до ч. ч.2, 3 ст.67 ЦПК свідок зобов`язаний з`явитися до суду за викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відео конференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин. Таким чином надання показань свідків шляхом посвідчення нотаріусом не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи ставити питання свідкам стосовно обставин справи. До такого висновку прийшов Верховний Суду постанові від 20 травня 2020 року по справі №200/17947/16-ц. Таким чином, приймаючи рішення по справі, суд не приймає в якості доказів письмові пояснення [PERSON] та заяву свідка [PERSON] . Щодо заяви свідка, суд зазначає, що [PERSON] є керівником підприємства позивача, та, відповідно, його представником згідно закону. Також він одночасно є особою, яка підписала позову заяву. Таким чином він висловив позицію товариства у заяві по суті спору позовній заяві. Також суд не обмежував його, як представника позивача, у праві подати письмові пояснення товариства, натомість ним була подана заява свідка, щодо якої встановлено спеціальний процесуальний порядок. Так, відповідно до ч.1 ст. 93 ЦПК України, учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи, що ним подається до суду, не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи. Згідно абз.2 ч.2 ст.93 ЦПК України, на запитання до учасника справи, який є юридичною особою, відповіді надає її керівник або інша посадова особа за його дорученням. Відповідно до ч.3 ст.93 ЦПК України, відповіді на запитання подаються до суду учасником справи - фізичною особою, керівником або іншою посадовою особою юридичної особи у формі заяви свідка не пізніш як за п`ять днів до підготовчого засідання, а у справі, що розглядається в порядку спрощеного провадження, - до першого судового засідання. Копія такої заяви свідка у той самий строк надсилається учаснику справи, який поставив письмові запитання. Отже заява свідка подається виключно стороною по справі і виключно у випадку поставлення іншими учасниками справи письмових запитань. По справі за позовом ТОВ «Авангард-інвест» до [PERSON] вказана процедура не застосовувалася. Таким чином, заява свідка [PERSON] , як і письмові пояснення свідка [PERSON] не можуть бути визнані допустимими доказами по справі, оскільки вони одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). При цьому суд приймає до уваги пояснення [PERSON] , які вона надала безпосередньо в судовому засіданні. Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторін, допитавши свідків, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 02.07.2018 року [PERSON] був прийнятий у ТОВ «Авангард-інвест» на посаду начальника цеху виробничого відділу. Прийняття на роботу оформлене наказом від 02.07.2018 року №82-к. (а.с. 3-4) 02.07.2018 року ТОВ «Авангард-інвест» в особі генерального директора Твердого О.С. та [PERSON] уклали договір №6/02.07.2018 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. (а.с. 5) В цей же день, 02.07.2018р., між ТОВ «Авангард-інвест» та [PERSON] було підписано акт №1 приймання передачі товарно-матеріальних цінностей, предметом якого були вироблені товари, а саме деревинне вугілля та брикети, в тому числі фасовані, мішки паперові, які використовувалися для фасування продукції та інші витратні матеріали, які використовувалися в процесі виробництва. В акті інвентаризації позивачем вони названі «товарно-матеріальні цінності». (а.с. 6-7) Окрім того, також 02.07.2018р., між сторонами було підписано акт №2 приймання передачі товарно-матеріальних цінностей, предметом якого були обладнання та засоби виробництва, а також інструменти та інші речі, які використовувалися в процесі виробництва, проте самі по собі не є витратними матеріалами. В акті інвентаризації позивачем вони названі «основними засобами». (а.с. 8) 10.10.2018 року [PERSON] було подано заяву про звільнення за власним бажанням. (а.с.9) Наказом генерального директора ТОВ «Авангард-інвест» №17-ф від 10.10.2018 року, у зв`язку зі звільненням начальника цеху [PERSON] , було призначено повну інвентаризацію основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей з перевіркою їх фактичної наявності та документального підтвердження. Цим самим наказом було визначено інвентаризаційну комісію у складі генерального директора Твердого О.С. (голова комісії), та членів комісії: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Пунктом 3 наказу визначено, що комісії необхідно приступити до роботи 16.10.2018 року. Із вказаним наказом ознайомлені члени комісії та [PERSON] (а.с. 10) З акту інвентаризації товарно-матеріальних цінностей №1 від 22.10.2018 року вбачається нестача на суму 357371,41 грн. та надлишки на суму 8866,33 грн. (а.с. 11-12) З акту інвентаризації основних засобів №2 від 22.10.2018 року вбачається нестача на суму 15925 грн. та надлишки на суму 1611 грн. (а.с. 13-14) На підтвердження розміру завданих збитків позивачем надано довідку №1 про балансову вартість нестач та №2 про балансову вартість надлишків. Сума збитків у позові визначена шляхом віднімання від вартості нестач вартості надлишків: 51026,41 10477,33 = 40549,08 грн. (а.с. 20-21) Наказом №117-к від 24.10.2018 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням. (а.с. 15) 13.11.2018 року ТОВ «Авангард-інвест» надіслало листа [PERSON] про виявлену недостачу ТМЦ на суму 40\~549,08 грн. (а.с. 16-17) Згідно ч. 1,2 ст.\~130\~КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до п.1 ч. 1 ст.\~134\~КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1\~цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно ч. 1 ст.\~135-3\~КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Статтею 138\~КЗпП України визначено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Пунктом 4 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~шкоди,\~заподіяної підприємствам,\~установам,\~організаціям їх\~працівниками» від\~29\~грудня 1992\~року №\~14\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування шкоди,\~заподіяної підприємствам,\~установам,\~організаціям їх\~працівниками» (далі - Постанова № 14) роз`яснено, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти, зокрема, втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Як роз`яснено в абзаці другому пункту 3 Постанови № 14, виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137\~КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними, який майновий стан працівника. Позивач в\~якості норми\~матеріального права,\~як підставу\~для відшкодування\~шкоди,\~посилається на\~ст.\~п.1\~ч.1\~ст.134\~КЗпП України,\~відповідно до\~якої працівники\~несуть матеріальну\~відповідальність у\~повному розмірі\~шкоди,\~заподіяної з\~їх вини\~підприємству,\~установі,\~організації,\~у випадках,\~коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно статі 135-1 КУпАП України, в редакції, яка була чинна на момент укладання договору про матеріальну відповідальність та на момент звільнення [PERSON] , письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Отже укладання договору про повну матеріальну відповідальність можливе не з будь-яким працівником, а лише з тим, який займає посаду, що дозволяє таке укладання. У постанові від 29 червня 2021 року по справі № 686/12599/17 Верховний Суд зазначив, що, враховуючи відсутність переліку посад, затверджених Кабінетом міністрів України, є чинною та підлягає застосуванню постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24. Зазначеною постановою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва. [PERSON] обіймав посаду начальника цеху виробничого відділу. Разом з тим вищевказана постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 передбачає можливість укладання договорів про повну матеріальну відповідальність, зокрема із начальниками цехів та дільниць підприємств торгівлі та їх заступниками (абз.4 розділу 1) та завідуючими виробництвом, начальниками цехів (ділянок) та їх заступниками на підприємствах громадського харчування. Таким чином, оскільки [PERSON] не обіймав посаду на підприємстві торгівлі чи на підприємстві громадського харчування, з ним неможливо укладати договір про повну матеріальну відповідальність. Інші посади, передбачені постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 не мають схожістю з посадою, яку обіймав [PERSON] . Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Таким чином, наявність чи відсутність договору про повну матеріальну відповідальність не виключає можливість відшкодування шкоди на загальних підставах. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У письмових поясненнях, які надані суду представником позивача, адвокатом Шаповаловою С.Г., міститься також посилання на ст.130 КЗпП України, яка визначає загальні підставі відповідальності працівника за шкоду, заподіяну підприємством. Частиною 1, 2 ст.130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Таким чином для настання матеріальної відповідальності [PERSON] необхідне надання доказів: заподіяння такої шкоди саме працівником; наявністю протиправної винної поведінки працівника. В даному випадку суду не надано доказів того, якими саме діями чи бездіяльністю [PERSON] завдано шкоду підприємству, не надано доказів порушення будь-яких норм закону, правил внутрішнього трудового розпорядку, виробничого процесу тощо, а також наявності вини [PERSON] в спричиненні недостачі. Навпаки, було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] виконували однакові функції, на тій самій дільниці, замінюючи один одного. Відповідно до ч.3 ст.130 КЗпП України. за наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Разом з тим, вказана норма не звільняє від обов`язку доведення факту спричинення шкоди та складу цивільного правопорушення. Також, окрім необхідності довести сам факт спричинення майнової шкоди конкретним працівником, обов`язковою умовою для прийняття рішення про її відшкодування, є доведення розміру завданої шкоди. Належним доказом розміру завданої шкоди є матеріали інвентаризації, яка повинна бути проведена в порядку, визначеному законодавством. Позивачем до матеріалів справи долучено акти інвентаризації, проте суд, при їх дослідженні, в сукупності з іншими матеріалами справи, встановив ряд порушень, які були допущені позивачем про проведенні інвентаризації та оформленні її результатів. Так, порядок проведенні інвентаризації врегульовано Положенням «Про інвентаризацію активів та зобов`язань», яка затверджена Наказом Міністерства фінансів України від 02.09.2014 № 879, Зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 жовтня 2014 р. за № 1365/26142 (Далі Положення №879). Відповідно до абз.4 п.1 розділу ІІ Положення №879 - інвентаризація проводиться повним складом інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та у присутності матеріально відповідальної особи. З допиту свідків [PERSON] та [PERSON] встановлено, що вони брали участь лише в інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, участь в інвентаризації основних засобів не брали. З пояснень свідків також вбачається, що генеральний директор [PERSON] , який був головою комісії, на перерахунку присутнім не був. Інші члени інвентаризаційної комісії для допиту в якості свідків до суду не з`явилися. Сам [PERSON] участі в інвентаризації не приймав, що не оспорюється позивачем. Окрім того стороною позивача не надано доказів того, що [PERSON] був повідомлений про інвентаризацію та ухилився від участі у ній. Таким чином суд вважає доведеним порушення абз.4 п.1 розділу ІІ Положення №879 щодо проведення інвентаризації повним складом комісії. Пунктом 5 Розділу ІІ Положення №879 передбачено, що до початку перевірки фактичної наявності активів: перевіряється справність усіх ваговимірювальних приладів; завершується обробка всіх документів щодо руху активів та формуються останні на момент інвентаризації реєстри прибуткових і видаткових документів або звіти про рух активів; визначаються залишки на дату інвентаризації; Відповідно до п. 7 Розділу ІІ Положення, наявність активів при інвентаризації встановлюється шляхом обов`язкового підрахунку, зважування, обміру. Переважування, обмір, підрахунок проводяться у порядку розміщення активів у приміщенні, де вони зберігаються. Визначення ваги (обсягу) навалочних матеріалів може проводитися на основі обмірів і технічних розрахунків. Акти обмірів і розрахунки додаються до інвентаризаційних описів. Судом, з пояснень свідків встановлено, що перевірка ваговимірювальних приладів не проводилася, ваговимірювальні прилади взагалі майже не застосовувалися, а особи, які проводили перерахунок взагалі не мали відомостей про документальні залишки на момент підрахунку. Жодних актів обмірів або розрахунків до матеріалів справи не додано. Відповідно до п.14 Розділу ІІ Положення №879, Інвентаризаційні описи, акти інвентаризації, звіряльні відомості оформлюються відповідно до вимог, установлених Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 (із змінами), для первинних документів з урахуванням обов`язкових реквізитів та вимог, передбачених цим Положенням. Матеріали інвентаризації можуть бути заповнені як рукописним способом, так і за допомогою електронних засобів обробки інформації. У п.15 Положення зазначено: Інвентаризаційні описи застосовуються для фіксування наявності, стану та оцінки активів підприємства та тих активів, які належать іншим підприємствам і обліковуються поза балансом. В акті інвентаризації фіксуються наявність готівки, грошових документів, бланки документів суворої звітності, фінансових інвестицій, а також повнота відображення грошових коштів на рахунках у банку (реєстраційних рахунках), дебіторської та кредиторської заборгованостей, зобов`язань, коштів цільового фінансування, витрат і доходів майбутніх періодів, забезпечень (резервів), які створюються відповідно до вимог національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку, національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку у державному секторі, міжнародних стандартів та інших актів законодавства. В даному випадку свідки пояснили, що інвентаризаційні описи взагалі не складалися. Оскільки позивачем протягом всього розгляду справи не надано інвентаризаційних описів, не надано відомостей про рух матеріальних цінностей, суд вважає, що в цій частині пояснення свідків є достовірними. Окрім того, суду не надано доказів зупинки виробництва, що мало бути обов`язковою умовою не лише здійснення коректного перерахунку, а й відсутності таких основних засобів як змішувач (міксер) та шнековий погрузчик. Оцінюючи надані позивачем паспорти на вказане обладнання, суд вважає підтвердженим пояснення свідка [PERSON] про наявність цього майна під час перерахунку, оскільки це стаціонарне обладнання, без якого неможливе здійснення виробничого процесу. При цьому суд не бере до уваги як належні докази наявності обладнання надані представником відповідача фотознімки, оскільки з них неможливо ідентифікувати дату та час проведення фотозйомки та особу, яка ці фотознімки зробила. Відповідно до ч.1, 2 ст.78 ЦПК України (Допустимість доказів), суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже факт недостачі може бути підтверджено лише певними засобами, а саме документом, яким оформлені результати інвентаризації тобто має місце випадок, який прямо передбачений ч.2 ст.78 ЦПК України. Такий висновок зробив Верховний суд у постанові від 06.02.2020 року по справі №807/1556/17, де визнано недопустимими доказом результати інвентаризації, які проведені з порушенням вимог Положення №879. Відповідно до статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не доведені належними і допустимими доказами, та приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141\~ЦПК України у разі відмови в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed