Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

06 травня 2015 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання за ним право власності на 1/6 квартири та визнання заповіту недійсним. Свої вимоги він мотивував наступним. Позивач та відповідачка є рідними братом та сестрою. [INFO] померла мати сторін - [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на ? частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Вказана спадщина була прийнята спадкоємцями першої черги - позивачем, відповідачем та їх батьком, але спадок не оформили з тієї причини, що за життя матері батьки не отримали свідоцтво на право власності на кооперативну квартиру. Зазначене свідоцтво про право власності було отримане батьком тільки 25.06.2000 року. [INFO] помер батько сторін - [PERSON], який страждав рядом захворювань, мав закриту черепно-мозкову травму, яка сталася 31 березня 2014 року і після якої різко погіршився його стан, в тому числі і психічний, самостійно себе він не міг обслуговувати. Позивач вказує в своєму позові на те, що в момент складання заповіту 02 вересня 2014 року [PERSON] знаходився у стані, за якого не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали просили задовольнити в повному обсязі. Не погодились з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи з тих підстав, що вона проведена комісією в складі двох експертів, а не трьох, крім того, один із експертів не атестований. Позивач та його представник наполягали на тому, що [PERSON] за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій під час складення заповіту. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов визнали частково в частині визнання за позивачем права власності на 1/6 частину квартири після смерті матері, а в задоволенні позову в частині визнання заповіту складеного [PERSON] недійсним - заперечували, з тих підстав, що батько взагалі ніколи не виявляв за своє життя ознак психічного розладу, і заповіт складав при повній свідомості, своїм волевиявленням розпорядився своєю часткою квартири. [PERSON] звернулась до суду зі зустрічним позовом, в якому просить суд визнати за нею право власності на 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] Свої вимоги вона мотивує тим, що є спадкоємцем першої черги після смерті матері [PERSON] нарівні зі своїм братом та батьком. Крім того, оскільки батько [PERSON] за життя залишив заповіт, яким все належне йому майно залишив їй, то вона просить визнати за нею право власності на 5/6 частки квартири за адресою: [ADDRESS]. В всього просить визнати за нею право власності на 5/6 частин спірної квартири. У зв'язку з тим, що у них з братом наявний спір щодо користування квартирою, просить встановити порядок користування квартирою, виходячи з часток в праві власності на квартиру та визначити порядок користування спірною квартирою виділивши їй у користування кімнати площею: 22,1 кв. м з лоджією, 8,7 кв. м., 12,1 кв. м з балконом, відповідачу кімнату площею 11,7 кв. м. Кухню, ванну кімнату, туалет, кладову, коридор - залишити в загальному користуванні. В судовому засіданні 10 липня 2015 року позивач по зустрічному позову [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги підтримала і повному обсязі. Відповідач по зустрічному позову [PERSON] та його представник [PERSON] зустрічний позов визнали в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/6 частку квартири в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], в іншій частині позов не визнали, просили відмовити в задоволенні. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, пояснення експерта, вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, зустрічний позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності виданого 25 вересня 2000 року Сумською міською радою кооперативна квартира № 85 загальною площею 83,52 кв. м, яка розташована в Суми ЖБК-35 «Союз» на [ADDRESS] належить [PERSON] на праві особистої власності (а.с.11). Відповідно до свідоцтва про одруження [PERSON] та [PERSON] 25 квітня 1969 року уклали шлюб (а.с.6). З наданої суду копії довідки житлового кооперативу «Союз» вбачається, що в четвертому кварталі 1991 року [PERSON] повністю сплатив вартість за квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.20). Відповідно до наданих суду копій свідоцтв про смерть, [PERSON] померла [INFO] (а.с.12), а [PERSON] помер [INFO] (а.с.11). Враховуючи, що повна вартість кооперативної квартири була виплачена у 1991 році, перехід права власності на квартиру відбувся у 1991 році, в цей період подружжя [PERSON] перебувало у шлюбі, то є підстави вважати, що подружжя [PERSON] набуло у власність кооперативну квартиру в період шлюбу. З матеріалів позовної заяви вбачається, що свідоцтво про право власності видано вже після смерті дружини [PERSON], та згідно даного свідоцтва єдиним власником є [PERSON] (а.с.11). Тобто вбачається, що [PERSON] зареєстрував квартиру на своє ім'я, так як дружина на той час вже померла, а обов'язкова подружня частка дружини під час оформлення ним правовстановлюючих документів не була встановлена. Ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час набуття подружжям права власності на спільну квартиру, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Як підтвердили в суді обидві сторони, вони не оспорюють, що спірна квартира була спільною сумісною власністю їх батьків, і належала батькам в рівних часках, тобто по ? частині. Таким чином, кожному з подружжя: як [PERSON], так і [PERSON] належала на праві власності 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] померла [INFO], і спадкоємцями за законом майна померлої [PERSON] є чоловік [PERSON], дочка [PERSON], син [PERSON] (а.с.70, 71,72). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Після смерті [PERSON] її спадкоємці прийняли спадщину, факт прийняття спадщини для чоловіка [PERSON] та дочки [PERSON] - спільне сумісне проживання з померлою в одній квартирі на день її смерті та протягом шести місяців після її смерті, факт прийняття спадщини для сина [PERSON] - своєчасна подача заяви до нотконтори (а.с. 70). Вказана обставина сторонами також не оспорюється. Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій, 17 червня 2015 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у праві власності на квартиру після померлої матері [PERSON] в зв'язку з тим, що [PERSON] не було надано доказів того, що за життя [PERSON] виділила частку у спільному майні подружжя щодо вказаної кооперативної квартири. Враховуючи те, що обидві сторони не оспорюють того факту, що квартира належала на праві спільної сумісної власності їх батькам, як подружжю, і погоджуються з позовами як первісним, так і зустрічним в частині визнання як кожною із сторін права власності на 1/6 частину квартири, суд вважає необхідним в цій частині задовольнити як первісний позов, так і зустрічний, та визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON], яка померла [INFO], та визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON], яка померла [INFO]. Стосовно вимог позивача за первісним позовом [PERSON] про визнання заповіту недійсним, то суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] 02 вересня 2014 року склав заповіт, яким заповів своїй донці [PERSON] належну йому на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). Як вбачається з акту посмертної судово-психіатричної експертизи №356 від 10вересня 2015 року, [PERSON] на диспансерному обліку у лікаря-психіатра не перебував, відсутні звернення, у квітні 2014 року під час лікування у нейрохірургічному відділенні не зазначено будь-яких розладів психіки, виписаний у задовільному стані, рекомендовано продовжено лікування у невропатолога. 10 вересня 2014 року останній госпіталізувався до терапевтичного відділу, при цьому був у свідомості, самостійно надав згоду на комплекс медичних втручань. Психіатром під час лікування не консультувався. В обґрунтуванні зазначено, що під час складання заповіту 02 вересня 2014 року [PERSON] хронічними психічними захворюваннями не страждав, не виявляв ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності або недоумства. Зроблено висновок, що за своїм психічним станом під час складання заповіту 02 вересня 2014 року [PERSON] міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.141-144). Допитана в судовому засіданні експерт [PERSON], яка є головою АСПЕК, повністю підтримала висновок судово-психіатричної експертизи, пояснила, що експертиза проведена атестованими експертами, комісійна, в складі двох лікарів-експертів. Зазначила, що обидва експерти є атестованими експертами, мають відповідні сертифікати та посвідчення експертів, пройшли атестацію. Рішенням атестаційній комісії їм присвоєно звання лікарів-спеціалістів, судово-психіатричних експертів. Атестаційні документи на обох експертів були одночасно направлені до Міністерства юстиції України для внесення у реєстр атестованих судових експертів. Будь-які питання по документам не виникали, питання щодо невідповідності не ставилось. З яких причин інформація відносно [PERSON] внесена о реєстру пізніше - не відомо. Стосовно предмету посмертної судової-психіатричної експертизи, судовий експерт повідомила, що наданої на дослідження медичної документації було достатньо для проведення дослідження, і під час проведення даної експертизи не виникло жодних сумнівів щодо психічного стану [PERSON], оскільки в жодному записі під час чисельних госпіталізацій не зазначено про консультування лікарем-психіатром, відсутні звернення до лікаря-психіатра, особа не перебувала на диспансерному обліку у лікаря-психіатра. При цьому експерт пояснила, що посилання позивача на те, що батько був скупий, не давав грошей, нібито виганяв їх з квартири - свідчить про особливості характеру особи, але не про психічні розлади. Суд приймає даний висновок експертизи в якості належного і допустимого доказу, оскільки суду надані підтвердження, що експертиза проведена атестованими судовими експертами, які відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про судову експертизу», і внесені до Державного реєстру атестованих судових експертів» (а.с. 162, 171-178, 221). Допитана в суді свідок [PERSON], яка є сусідкою позивача, пояснила, що [PERSON] погано чув, останній час, на її думку, був якийсь неадекватний, його неадекватність виражалась в тому, що він розводив перепелів на балконі на сьомому поверсі, в зв'язка у чим був неприємний запах. Допитана в суді свідок [PERSON], яка є подругою дружини позивача, пояснила, що на її думку, [PERSON] був психічно нездоровий, неадекватний, він заві перепелів у квартирі, де були новонароджені діти. У [PERSON] були незрозумілі перепади настрою, він ходив по квартирі у трусах, що також на думку свідка, свідчить про неадекватність особи. Допитані в судому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], кі є рідними братами померлого [PERSON], пояснили, кожен окремо, що [PERSON] ніколи не виявляв ознак психічного розладу, лише скаржився, що діти не відвідують його у лікарні. Заповіт він хотів скласти на доньку [PERSON], він цього не скривав. Практично до смерті він керував автомобілем, сам отримував пенсію, розпоряджався грошима. Згідно роз'яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування». за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідно до положень ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. За змістом зазначеної норми для визнання правочину недійсним необхідно достовірне встановлення факту, що особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, тощо). У зв'язку з тим, що предметом судового дослідження є психічний стан особи в момент вчинення правочину, судом за клопотанням сторони позивача по справі була призначена посмертно судово-психіатрична експертиза відносно [PERSON]., проведення якої було доручено експертам Сумського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру. Як вбачається з акту № 356 від 10 вересня 2015 року посмертної судово-психіатричної експертизи, [PERSON] міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час підписання заповіту, тобто станом на 02 вересня 2014 року. Таким чином, експертами надано категоричний висновок стосовно психічного стану [PERSON] на час складання заповіту. До пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] з приводу неадекватної, на їх думку поведінки [PERSON] суд ставиться критично, оскільки ці особи не є спеціалістами в області психіатрії, їх свідчення є суб'єктивною думкою, і можуть свідчити лише про особливості характеру особи, а не про наявність хронічного психічного захворювання чи психічні розлади. Посилання позивача на лист Сумського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру з приводу того, що згідно карти виїзду швидкої медичної допомоги № 759, 24.04.2013 року о 19.04 був здійснений виїзд спеціалізованої бригади швидкої допомоги за адресою: [ADDRESS] до [PERSON] (а.с.159) - суд не може покласти в основу рішення, та вважає, що вказаний факт не є підставою для визнання заповіту недісйним. Так, по-перше, з листа вбачається, що виїзд відбувся 24.04.2013 року, тобто за півтора роки до складання заповіту. По-друге, з листа не вбачається, що в результаті виклику особа була в подальшому госпіталізована до психіатричного закладу, чи поставлена на диспансерний облік до психіатра і що взагалі [PERSON] надавалась психіатрична допомога в зв'язку з даним викликом. Крмі того, з наданого суду висновку дільничного інспектору від 28.04.2013 року вбачається, що 25.04.2013 року [PERSON] звертався до міліції з приводу суперечки з сином на побутовому ґрунті (а.с. 157). З дати звернення [PERSON] до міліції (25.04.2013 року), та з дати виклику спеціалізованої бригади (24.04.2013 року) суд приходить до висновку, що на той період син з батьком перебували у конфліктних відносинах, і виклики міліції та психіатричної допомоги конфліктуючими сторонами могли бути наслідком цих неприязних відносин, з метою психічного впливу один на одного. Єдиноразовий виїзд спеціалізованої бригади швидкої допомоги за адресою: [ADDRESS] до [PERSON] - не є підтвердженням наявності у даної особи хронічного психічного захворювання, хворобливого розладу психічної діяльності або недоумства. Тим більше, будь-якої медичної документації на підтвердження психічного захворювання померлого -суду не було надано. Позивачу надавалась можливість протягом усього час розгляду справи зібрати та надати суду докази на підтвердження позову, також задоволені всі клопотання про витребування медичної документації з усіх медичних закладів, де коли-небудь лікувався померлий [PERSON] Однак, позивачем [PERSON] не було надано суду жодних доказів того, що у момент складання заповіту [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними. Свідки, допитані в суді, також не підтвердили наявності у [PERSON] ознак психічного розладу. Посилання позивача на те, що його батько хворів на цироз печінки - не є підтвердженням його психічного розладу та не усвідомлення ним своїх дій в момент складення ним заповіту, оскільки причиною смерті був хронічний тромбофлебіт глибоких вен нижніх кінцівок, про що зазначено у актовому записі про смерть № 1651 від 16.12.2014 року, посилання на який є також у висновку судово-психіатричної експертизи (а.с.142, зворот). Таким чином, суд дійшов висновку, що доводи позивача відносно того, що його батько під час складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними - спростовані наявними у справі доказами. За вказаних обставин, відсутні підстави для визнання заповіту недійсним відповідно до ч.1 ст. 255 ЦК України. Із заповіту вбачається, що [PERSON] 02 вересня 2014 року належну йому на праві власності квартиру заповів своїй донці [PERSON] (а.с.18). Як вже було встановлено судом, незважаючи на оформлення свідоцтва про право власності на всю квартиру, померлому належала 1/2 частина квартири (подружня частка), згідно положень ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, та 1/6 частина квартири, яку він успадкував після смерті дружини [PERSON], а всього: 1/2 + 1/6 = 4/6 частини. Сторони даного факту не оспорюють. [PERSON] своєчасно звернулась до нотконтори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька [PERSON] (а.с.75). Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Інший спадкоємець - [PERSON] не має права на обов'язкову частку у спадщині відповідно до ст. 1241 ЦК України. Враховуючи те, що відсутні підстави для визнання заповіту недійсним, суд вважає необхідним визнати за [PERSON] право власності на 4/6 частини квартири за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO]. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою по запропонованому нею варіанту підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. В своєму позові [PERSON] просить виділити їй у користування кімнати площею: 22,1 кв. м з лоджією, 8,7 кв. м., 12,1 кв. м з балконом; а [PERSON] виділити у користування кімнату площею 11,7 кв. м., що відповідає часткам співвласників у їх праві власності на квартиру (5/6 та 1/6). Кухню, ванну кімнату, туалет, кладову, коридор позивачка просить залишити в загальному користуванні. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник не висловили своєї думки щодо порядку користування квартирою, лише заперечувати проти позову в цілому. Враховуючи викладене, суд вважає можливим встановити такий порядок користування квартирою, як просить позивач, задовольнивши зустрічний позов в цій частині. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, згідно правила пропорційного розподілу судових витрат, в зв'язку з частковим задоволенням первісного позову в частині майнових вимог та у зв'язку з повним задоволенням зустрічного позову, суд вваж є необхідним розподілити судові витати наступним чином: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений ним судовий збір за вимоги майнового характеру у сумі 1136,17 грн. (а.с.3); та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений нею судовий збір у сумі 3400 грн. (а.с.95). На підставі ст.ст. 16, 225, 1223, 1216, 1217, 1218, 1268 ЦК України,

Outcome: partial