Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

06 квітня 2012 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що 05 вересня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 17/К-2008/169, за умовами якого відповідачу надано кредитні кошти на загальну суму 58 000 доларів США з оплатою 16% процентів річних з терміном погашення до 05 вересня 2023 року. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між банком та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено Іпотечний договір № 271/17/0908 від 05 вересня 2008 року за яким в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором боржником та майновими поручителями передано в іпотеку банку трикімнатну квартиру під номером [ADDRESS] . Так як відповідач [PERSON] належним чином не виконує умови кредитного договору від 05 вересня 2008 року, внаслідок чого виникла кредитна заборгованість, просять в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 17/К-2008/169 від 05 вересня 2008 року в розмірі 101 708,64 доларів США та 3 599 253,92 гривень, з яких: 57 021,87 дол. США кредитна заборгованість, 44 686,77 дол. США проценти, 3 599 253,92 гривень пеня, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» права від свого імені продажу будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу: трикімнатної квартири під номером [ADDRESS] з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації встановленою оцінкою суб`єкта оціночної діяльності дійсної на момент продажу. Виселити без надання іншого жилого приміщення з квартири під номером [ADDRESS] : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі з наведених підстав. Представник відповідача позов не визнав та вважає, що немає підстав для задоволення позову, оскільки фактично йде мова про подвійне стягнення заборгованості, уточнюючи питання судового спору після рішення суду касаційної інстанції суд фактично ініціює новий судовий спір, існує позасудовий спосіб вирішення звернення стягнення на предмет іпотеки, який позивач раніше не скористався. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного: 05 вересня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 17/К-2008/169, за умовами якого останнім отримано в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 58 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 16 % річних, строком до 05 вересня 2023 року. Відповідно до пунктів 4.2 - 4.3 договору нарахування процентів здійснюється за період з моменту списання кредитних ресурсів до моменту повернення та сплачується щомісяця у строк до 10 числа кожного місяця, згідно Графіка зниження розміру заборгованості. Пунктом 6.1 договору передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку штраф 100 грн. та пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення (Т. 1 а.с. 11-12). На забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору 05 вересня 2008 року між банком та відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 271/170908, за умовами якого останні передали в іпотеку банку належне їм на праві власності нерухоме майно: трикімнатну квартиру під номером [ADDRESS] . У пункті 5 договору сторони узгодили ринкову вартість предмета іпотеки, враховуючи оцінку, викладену в Звіті про експерту оцінку у сумі 439300 грн. Пунктом 8.4.8 вказаного договору передбачено право позивача достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі несвоєчасної чи неповної сплати платежів, несвоєчасного повернення суми основного зобов`язання, в тому числі кредиту, процентів, комісійної винагороди, неустойки (Т. 1 а. с. 13-15). Також, між банком і [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] по кредитному договору № 17/К-2008/169 від 05 вересня 2008 року, укладено договори поруки від 05 вересня 2008 року. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Сум від 21.06.2010 року з відповідачів, а також [PERSON] в солідарному порядку стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 498 134 грн. 53 коп. (Т.1 а.с. 20). Відповідач [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка згідно наданого позивачем розрахунку становить: заборгованість за кредитним договором за період з 05.09.2008 р. по 17.12.2013 р. становить 57021,87 доларів США, проценти за період з 05.09.2008 р. по 17.12.2013 р. - 44686,77 доларів США, пеня за період з 07.04.2011 р. по 17.12.2013 р. в розмірі 3599253,92 гривні (Т. 4 а.с. 101-107). Тобто, неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором призвело до утворення заборгованості, яку позивач просить стягнути за рахунок іпотечного майна. Уточнені позовні вимоги, якими позивач змінює предмет позову, суд не приймає до розгляду, оскільки вони подані з порушенням вимог Цивільно процессуального кодексу України. Як вбачається з кредитного договору, сторони встановили як строк дії договору - до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань (п.7.3 кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту - до 05 вересня 2023 року (п. 3.2 кредитного договору), так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця відповідно до графіку (п. 3.2 кредитного договору). Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання, згідно із ч.3 ст. 254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок (ст.253 ЦК Укрвїни). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України). Право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором. У зв`язку з порушенням Позичальником графіка погашення платежів та виникненням простроченої заборгованості за Кредитним договором кредитор (Банк), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та пункту 3.4 умов договору, реалізував своє право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та неустойки (штрафу, пені) за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку, звернувшись 16 червня 2009 року до суду з позовом до Позичальника та Поручителів про дострокове повернення кредитних коштів та стягнення заборгованості за кредитним договором №17/К-2008/169, не лише простроченої заборгованості, а і тієї яка підлягала сплаті в майбутньому. Дана обставина встановлена рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 червня 2010 року, у справі № 2-726/10, яке ухвалою колегії суддів з розгляду справ цивільного судочинства Апеляційного суду Сумської області від 08 липня 2011 року залишено без змін (№ 22-ц-1096/2011). Заборгованість за вказаним рішенням суду стягнуто у повному обсязі за розрахунком станом на 12 червня 2009 року. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив заявлені позовні вимоги. Отже, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18. Незважаючи на відповідні обставини, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», 06 квітня 2012 року, змінив спосіб захисту порушеного права та звернувся до суду з новим позовом у якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, не лише тієї яка присуджена за чинним судовим рішенням, а саме 498 134,53 грн., а і тієї яка нарахована після 16 червня 2009 року (проценти, неустойка). З урахуванням викладеного, нарахування банком процентів та неустойки після 16 червня 2009 року є необґрунтованим. Таким чином, вимога позивача про стягнення кредитної заборгованості за рахунок іпотечного майна у розмірі сум, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, з врахуванням розміру сум стягнених державною виконавчою службою під час примусового виконання рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 червня 2010 року у справі № 2-726/10, по суті є обґрунтованою. Разом з тим, відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з пунктом 11 іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в п.п. 11.3.1 та 11.3.2 пункту цього договору. У п.п.11.3.2 іпотечного договору сторони погодили, продаж іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Отже, позивач як іпотекодержатель згідно з договором іпотеки та частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» може задовольнити свої кредиторські вимоги під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі, встановленому статтею 38 цього Закону. Продаж іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі відповідно до статей 36, 38 цього Закону та згідно з умовами іпотечного застереження, визначеного у договорі іпотеки, є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Також, з метою формування єдиної правозастовної практики у подібних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) дійшла висновку, що порядок задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі визначено умовами договору іпотеки, та з урахуванням положень статей 36, 38 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. З огляду на вказане, суд вважає, не можливим задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», оскільки сторонами у договорі іпотеки визначено, що судовий спосіб звернення стягнення застосовується у випадку, коли позасудове врегулювання не привело до задоволення вимог іпотекодержателя в повному обсязі. Відповідних доказів, які б підтверджували виникнення перешкод для іпотекодержателя у реалізації позасудового способу звернення стягнення на підставі іпотечного застереження у договорі іпотеки, позивачем суду не подано. Отже, позивачем не обґрунтовано порушення, невизнання або оспорення права, за захистом якого він звернувся до суду. Позовні вимоги про виселення є похідними від вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому такі вимоги можуть бути задоволенні лише за умови задоволення основної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відтак суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення слід відмовити повністю. Оскільки, у задоволенні позову відмовлено, судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed