Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

05 квітня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва, на виконання ухвали судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року, надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями /а. с. 21, 26, 27/. Ухвалою судді від 25 травня 2018 року позовну заяву залишено без руху, для усунення недоліків якої представником позивача 18 червня 2018 року подано до суду позовну заяву у новій редакції /а. с. 29-30, 34, 35-37/. 21 червня 2018 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання /а. с. 53-54/. Представник позивача двічі засобами поштового зв'язку направив до суду клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника /а. с. 60, 61, 77, 78/. 06 вересня 2018 року у судовому засіданні представник відповідача подав суду клопотання про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що кредитний договір було укладено 04 червня 2007 року, а з позовом позивач звернувся через понад десять років після підписання, пропустивши тим самим трирічний строк позовної давності /а. с. 69/. У судове засідання позивач та її представник не з'явилися, враховуючи клопотання представника позивача від 21 серпня та від 18 жовтня 2018 року про розгляд справи без участі позивача та його представника, суд ухвалив розгляд проводити за їх відсутності у судовому засіданні, про яке сторона належним чином повідомлена. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні, вважаючи необґрунтованими вимоги та застосувати строк позовної давності. Суд, заслухавши заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. 04 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ «КБ «ПРИВАТБАНК», та позивачем укладено кредитний договір № KIVVGA00000020, відповідно до якого банк надав позивачеві кредит на суму 130 000 доларів США на термін 04 червня 2017 року на капітальний ремонт житла та сплату страхових платежів /а. с. 38-40/. Відповідач зобов'язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Факт надання ЗАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» позивачеві кредитних коштів у розмірі 130 000 доларів США сторонами не оспорюється. Відповідно до пункту 7.3 договору № KIVVGA00000020, у забезпечення виконання зобов'язань за договором між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та позивачем було укладено договір іпотеки, предметом якого є однокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а. с. 40/. Згідно з ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі, відповідно до ст. 1055 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, що передбачено ст. 526 Цивільного кодексу України. За пунктом 7.1 кредитного договору № KIVVGA00000020 від 04 червня 2007 року, який позивач просить суд визнати недійсним та застосувати наслідки його недійсності, банк зобов'язався надати позичальнику (позивачу) кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 130 000 доларів США на капітальний ремонт житла, а також у розмірі 13 100 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та у порядку передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, із сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1,50 % від суми кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2 даного договору. Згідно з абзацом 3 пункту 7.1 кредитного договору № KIVVGA00000020, погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується у момент надання кредиту) здійснюється щомісяця у період сплати позичальником у сумі 2 065, 01 доларів США, для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Пунктом 4 частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Частиною п'ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з положеннями частин першої, другої та п'ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Пунктом 14 Постанови № 5 від 30 березня 2012 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема Цивільного кодексу України (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Під час судового розгляду встановлено, що позивач була ознайомлена з умовами кредитування, істотними обставинами та наслідками його підписання, з якими погодилася, підписавши договір без зауважень, отримала грошові кошти в розмірі 130 000 доларів США і лише у березні 2018 року, майже через одинадцять років після отримання кредиту, звернулася з позовом до суду про визнання договору кредиту недійсним у частині та застосування наслідків недійсності правочину. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказів протилежного позивачем не надано. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При вирішенні даної справи суд застосовує висновки Верховного Суду викладені у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 752/2236/15-ц щодо застосування відповідних норм законодавства у кредитних правовідносинах. Судом враховуються роз'яснення, надані у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки суд, на підставі встановлених судом обставин, що мають вирішальне значення у справі, прийшов до висновку про необґрунтованість позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заява представника відповідача про застосування строків позовної давності відхиляється.

Outcome: dismissed