Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

07.04.2020 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що на підставі договору купівлі - продажу він являється власником будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку проживає без реєстрації його син - [PERSON] . Відповідач приїхав з Росії у 2018 року та попросився тимчасово проживати у будинку. Однак, спільне проживання з ним стало неможливим, оскільки він постійно утворює сварки і йому неодноразово доводилося викликати поліцію з приводу його неправомірної поведінки. Належних висновків після звернення до поліції відповідач не зробив і продовжує вести себе негативно та протиправно відносно нього. В добровільному порядку звільнити будинок відповідач не бажає, тому просив в судовому порядку усунути перешкоди в користуванні будинком [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] . 27.04.2020 року судом постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Позивач - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та пояснив, що відповідач є його сином, з 1995 року вони проживали разом у будинку, потім відповідач вступив до ПТУ № 13 на автослюсаря, після закінчення якого почав працювати в м. Києві, потім в м. Боярка та повернувся з кредитними зобов`язаннями, які прийшлося виплачувати йому за сина. У 2012 року відповідач знявся з реєстраційного обліку та поїхав до тітки в Росію. У 2018 році відповідач повернувся в м. Біла Церква і він тимчасово зареєстрував його місце проживання у будинку, а відповідач поїхав до м. Ліпецьк та повернувся вже у 2019 році, після чого почав створювати конфліктні ситуації, вживає алкогольні напої, на зауваження не реагує, по господарству не допомагає, йому доводиться вирішувати усі його проблеми. Відповідач не працює, вимагає у нього грошей, борги не повертає, зносить старі речі до будинку, вчинив крадіжку у сусідки. Близько трьох місяців проживає у нежитловому приміщенні (літня кухня). Відповідач - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що не заважає позивачу користуватися будинком, оскільки він забрав свої особисті речі з будинку та з весни проживає у літній кухні. Минулого тижня влаштувався на роботу на шинний з-д в складальний цех, після отримання заробітної плати усі борги поверне позивачу. На городі зібрав дрова, щоб взимку у літній кухні топити. Так, мав намір знятися з реєстрації та поїхати до Росії, однак в зв`язку з карантинними заходами виїхати не було можливості. З 2012 року по 2020 рік ніяких проблем з батьком не було, а 29.03.2020 року поліція винесла приписи відносно їх двох, адже позивач сам провокує конфлікти. Дійсно його дії також були неправильні, за що просить у батька пробачення. Представник відповідача, адвокат Яремчук Тетяна Леонідівна, в судовому засіданні заперечила проти позову та зазначила, що обставини позову не знайшли свого підтвердження, адже жодних неправомірних дій відносно позивача відповідач не вчиняв. Відповідач в будинку проживав з дитинства на законних підставах, наразі у ньому не зареєстрований та не проживає, а з весни 2020 року живе у літній кухні, яка є нежитловим приміщенням. Наразі у відповідача немає іншого житла, він влаштувався на роботу, намагається налагодити свої життя, а виїхати до Росії немає можливості в зв`язку з пандемією. Суд, заслухавши учасників справи, покази свідків: [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок ( ст. 379, 380 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 5) та являється на підставі договору купівлі - продажу від 06.11.1995 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київської області Мельничук І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 945 та у Білоцерківському МБТІ 09.11.1995 року в реєстровій книзі № 69 за реєстровим № 7527 ( а.с. 9-10) власником 1/2 частини жилого будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] . З вказаного договору купівлі - продажу вбачається, що будинок [ADDRESS] в цілому має 59,30 кв.м. жилої площі і розташований на земельній ділянці з такими надвірними спорудами: сарай, огорожа, 2 вбиральні, гараж, льох, сарай з прибудовою. З матеріалів справи ( а.с. 7,33-36) вбачається, що відповідач - [PERSON] , [INFO] , 20.02.2018 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та 20.03.2020 року знятий з реєстрації місця проживання в зв`язку з вибуттям до нового місця проживання. Згідно із терміновим заборонним приписом стосовно кривдника від 29.03.2020 року ( а.с.11), стосовно [PERSON] винесено заборону строком на три доби з 29.03.2020 року по 01.04.2020 року, в зв`язку з тим, що він 29.03.2020 року за місце свого спільного проживання вчинив умисну сварку зі своїм батьком [PERSON] в ході якої виражався нецензурною лайкою, створює нестерпні умови в побуті. Згідно із терміновим заборонним приписом стосовно кривдника від 29.03.2020 року ( а.с.12), стосовно [PERSON] винесено заборону строком на три доби з 29.03.2020 року по 01.04.2020 року, в зв`язку з тим, що він 29.03.2020 року близько 07:00 год. за адресою: [ADDRESS] , вчинив сварку зі своїм сином [PERSON] , в ході якої виражався в його сторону нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, чим вчинив психологічне насильство. Згідно із терміновим заборонним приписом стосовно кривдника від 01.04.2020 року ( а.с.13), стосовно [PERSON] винесено заборону строком на 4 доби з 01.04.2020 року по 05.04.2020 року, в зв`язку з тим, що він вчинив домашнє насильство відносно [PERSON] , ображав його нецензурною лайкою, принижував, погрожував фізичною розправою провокував на бійку. Згідно повідомлення Білоцерківського відділу поліції НПУ ГУ НП в Київській області ( а.с.60-61), станом на 12.10.2020 року згідно інформаційно - телекомунікаційної системи «Інформаційний портал НП України» громадянин [PERSON] , [INFO] , неодноразово притягувався поліцейськими до адміністративної відповідальності, а саме: 12.03.2020 року по ч.1 ст. 127 КУпАП «Порушення правил дорожнього руху пішоходами, велосипедистами та особами, які керують гужовим транспортом, і погоничами тварин», 15.04.2020 року по ст. 183 КУпАП «Завідомо неправдивий виклик спеціальних служб», 17.04.2020 року по ч.1 ст. 178 КУпАП «Розпивання пива, алкогольних, слабоалкогольних напоїв у заборонених законом місцях або поява у громадських місцях у п`яному вигляді», 21.04.2020 року по ч.3 ст. 109 КУпАП «Порушення правил по охороні порядку і безпеки руху на залізничному транспорті», 04.09.2020 року по ч.1 ст. 175-1 КУпАП « Куріння тютюнових виробів у заборонених місцях». Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав покази про те, що вони з позивачем знайомі з 2010 року, їх будинки розташовані на відстані двох домоволодінь, відповідача, який є сином позивача, знає п`ять років. Останній рік відповідач веде себе не нормально, заліз до однієї сусідки у хату, а у другої побив вікна, також, сусідка розповідала, що відповідач в оголеному вигляді ходить по своєму городу. Йому відомо, що відповідач ніде не працює, тероризує батька, провокує бійки, проживає в сараї, розташованому поряд з будинком. Між батьком і сином погані відносини, вони не можуть жити разом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази про те, що у неї з позивачем один будинок на дві квартири, вона проживає у квартирі № 2 . Відповідач, син позивача, жив з батьком з дитинства, пізніше були періоди часу коли відповідач не проживав в будинку. Протягом останнього року вони проживають в одному домоволодінні, однак не дружно, один одного варті, постійні сварки вчиняють. Відповідач постійної роботи не має, наразі ніде не працює. Позивач не допускає відповідача у будинок, який має дві житлові кімнати, з невідомих їй причин, тому останній проживає у сараї. Вона вважає, що батько сам винен в тому, що між ним і сином існують постійні конфліктні ситуації. Відповідач також негативно характеризується, він заліз у її частину будинку, вчинив крадіжку і наразі триває слідство, він агресивний, тому вона його побоюється. Відповідач нікому не потрібний, батько його в хату не пускає, тому він і веде себе недобре. Раніше, до 2020 року, вона жили дружньо, а потім почалися конфлікти, батько не бажає допомагати своїй дитині. Відповідач має бажання господарювати, купив дві курки і півня, раніше скопував город, картоплю підгортав, а зараз ні. У 2018 році був випадок коли відповідача декілька днів не було видно, позивач сказав, що йому невідомо місце перебування сина, тому вона із сусідкою вирішили зателефонувати до лікарняних закладів і дізналися, що відповідач вже тиждень перебуває у лікарні. Їй шкода відповідача, адже у нього немає підтримки і не має куди подітися. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України. Так, згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина друга статті 16 ЦК України). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Позивач в обґрунтування позову вказує на те, що факт проживання відповідача у будинку [ADDRESS] порушує його право власності, адже останній вчиняє дії з наміром завдання йому шкоди. Разом з тим, позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які б у свій сукупності дали змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що позивач має на праві власності 1/2 частину будинку [ADDRESS] , будинок складається з двох квартир, тобто будинок перебуває у спільній частковій власності двох осіб, в кв. № 1 проживає позивач, а квартирі № 2 [PERSON] , свідок у справі. Позивачем заявлено вимоги про усунення перешкод щодо усього домоволодіння, однак доказів в підтвердження повноважень щодо захисту прав від імені другого співвласника майна до суду не надано, враховуючи, що цивільні права особа здійснює у межах наданих їй договором або актами цивільного законодавства, а суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Також, встановлено, що відповідач знятий з реєстраційного обліку за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] , а проживає у нежитловому приміщенні, яке розташоване поряд з вказаним будинком, однак доказів, що дане приміщення належить позивачу також не надано, як і не обґрунтовано обставини щодо порушення відповідачем правил співжиття і не заявлено вимоги щодо усунення перешкод у користуванні домоволодінням чи садибою, а саме належною позивачу частиною земельної ділянки разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько - побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Вимоги про позбавлення відповідача права користування приміщенням будинку (квартири) та інших приміщень, як спосіб захисту права власності від порушень, узгоджується з нормами статті 391 ЦК України, проте може мати місце лише у випадку, якщо позивач є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і якщо діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право користування та розпоряджання своїм майном, що, в свою чергу, з врахуванням принципів змагальності цивільного процесу, повинно бути підтверджене відповідними належними та допустимими доказами. Водночас, звертаючи до суду саме з даним позовом, позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження вчинення відповідачем перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання належним йому майном, тобто порушення відповідачем його цивільного права чи інтересу, за захистом якого він звернувся до суду. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві», суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14). Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Як зазначено вище, відповідач тривалий час проживав у будинку за адресою: [ADDRESS] , тобто має тривалий зв`язок із спірним майном, як із житлом, незалежно від його правового режиму. Частинами 2, 3 ст. 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Для з`ясування правового статусу членів сім`ї власника, які підлягають виселенню, важливе значення має той факт, чи були вони зареєстровані за вказаною адресою у житловому приміщенні (реєстрація не дає права власності на житло, вона лише дає право в ньому мешкати). Якщо реєстрація відбулася, вони виселяються як члени сім`ї на підставі ст. 157 ЖКУ та інших норм, які регулюють виселення членів сім`ї. Як встановлено в судовому засіданні відповідач являється сином позивача та був зареєстрований і вселений до житлового приміщення в будинку [ADDRESS] , як член сім`ї власника житла - [PERSON] . Частина 4 ст. 156 ЖК України встановлює, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним житловим приміщенням. Тож, у разі припинення сімейних відносин з власником, колишні члени його сім`ї не позбавляються права користуватися житловим приміщенням. Крім того, надавши свою згоду на реєстрацію члена сім`ї у житловому приміщенні, власник приміщення тим самим визнав за таким членом (колишнім членом) своєї сім`ї право користування таким житлом. Водночас, за відсутності у власника та колишніх членів сім`ї домовленості про безоплатне користування житлом останні мають вносити квартирну плату і оплачувати комунальні послуги на тих же засадах, що і наймач (ч. 3 ст. 162 ЖКУ). Очевидно, що на таких осіб законом не покладається обов`язок сплачувати ці суми повністю: обсяг зобов`язання щодо розрахунків за квартирну плату та комунальні послуги визначається за угодою між колишніми членами сім`ї та власником житла. Доцільно підкреслити, що вибуття певної особи зі складу сім`ї власника житла із збереженням за нею права на користування житлом і появою обов`язку сплачувати зазначені платежі не перетворює її на наймача житла, адже відносини найму ґрунтуються на договорі, а права колишніх членів сім`ї - на законі. Однак, до суду не надано жодних доказів на підтвердження домовленості між сторонами щодо права користування житлом, оплати комунальних послуг та виконання ними обов`язків перед третіми особами. Щодо виселення, то ст. 157 ЖКУ встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Згідно ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Зазначені підстави виселення у вказаній статті є санкцією за скоєне правопорушення. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Водночас, як роз`яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», №2 від 12 квітня 1985 р., при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. З наданих до справи заборонних приписів ( а.с. 11-13) вбачається, що як позивач так і відповідач викликали поліцію і звинувачували один одного у вчиненні неправомірних дій і до них обох застосовувалися заходи впливу, а допитані в судовому засіданні свідки ствердили, що конфлікти та суперечки між сторонами виникають як з боку сина так зі сторони батька. Так, з листа Білоцерківського відділу НП вбачається, що відповідач був притягнутий до відповідальності за нормами КУпАП, однак доказів щодо притягнення його до адміністративної чи кримінальної відповідальності щодо неправомірних дій стосовно позивача суду не надано. Відповідно до абз. 6 ч. 1 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать вимогам закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків, власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Із врахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача, згідно ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed