Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

04 листопада 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся представник позивача [PERSON], - [PERSON] із позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та просила суд стягнути з відповідача на користь позивача 640080,00 гривень, за спричинену моральну шкоду, посилаючись на те, що позивач [PERSON] виконуючи свої професійні обовязки, знаходячись на робочому місці 30 березня 2004 року отримав ушкодження здоровя у вигляді травми, - відкритого перелому великогомілкової кістки та роздавленої рани великої гомілки і кістки з посттравматичним шоком першого ступеню. Травма отримана в результаті падіння карти, з усіма струбцинами кріплення (вантажопідіймальність кожної, - 1,5т). Актом №22 від 01 квітня 2004 року встановлено, що падіння карти відбулося в наслідок її розщеплення. Довідкою МСЕК встановлено 25% втрати професійної працездатності по травмі. Вказувала на те, що внаслідок вказаного вище ушкодження здоровя, позивач [PERSON] змушений тривалий час проходити численні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування. У звязку із травмою було порушено та порушуються нормальні життєві звязки позивача [PERSON], він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, в нього постійно виникають складнощі у звязку із загальною слабкістю, втомою, постійними болями. Перебуваючи на лікуванні, позивач [PERSON] не міг і не може вести повноцінний спосіб життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обґрунтовану важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному стані позивача [PERSON] На підставі викладеного вважає, що з боку відповідача позивачеві [PERSON] має бути відшкодована моральна шкода, завдана ушкодженням здоровя. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], - [PERSON] (договір про надання правової допомоги від 28 вересня 2016 року (а.с.18), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2988 від 05 листопада 2015 року (а.с.49), надала пояснення по суті справи, позовні вимоги підтримала у повному обсязі з мотивів викладених у позові, просила їх задовольнити. Представник відповідача, - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, - [PERSON] (довіреність №4 від 03 січня 2017 року, термін дії, до 31 грудня 2017 року (а.с.50), позовні вимоги не визнала з мотивів, викладених у письмових запереченнях (а.с.32-47). Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши у сукупності докази, подані в обґрунтування позову, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до акту №22 розслідування нещасного випадку від 01 квітня 2004 року, та акту №22 про нещасний випадок на виробництві від 01 квітня 2004 року, причиною нещасного випадку, котрий стався з позивачем [PERSON] 30 березня 2004 року, є невиконання посадових обовязків керівниками та спеціалістами ЦРЕО-1, виражене у відсутності технічної документації на виконання робіт по виготовленню частин кесону, та невиконання вимог інструкції з охорони праці (а.с.4-5, 6-7). Згідно з виписки з акту освідування МСЕК від 02 грудня 2004 року №027963, позивачу первинно встановлена стійка втрата професійної працездатності 40% та 3-тю групу інвалідності до 01 грудня 2005 року, з повторним оглядом 01 грудня 2005 року (а.с.48), відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серія 12 ААА №003484 від 20 вересня 2016 року позивачу повторно встановлено втрату працездатності 25%, без присвоєння групи інвалідності з 01 вересня 2016 року, безстроково (а.с.3а). Ураховуючи наведене, суд вважає, що самим фактом втрати позивачем професійної працездатності у зв'язку із завданим трудовим каліцтвом, йому спричинена моральна шкода, яка згідно ст.237-1 КЗпП України має бути відшкодована за рахунок відповідача. Статтею ст.46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Правова основа, економічний механізм та організаційна структура загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві та пов'язана з цим діяльність Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України регулюється, зокрема Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV (далі - Закону). До професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів пов'язаних з роботою (ч.4 ст.14 Закону). В силу положень ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV в редакції, що діяла на час встановлення позивачу вперше стійкої втрати працездатності, передбачено, що відшкодувати заподіяну працівникові моральну шкоду, отриману внаслідок ушкодження його здоров'я за наявності факту заподіяння цієї шкоди, покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Із рішення Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27 січня 2004 року, вбачається, що громадяни, котрим встановлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Факт заподіяння моральної шкоди позивачеві у зв'язку з частковою втратою професійної працездатності встановлений в судовому засіданні. Позивач переніс зменшення обсягу трудової діяльності, був змушений пройти курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації життя, тому доводи відповідача щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди позивачеві, виходячи з висновку ЛКК про те, що наявність протипоказань у роботі ніяк не можуть позбавити позивача можливості реалізації своїх звичок та бажань є необґрунтованими і суперечать ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Рішеннями Конституційного Суду України №6-рп/2007 від 09 липня 2007 року, №10-п/2008 від 22 травня 2008 року, встановлено, що законом про Державний бюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасувати їх з об'єктивних причин, це створює протиріччя у законодавстві і як наслідок, скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. Враховуючи вищенаведене, доводи Відділення Фонду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог безпідставні, оскільки право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача до набрання чинності, як Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік», так і Законами України «Про державний бюджет України на 2007 та 2008 роки», якими було зупинено дію чинності норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам, заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності на 2006, 2007 роки, а на 2008 рік, - дію цих норм припинено. Суд також відхиляє доводи відповідача про те, що у зв'язку з набранням 01 січня 2015 року Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», відповідно до ч.8 ст.36 якого відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві, не є страховою виплатою, та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, виходячи з наступного. Згідно з ч.4 ст.2 ЦК України закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Відповідно ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Згідно ст.22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Конституційний Суд України в пункті 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказав, що загальновизнаний принцип права про дію нормативно-правових актів у часі закріплено в частині першій статті 58 Конституції України. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. При цьому Конституційний Суд України роз'яснив, що положення частини першої статті 58 Основного Закону України про дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що «вона починається з моменту набрання актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце». З урахуванням вищевикладеного, оскільки ст.8 Конституції України закріплено принцип верховенства права, суд приходить до висновку, що положення ч.8 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», на які відповідач посилається як на підставу заперечень проти позову, поширюються на правовідносини, які виникли після 01 січня 2015 року. Таким чином, оскільки право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача в 2004 році , відшкодування шкоди має бути здійснено саме відповідачем у справі. Суд також зазначає, що відповідно до вимог ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. При цьому, спори про відшкодування шкоди вирішуються за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, а право на відшкодування шкоди виникає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати працездатності. У даному випадку право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з 02 грудня 2004 року, - тобто від дня, коли позивачу первинно встановлено 40% втрати працездатності, 3-тя група інвалідності. Згідно з положенням п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховує роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зокрема, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, характер професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі. Враховуючи викладене, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, встановлення ступінь втрати працездатності (25%, без присвоєння групи інвалідності), вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 30000,00 гривень, без утримання податку з доходів фізичних осіб, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач пережив протягом тривалого часу та які переносить на теперішній час. Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору. З урахування змін до законодавства, що регулює порядок сплати судового збору, відповідач на момент звернення представника позивача до суду, був не звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір у розмірі 551,20 гривня, підлягає компенсації за рахунок коштів відповідача в межах відповідних бюджетних асигнувань. Враховуючи викладене,

Outcome: partial