Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

05.03.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання в розмірі 3095 грн. 78 коп., яка утворилась за період з 01.10.2010 року по 31.12.2014 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідачі в судовому засіданні в задоволенні позовних вимог просили відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані та проживають у [INFO] (а.с. 39-41) і є споживачем послуг, які надає ПАТ Облтеплокомуненерго. Будинок 155 по проспекту Перемоги в місті Чернігові обладнано будинковим лічильником теплової енергії, квартира позивача обладнана квартирним лічильником теплової енергії. В червні 2013 року відповідачі отримали квитанцію за надані послуги на суму 1472 грн. 22 коп.; підставою для такого нарахування стало те, що позивач провів перерозподіл фактичних витрат теплової енергії за показниками будинкового теплового лічильника за період з жовтня 2010 року по квітень 2012 року на місця загального користування. Відповідно до п. 12 Правил надання послуг центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 року у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі квартири за умови здійснення власником , балансоутримувачем будинку або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування. Відповідно до п. 2.1.3 Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Мінбуду № 359 від 31 жовтня 2006 року якщо системою будинкового обліку не передбачено окремого обліку теплової енергії, спожитої на опалення місць загального користування, але передбачено теплолічильники в кожного споживача та загальнобудинковой комерційний облік теплоти, кількість теплової енергії на опалення місць загального користування визначається як різниця між кількістю теплової енергії на опалення будинку та загальною кількістю теплової енергії на опалення всіх інших приміщень. Відповідно до п. 2.4 Рекомендацій щодо застосування Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 47 від 22 лютого 2008 року, у разі часткового оснащення приміщень споживачів приладами обліку теплової енергії та відсутності приладів обліку теплової енергії на місця загального користування витрати теплової енергії на опалення місць загального користування визначаються розрахунковим методом за відповідною формулою. При цьому загальна витрата теплової енергії на центральне опалення будинку згідно з показаннями загальнобудинкового приладу комерційного обліку теплової енергії складається з витрат теплової енергії на опалення приміщень споживачів з відсутніми приладами обліку теплової енергії + витрати теплової енергії на опалення приміщень споживачів з встановленими приладами обліку теплової енергії + кількість теплової енергії на опалення місць загального користування. В своїй позовній заяві позивач посилається на те, що в будинку 155 по проспекту Перемоги в м. Чернігові 68 квартир і лише квартира № 53 не має індивідуальних приладів обліку теплової енергії. В період з 08 жовтня 2010 року по 15 квітня 2012 року із загальних витрат теплової енергії на центральне опалення цілого будинку вираховувались витрати на опалення місць загального користування та вираховувались витрати по опаленню квартир з індивідуальними приладами обліку тепла, а решта витрат теплової енергії на суму 53 569 грн. була нарахована лише мешканцям квартири № 53, які не мають індивідуальних приладів обліку теплової енергії. Таке нарахування було заниженим, оскільки не був врахований п. 2.4 Рекомендацій щодо застосування Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 47 від 22 лютого 2008 року. Те, що вказане нарахування є необґрунтованим знайшло своє відображення у рішенні апеляційного суду Чернігівської області від 18 квітня 2013 року. Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що нарахування на місця загального користування має проводитися з урахуванням того, що із загальних витрат теплової енергії на центральне опалення цілого будинку вираховуються витрати по опаленню квартир з індивідуальними приладами обліку тепла, вираховуються витрати по опаленню квартир без індивідуальних приладів обліку тепла ( де нарахування проводиться за нормами споживання), а решта є витратами на опалення місць загального користування. Позивачем проведений перерозподіл фактичних витрат теплової енергії за показниками загальнобудинкового теплового лічильника за період з жовтня 2010 року по квітень 2012 року на місця загального користування на підставі актів зняття показників загальнобудинкового приладу обліку витрат теплової енергії ( а.с. 13-26). Відповідно до листа-розрахунку борг за період з 01.10.2010 року по 31.12.2014 року становить 3095 грн. 78 коп. Таким чином суд приходить до висновку що, з урахуванням п. 2.4 Рекомендацій щодо застосування Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 47 від 22 лютого 2008 року, за наявності загально будинкового лічильника теплової енергії та в разі часткового оснащення приміщень споживачів приладами обліку теплової енергії, витрати теплової енергії на опалення місць загального користування визначаються як різниця між загальною витратою теплової енергії на центральне опалення будинку згідно з показаннями загальнобудинкового приладу комерційного обліку теплової енергії та витратами теплової енергії на опалення приміщень споживачів як з встановленими приладами обліку теплової енергії, так і з відсутніми приладами обліку теплової енергії ( де нарахування проводиться за нормами споживання), а тому ПАТ Облтеплокомуненерго обґрунтовано провело перерозподіл фактичних витрат теплової енергії за показниками загальнобудинкового теплового лічильника за період з жовтня 2010 року по липень 2013 року на місця загального користування. Та обставина, що такий перерозподіл проведений у червні 2013 року після оплати квитанції за надані послуги, не свідчить про його необґрунтованість, оскільки нарахування за опалення місць загального користування у спірний період було заниженим і донарахування за фактично спожиті послуги проведене в межах строку позовної давності. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Предмет судового розгляду формується позовною заявою, в якій вказується вимога позивача. Суд в силу принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) не може вийти за межі позовних вимог. Суд не може з власної ініціативи виходити за межі позову, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (ст. 2 ЦПК України). Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає справу на підставі доказів, поданими сторонами. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи вище викладене, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved