Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

05.10.2018 року позивач звернулася до суду із вказаною заявою. Посилалася на те, що вона згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок є власницею будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. У вказаному будинку також зареєстрована [PERSON], яка була її невісткою, яка з 2014 року у вказаному будинку не мешкає. Крім цього, відповідачка не здійснює плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, вказані витрати несе позивачка в повному обсязі. Особистих речей відповідачки у зазначеному будинку не має. Вказує, що відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Між позивачем і відповідачкою не було встановлено іншого порядку втрати права на користування житлом, ніж порядок встановлений законом. Оскільки відповідачка у будинку не проживає без поважних причин більше одного року, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участь у спільному побуті, вважає що вона втратила право користування вказаним житлом. Отримання рішення суду про визнання відповідачки такою, що втратила право користування будинком, необхідне для зняття відповідачки з реєстрації у відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. №1382-ІV, так як кількість зареєстрованих осіб впливає на розмір оплати за комунальні послуги та оформлення субсидії, у зв'язку з чим була вимушена звернутися до суду. Позивачка в судове засідання не з'явилася, у заяві зазначила про розгляд справи за її відсутності, на позові наполягає, у разі неявки відповідачів не заперечує проти винесення по справі заочного рішення. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, про день, час і місце розгляду справи повідомлялася відповідно до вимог чинного законодавства, про причину неявки суд не інформувала, тому суд визнає причину неявки відповідача неповажною і вважає можливим розгляд справи у відсутності сторін, з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 268 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. З копії паспорту серії [NUMBER], виданого Волноваським РВ УМВС України в Донецькій області 15.03.1996 року ім'я [PERSON], [INFO], що є наявною у справі вбачається, що вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.3). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.03.1995 року вбачається, що позивачка у справі є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.5,6). З акту обстеження матеріально-комунальних умов, який видано квартальною [PERSON] у присутності свідків, встановлено, що станом на 04.10.2018 року за адресою: [ADDRESS], мешкає [PERSON] та також зареєстрована [PERSON], яка з 2014 року не мешкає за вказаною адресою, її речі у будинку відсутні (а.с.7,8). Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Аналіз наведених доказів дає суду підстави визнати, що позивачка є власником [ADDRESS], де вона зареєстрована та мешкає. Відповідачка у справі є її родичкою, зареєстрована у будинку позивачки однак з 2014 року в зазначеному будинку вона не мешкає. Враховуючи, що відповідачка добровільно залишила будинок і не мешкає у ньому без поважних причин більше одного року, її особистих речей і спального місця в будинку не має, не знялася з реєстрації, до суду за викликом не з'явилася, заперечень не надала, що дає право суду визнати, що вона перешкоджає позивачці як власнику будинку користуватися і розпоряджатися своїм майном, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Питання стягнення судових витрат позивач не ставить. На підставі ст.ст. 386 ч.2, 391, 405 ЦК України та

Outcome: approved