Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

05.04.2019 року до суду надійшла заява [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи: Нововодолазької селищної ради «Про встановлення факту родинних відносин», на обґрунтування якої заявник зазначив, що його мати, [PERSON] , померла [INFO] . За життя, 05 вересня 2008 року, вона склала заповіт відповідно до якого все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, а також все те, на що вона матиме право за законом чи за заповітом, в тому числі належний їй на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , вона заповіла йому. Після смерті матері відкрилася спадщина, яку він прийняв фактично. 22 лютого 2019 року на підставі його заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину на зазначений житловий будинок з надвірними будівлями заведено спадкову справу № 25/2019 (номер у Спадковому реєстрі 63803164) до майна померлої [INFO] [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №55230960 від 22.02.2019 року. Надаючи правову оцінку заповіту, який був посвідчений приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Любов Анатоліївною 05.09.2008 року, нею встановлено, що в заповіті спадкодавцем зазначено родинні відносини зі спадкоємцем. З метою підтвердження родинних відносин ним надано нотаріусу оригінал його свідоцтва про народження, де його прізвище записане як « [PERSON] », а не « [PERSON] », як у паспорті, й матір`ю записана « [PERSON] », в той час як в заповіті та за свідоцтвом про смерть її прізвище є « [PERSON] ». На підставі наведеного нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями. Відповідно до довідки Латвійського агентства мови, відділу розвитку мови № 45-343 від 10 квітня 2017 року вбачається, що різні переклади особистих документів на латвійській, українській та російській мові відносно [PERSON] , а також [PERSON] ідентичні і відносяться до однієї особи. Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 28 листопада 2017 року (справа № 631/559/17) встановлений факт належності трудової книжки, розпочатої 24 січня 1975 року та трудової книжки колгоспника, розпочатої 25 вересня 1982 року, на ім`я [PERSON] , - [PERSON] , [INFO] . Факт родинних відносин між ним та його померлою матір`ю також підтверджується ідентичністю імені та по-батькові матері у свідоцтві про народження та в свідоцтві про смерть, ідентичністю дати та місця його народження, вказаних у свідоцтві про народження та у паспорті громадянина України, відповідністю їх місця проживання та місця знаходження спадкового майна, тривалістю спільного проживання із померлою, наявністю в нього оригіналу заповіту тощо, тому просив встановити факт родинних відносин, а саме те, шо він, [PERSON] , [INFO] , є рідним сином [PERSON] , яка померла [INFO] (а. с. 2 - 5). Після виконання судом обов`язку щодо роз`яснення наслідків невчинення такої процесуальної дії як витребування доказів у виді копії спадкової справи щодо померлої [PERSON] , 19.08.2020 року представник заявника [PERSON] - адвокат Мякота Т. М. звернулась до суду із відповідною заявою (вхідний № 4743/20-вх) про витребування доказів у справі, а саме: від приватного нотаріуса Нововодолазького району Харківської області Крючкової Л. А. належним чином завірену копію спадкової справи № 25/2019 (номер у спадковому реєстрі 63803164), заведену щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] , - яка задоволена й на підставі ухвали суду відповідні докази витребувані, долучені до матеріалів справи та досліджені в ході судового розгляду (а. с. 81, 82 - 83, 84 - 87, 94 - 114). Заявник [PERSON] у судове засідання з`явився, свою заяву підтримав повністю та просив задовольнити, встановивши факт родинних відносин між ним та його померлою матір`ю внаслідок наявності розбіжностей у написанні їх прізвищ. Представник заявника [PERSON] - адвокат Мякота Т. М., що діє за ордером на надання правової допомоги від 27.03.2019 року (серії ПТ № 063579), виданим на підставі договору про надання правової допомоги (договору про надання правничої (правової) допомоги, укладеного 27.03.2019 року між нею та [PERSON] ), а також свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 1646), виданого 21.03.2017 року Радою адвокатів Полтавської області, у судовому засіданні вимоги заяви підтримала повністю, надала пояснення, аналогічні тексту заяви та просила встановити факт родинних відносин між померлою [INFO] [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , як між матір`ю та сином відповідно (а. с. 20, 21, 22). Представник заінтересованої особи - Нововодолазької селищної ради - у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином, однак селищний голова надав суду лист, зареєстрований за вхідним № 2754/19-вх від 17.04.2019 року, в якому просив справу розглянути за їх відсутності, зазначивши, що проти задоволення заяви вони не заперечують (а. с. 33). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно частини 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі частини 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у представника заінтересованої сторони свідчить відповідний лист селищного голови, долучений до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання представником заінтересованої особи особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які учасники справи посилались як на підставу своїх вимог та при їх визнанні, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебувала на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до змісту частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 цивільного процесуального кодифікованого закону України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Згідно зі Свідоцтвом про смерть (серії [NUMBER] ), виданого Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 27.05.2016 року, [PERSON] померла [INFO] у віці 89 років у селі Новоселівка Нововодолазького району Харківської області, про що 27.05.2016 року складено відповідний актовий запис № 116 (а. с. 7). Відповідно до заповіту (бланк серії ВКТ № 236577), посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу 05.09.2008 року та зареєстрованого у реєстрі за № 3328, [PERSON] , [INFO] , на випадок своєї смерті зробила таке заповідальне розпорядження: «все її майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, а також все те, на що вона матиме право за законом чи за заповітом, в тому числі належний їй на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , вона заповіла сину - громадянину Республіки Латвія [PERSON] , [INFO] » (а. с. 8, 9). Як убачається з договору купівлі-продажу житлового будинку (бланк серії ВЕХ № 536002), посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Крючковою Л. А. 23.08.2007 року та зареєстрованого у реєстрі за № 464, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купила житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] (реєстраційний № 14862587) (а. с. 10, 11). Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (бланк серії ССГ № 822217), виданим 27.09.2007 року Нововодолазьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації за № 16078515, підтверджено реєстрацію у книзі № 11 під № 937 права приватної власності із однією цілою часткою на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресом: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта 14862587), за [PERSON] (а. с. 12). Наведеним підтверджений факт смерті [INFO] [PERSON] , наявність в неї заповідального розпорядження на випадок її смерті на ім`я спадкоємця - сина - громадянина Республіки Латвія [PERSON] , [INFO] , та спадкової маси, яка складається, зокрема, із домоволодіння (житлового будинку із надвірними будівлями) [ADDRESS] . З паспорта громадянина України (серії [NUMBER] ), виданого 28.07.2016 року Нововодолазьким РС ГУДМС України в Харківській області, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] в селі Кам`янськ-Уральський Свердловської області Російської Федерації та зареєстрований з 17.11.2009 року й по теперішній час за адресом: [ADDRESS] (а. с. 19). Згідно із Свідоцтвом про народження (серії [NUMBER] ), виданого 21.11.1955 року Красногірським ЗАГС Свердловської області, [PERSON] народився [INFO] у Каменськ-Уральському районі Свердловської області РСФСР, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 22.11.1955 року зроблено відповідний запис за № 1676, та його батьками зазначено: [PERSON] та [PERSON] (а. с. 6). З наведеного убачається, що спадкодавець дійсно заповіла спадщину спадкоємцю - своєму синові - громадянину Республіки Латвія [PERSON] , [INFO] , який на час її смерті є громадянином України та у свідоцтві про народження його прізвище та прізвище померлої не співпадають та різняться: замість прізвища заявника, вказаного у паспорті як [PERSON] , воно зазначене у свідоцтві про народження як [PERSON] , тоді як замість прізвища померлої, вказаного у свідоцтві про смерть як [PERSON] , воно зазначене у свідоцтві про народження як [PERSON] . Відповідно до інформації, наданої старостою Новоселівського старостинського округу № 6 Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області за вихідним № 104 від 25.02.2019 року, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , була зареєстрована за адресом: [ADDRESS] . На момент її смерті разом з нею були зареєстровані: [PERSON] - син померлої і [PERSON] - невістка померлої (а. с. 13). Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області, ухваленим 28.11.2017 року в межах справи з єдиним унікальним № 631/559/17 (провадження № 2-о/631/17/17) за заявою [PERSON] із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи Харківського приміського об`єднаного УПФУ у Харківській області та УПФУ в Нововодолазькому районі Харківської області «Про встановлення факту належності правовстановлюючого документу» встановлений факт належності [PERSON] , [INFO] , трудової книжки, розпочатої 24.01.1975 року, та трудової книжки колгоспника, розпочатої 25.09.1982 року, на ім`я [PERSON] (а. с. 18, 120 - 121). Як убачається з копії спадкової справи № 25/2019 року до майна померлої [INFO] [PERSON] , розпочатої 22.02.2019 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л. А.: -22.02.2019 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Нововодолазького районного нотаріального округу Крючкової Л. А. із заявою про прийняття спадщини у виді житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , на підставі пункту 3 статті 1268 Цивільного кодексу України, що відкрилась після смерті [INFO] його матері [PERSON] (а. с. 95); -з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 55230907, виданої 22.02.2019 року о 08 годині 31 хвилину приватним нотаріусом Крючковою Л. А., вбачається, що за параметрами запиту: [PERSON] ,- у Спадковому реєстрі інформація відсутня (а. с. 97); -відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 55230960, виданого 22.02.2019 року, до спадкового реєстру внесений реєстраційний запис щодо реєстрації спадкової справи № 63803164 (у нотаріуса № 25/2019) відносно спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] , що зберігається у приватного нотаріуса Нововодолазького району Харківської області Крючкової Л. А. (а. с. 98); -згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 55230967, виданої 22.02.2019 року о 08 годині 36 хвилин приватним нотаріусом Крючковою Л. А., за параметрами запиту: [PERSON] ,- у Спадковому реєстрі наявна інформація щодо заповіту, складеного [PERSON] , викладеному на бланку серії ВКТ № 236577 та зареєстрованому в реєстрі нотаріальних дій за № 3328 й у спадковому реєстрі за № 45389113, який посвідчений 05.09.2008 року приватним нотаріусом Нововодолазького району Харківської області Крючковою Л. А. (а. с. 99); -з Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про відсутність актового запису цивільного стану № 00022186895, сформованого 22.02.2019 року о 08 годині 52 хвилини 30 секунд приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Крючковою Л. А., за параметрами запиту: [PERSON] ,- у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян інформація щодо актового запису про народження відсутня (а. с. 108); -відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про відсутність актового запису цивільного стану № 00022186902, сформованого 22.02.2019 року о 08 годині 53 хвилини 16 секунд приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Крючковою Л. А., за параметрами запиту: [PERSON] ,- у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян інформація щодо актового запису про шлюб відсутня (а. с. 109); -згідно з Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про відсутність актового запису цивільного стану № 00022186909, сформованого 22.02.2019 року о 08 годині 54 хвилини 01 секунду приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Крючковою Л. А., за параметрами запиту: [PERSON] ,- у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян інформація щодо актового запису про народження відсутня (а. с. 110); -Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, прийнятою приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л. А. 26.02.2019 року та зареєстрованою за вихідним № 161/02-31, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , оскільки заявником [PERSON] не підтверджено родинний зв`язок між ним та спадкодавцем внаслідок розбіжності у написанні його прізвища та прізвища його матері у свідоцтві про народження та свідоцтві про смерть останньої (а. с. 15, 113). З довідки про реєстрацію особи громадянином України, виданої 27.08.2009 року послом України в Латвійській Республіці Чілачава Р. Ш. за вихідним № 6129/500-909, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований громадянином України (а. с. 119). Відповідно до перекладу з латвійської мови на українську довідки, наданої лінгвістом [PERSON] 10.04.2017 року Відділом розвитку мови Латвійського агентства мови за № 4.5-343, вбачається, що за параметрами [PERSON] видані документи у Латвійській Республіці не згадуються. Також «різні твори особистих документів на латвійській мові [PERSON] , на українській мові [PERSON] , російській мові [PERSON] (також [PERSON] ) і англійської мови [PERSON] ідентичні і відносяться до однієї людини». Зазначений Переклад містить позначку «переклад вірний перекладач [PERSON] » та її підпис 19.04.2017 засвідчений присяжним нотаріусом при Земгальському окружному суді в місті Єлгава Петерісом Дуцманісом та гербовою печаткою (а. с. 17 - 17 зворот). Згідно з перекладом з латвійської мови на українську довідки, наданої лінгвістом [PERSON] 01.04.2019 року Відділом розвитку мови Агентства латвійської мови за № 4.5-249, вбачається, що «написання прізвища членів сім`ї у виданому латвійською мовою документі [PERSON] , у виданому російською мовою документі [PERSON] та у виданому в Україні документі [PERSON] , [PERSON] з точки зору мови стосуються одних і тих самих осіб з одної сім`ї. Зазначений Переклад містить позначку «переклад правильний перекладач [PERSON] » та її підпис 10.04.2019 року засвідчений присяжним нотаріусом Інесе Яунземе та гербовою печаткою із зазначенням, що цей документ є приватним і присяжний нотаріус не відповідає за його зміст (а. с. 42 - 43). Оцінюючи ці переклади на відповідність вимогам цивільного процесуального законодавства України щодо їх допустимості та достовірності, суд ураховує таке. Частина 1 статті 78 та стаття 79 Цивільного процесуального кодексу України визначають, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи й суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Одночасно із цим на підставі частини 8 статті 95 зазначеного кодифікованого закону іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, письмові докази, що аналізуються, видані Відділом розвитку мови Агентства латвійської мови, а тому слід враховувати приписи такого міжнародного договору як Договір між Україною та Латвійською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах, ратифікований Україною відповідним Законом, прийнятим Верховною Радою України 22.11.1995 року за № 452/95-ВР. Зі змісту наведеного Договору убачається, що Україна та Латвійська Республіка (Договірні Сторони) домовились, зокрема, у своїй частині 1 статті 13 про те, що документи, складені або засвідчені на території однієї з Договірних Сторін офіційною особою (нотаріусом, офіційним перекладачем, експертом тощо) в межах компетенції та за встановленою формою і засвідчені печаткою, приймаються на території другої Договірної Сторони без будь-якого іншого засвідчення. Ураховуючи, що зазначені документи засвідчені присяжними нотаріусами із відбитком гербової печатки, суд робить висновок про те, що вони складені офіційною особою Латвійської Республіки, а тому будь-якого іншого засвідчення не потребують і можуть вважатись допустимим доказом. Таким чином, дослідженим доведено, що: 1)спадкодавець [PERSON] за життя зробила заповідальне розпорядження на випадок своєї смерті, а тому спадкування щодо належної їй спадкової маси здійснюється саме за заповітом; 2)спадкоємцем померлої на час її смерті є заявник, який прийняв спадщину в силу приписів частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями), як такий, що постійно проживав разом із нею на час відкриття спадщини; 3)оскільки заявник прийняв спадщину, а спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині немає, то відсутні підстави вважати, що може існувати спір про право з приводу встановлення цього факту; 4)встановлення юридичного факту родинних відносин між заявником та померлою [PERSON] дійсно породжує для заявника відповідні юридичні наслідки у виді отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тобто від цього залежить виникнення, зміна або припинення його майнових спадкових прав. Під час розгляду заяви [PERSON] суд виходить з того, що з огляду на приписи пункту 5 частини 2 статті 293 та частини 1 статі 315 Цивільного процесуального кодексу України - встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється судом в порядку окремого провадження. Положення частини 1 статті 293 вказаного цивільного процесуального кодифікованого закону України передбачають, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частиною 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України передбачений перелік фактів, які підлягають встановленню в порядку окремого провадження, зокрема, в пункті 1 цієї норми чітко встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Одночасно із цим, Пленум Верховного Суду України у пункті 1 своєї Постанови № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами та доповненнями) звертає увагу судів на те, що відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Зі змісту заяви [PERSON] вбачається, що він звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту родинних відносин між ним та його померлою матір`ю, внаслідок розбіжності між орфографічним написанням їх прізвищ у його паспорті, свідоцтві про народження та свідоцтві про смерть померлої, й встановлення цього факту необхідно йому для реалізації його спадкових прав, в тому числі задля отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Абзаци 1 та 2 пункту 2 постанови Пленум Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» мовлять про те, що такі справи розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Відповідно до положень статей 1 і 34 Закону України «Про нотаріат» № 3425-ХІІ від 02.09.1993 року (із змінами та доповненнями) видача свідоцтва про право на спадщину визнається нотаріальною дією, яка вчиняється нотаріусами. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України регламентований відповідним Наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, підпункт 1.2. пункту 1 глави 10 розділу ІІ якого обумовлює, що при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин (підпункт 4.2. пункту 4 глави 10 розділу ІІ наведеного вище Порядку). Як убачається з положень частини 1 статті 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. При цьому, на виконання вимог підпункт 4.1. пункту 4 глави 10 розділу ІІ того ж Порядку, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Згідно із роз`ясненнями, що містяться у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року (із змінами та доповненнями) суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Аналізуючи причини звернення позивача до суду із вимогою про встановлення факту родинних відносин, суд переконався, що цей факт необхідний йому задля оформлення спадщини, яку він прийняв, однак не може реалізувати, так як йому нотаріусом відмовлено у видачі відповідного свідоцтва. При цьому, з матеріалів справи убачається, що нотаріусом, який веде спадкову справу, відмовлено заявнику у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом внаслідок розбіжностей у написанні прізвища матері та сина у свідоцтві про її смерть та його свідоцтві про народження, посилаючись на положення підпункту 5.16 пункту 5 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Натомість приписи підпункту 5.16 пункту 5 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (зі змінами та доповненнями), мовлять про те, що якщо в заповіті зазначені родинні відносини спадкоємця зі спадкодавцем, нотаріус перевіряє документи, що підтверджують факт родинних відносин, та за бажанням спадкоємців зазначає про родинні відносини у свідоцтві про право на спадщину за заповітом. Аналізуючи вказану норму та заяву спадкоємця, подану нотаріусу задля отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суд вбачає, що заявник не вимагає від нотаріуса вказівки у ньому родинного зв`язку із спадкодавцем. Більш того, правове регулювання спадкових правовідносин здійснюється нормами Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року. Приписами статей 1216 та 1217 Цивільного кодексу України обумовлено, що спадкуванням, яке може здійснюватися за заповітом або за законом, є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Отже, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі його відсутності право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 Цивільного кодексу України (частини 1 та 2 статті 1223 зазначеного останнім нормативно-правового кодифікованого акту України). Як визначають норми права, які містяться у статті 1233, частині 1 статті 1235 та частинах 1 і 2 статті 1236 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, яким заповідач призначає спадкоємця (одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин) та охоплює права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права і обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. При цьому заповіт може бути складений щодо усієї спадщини або її частини. Таким чином, Цивільний кодекс, який є вищим за юридичною силою відносно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, дозволяє складати заповіт на користь будь-якої особи, а норма права, що міститься у відповідному підпункті 5.16 пункту 5 глави 10 розділу ІІ Порядку не передбачає такого наслідку як відмова у вчиненні нотаріальної дії у вигляді видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом внаслідок не доведення родинних відносин між спадкоємцем та спадкодавцем, якщо зазначення про це не вимагає перший. Наслідком цього є те, що Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, прийнятої приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л. А. 26.02.2019 року та зареєстрованої за вихідним № 161/02-31, якою [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , прийнята не у визначений законом спосіб і належним способом захисту порушеного та/або невизнаного права заявника є саме оскарження її до суду, тобто порушення прав та законних інтересів [PERSON] може бути усунуте іншим шляхом. Натомість, частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також статтею 55 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Зміст цього права полягає у тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Аналогічне вбачається й у рішенні Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року (у справі за конституційним зверненням громадян [PERSON] , [PERSON] та інших щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) в якому вказане, що частину 1 статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене. Отже, звернення особи до суду є її абсолютним правом. Вказане беззаперечно кореспондує із приписами діючого цивільного процесуального законодавства України, зокрема, тим, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Оскільки зміна способу захисту порушеного права заявника не прискорить, а навпаки, затягне вирішення його питання щодо оформлення прийнятої спадщини, ураховуючи, що інших спадкоємців померлої [PERSON] ані за заповітом, ані за законом не має, беручи до уваги факт прийняття ним спадщини, а також те, що у своєму заповіті спадкодавець визначила заявника не тільки як сина, но і як громадянина Республіки Латвія, тоді як він на цей час є громадянином України, що може бути черговою підставою для відмови нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суд вважає за таке, що встановлення факту родинних відносин між заявником [PERSON] та померлою [PERSON] породжує юридичні наслідки у виді отримання свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи викладене, на підставі аналізу вищезазначеного, суд впевнився, що заява [PERSON] є обґрунтованою і підлягає задоволенню, оскільки ним у законний спосіб доведено, що від встановлення цього юридично значимого для заявника факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких він особисто бере участь через відкриття спадщини внаслідок смерті його матері, не існує іншого, окрім судового, порядку його встановлення, і його визнання не пов`язане з вирішенням спору про право. Враховуючи наведені вище норми права, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності з приводу встановлення факту родинних відносин між заявником та [PERSON] як між сином та матір`ю, суд доходить до обґрунтованого висновку про те, що є необхідності у їх встановленні, так як цей факт нотаріусом не визнаний та від його встановлення у судовому порядку залежить виникнення, зміна або припинення спадкових прав заявника, тобто встановлення цього факту породжує безпосередньо юридичні наслідки та має юридичне значення для нього, а саме те, що [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , померлої [INFO] . У відповідності із приписами частини 7 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: approved