Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

04 лютого 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах з врахуванням заяви про зміну підстав позову від 14.06.2016 року позивач просить: визнати недійсним кредитний договір №490038309 від 28.04.2007 року, укладений між сторонами. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що 28.04.2007 року між сторонами був укладений оспорюваний кредитний договір. Умовами пункту 2.7 Договору передбачено порядок надання кредиту. Однак Банк свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, кредитні кошти в сумі 17 586,53 доларів США Позичальнику не видав. В операційній касі Банку вказаної суми доларів США Позичальнику видано не було. А також позивач не обмінювала вказану суму на національну валюту (гривні) через операційну касу Банку. Фактично кошти в сумі 88 812,00 грн. були перераховані на рахунок продавця автомобіля. Так як позивач, як Позичальник грошові кошти в доларах США не отримувала, у відповідності до положень ст.ст.1046, 1051 та 1054 ЦК України зазначений кредитний договір є неукладеним. Крім того, Банк приховав від Позивача інформацію, що на момент укладення, підписання договору необхідної суми іноземної валюти в операційній касі Банку не було і в такий спосіб ввів позивачку в оману, що є нечесною підприємницькою діяльністю в розумінні статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та підставою для визнання кредитного договору недійсним. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні, яке відбулось 15.06.2016 року заявлені вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні на тій підставі, що вони не обгрунтовані. Крім того, представник заявив про застосування строків позовної давності. В наступні судові засідання представник відповідача не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив. А тому у відповідності до ст.169 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність представника відповідача. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши представників позивача та відповідача, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним* правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до положень ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Як встановлено в судовому засіданні, 28 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (правонаступником якого є відповідач, далі - Банк) та [PERSON] (далі - Позичальник) був укладений Кредитний договір №490038309 за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 17 586,53 доларів США зі сплатою 12% річних з датою остаточного повернення 28.04.2017 року (з врахуванням Договору про внесення змін і доповнень) для придбання транспортного засобу «Ніссан», державний номер [NUMBER]. За умовами пункту 2.7 Кредитного договору, не пізніше наступного банківського дня після отримання Банком документів Кредит надається однією сумою в готівковій формі, шляхом видачі кредитних коштів Позичальнику з операційної каси банку. У день видачі кредитних коштів Позичальнику у валюті кредиту, на суму отриманого Кредиту в іноземній валюті Позичальник здійснює купівлю національної валюти (гривні) через операційну касу Банку по встановленому курсу Банку на день здійснення операції та не пізніше наступного банківського дня перераховує виручені від продажу валюти кошти за реквізитами зазначеними в договорі. Договір підписаний сторонами, що свідчить про згоду із зазначеними умовами. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Свобода-Авто» та [PERSON] 02.04.2007 року був укладений договір №0204-7-1к купівлі-продажу транспортного засобу. На виконання умов договору купівлі-продажу транспортного засобу 02.04.2007 року [PERSON] внесла залоговий внесок в розмірі 5 000,00 грн. та 24.04.2007 року доплатила суму 10 670,00 грн. В судовому засіданні не було надано доказів, що на виконання п.2.7 Договору з операційної каси банку [PERSON] були надані кредитні кошти. Водночас як вбачається з копії меморіального ордеру, 28.04.2007 року на рахунок продавця автомобіля - ТОВ «Свобода-Авто» Банк перерахував кошти в сумі 88 812,00 грн. В судовому засіданні представник позивача пояснив, що рішенням суду стягнуто заборгованість за кредитом. Проте представник позивача не надав суду копію рішення суду. З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що 11.02.2016 року Оболонський районний суд м.Києва проголосив рішення за яким стягнув солідарно з Позичальника та Поручителя заборгованість за Кредитним договором №490038309 від 28.04.2007 року в розмірі 105 234,11 грн. (реєстраційний номер 55952284). Рішення набрало законної сили. Як вбачається в рішенні суду встановлено, що Банк виконав свої зобов'язання, надавши Позичальнику кредит. Представник позивача в судовому засіданні не заперечував, що позивач отримав автомобіль, який було придбано за кошти, які були безпосередньо перераховані на рахунок продавця автомобіля. Крім того, згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 6 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16, відповідно до статті 14 ЦПК України судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України. Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України). Суд не може взяти до уваги посилання позивача, що відсутність в операційній касі банку готівки в сумі 17 586,53 доларів США може бути підставою для визнання правочину недійсним, оскільки надання коштів стосується подальшого виконання договору, а не його укладення. Водночас в судовому засіданні не встановлено, що кошти на виконання умов договору не надавались, а тому вважати договір неукладеним підставі відсутні. Так як суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог, тому суд не може застосувати наслідки спливу строків позовної давності. Отже, суд під час розгляду справи не встановив підстав, які б могли свідчити про порушення відповідачем вимог діючого законодавства на момент підписання оспорюваного договору, а тому оскільки позовні вимоги не грунтуються на законі, вони не можуть бути задоволені. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed