Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

06 листопада 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якій просила визначити місце проживання їхнього малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ,\~з нею.\~Свої вимоги\~позивачка обґрунтовувала\~тим,\~що з\~2016\~року вона\~перебуває з\~відповідачем у\~зареєстрованому шлюбі. В подальшому їхнє спільне життя не склалося, і вона вимушена проживати в найманій квартирі разом із сином та малолітньою донькою від іншого шлюбу. За час сумісного проживання відповідач не надавав необхідної матеріальної допомоги на утримання дитини, у зв`язку із чим вона звернулася до суду із позовом про стягнення з нього аліментів. Відповідне рішення суду від 03 липня 2020 року відповідачем не виконується, через що утворилась заборгованість зі сплати аліментів. В період, коли вони з відповідачем проживали разом, останній зловживав спиртними напоями, у присутності малолітніх дітей постійно ображав її, висловлювався нецензурною лайкою, принижував її доньку від попереднього шлюбу, яка має вади зору, у зимовий період відключав водопостачання та опалення у будинку. Після того, як вона стала проживати окремо від відповідача, він в стані алкогольного сп`яніння телефонував їй з погрозами відібрати сина. Крім того, непоодинокими були випадки, коли [PERSON] , не повідомляючи її про свої наміри, забирав дитину з дитячого садочку та залишав у себе на декілька днів, не даючи можливість спілкуватися з сином. При цьому відповідач здійснює психологічний тиск на малолітню дитину, налаштовуючи її проти матері, у зв`язку із чим вона вимушена була звернутися про надання синові психологічної допомоги. Враховуючи неналежну поведінку відповідача, а також те, що в неї створені всі необхідні умови для повноцінного проживання та розвитку дитини (вона офіційно працевлаштована, має стабільний дохід, характеризується виключно позитивно), вважала доцільним визначити постійне місце проживання сина саме з нею. 17 грудня 2020 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , в якому просив визначити місце проживання дитини з ним. Свої вимоги обґрунтовував тим, що за час перебування у шлюбі з позивачкою він дуже добре ставився до неї та дітей і ніколи не ображав їх. Також він постійно матеріально забезпечував родину купував їжу, ліки, одежу тощо. В подальшому він почав усвідомлювати корисливі намірі своєї дружини і те, що причиною сварок, які виникали між ними, слугувало незадоволення її матеріальних потреб. Крім того, доньку позивачки від іншого шлюбу остання зростила невихованою дівчинкою, яка поводить себе зухвало, зневажливо та пропагує серед інших дітей відео розбещувального характеру. Починаючи з лютого 2020 року, [PERSON] почала поводити себе особливо агресивно та неадекватно, неодноразово залишала малолітніх дітей без нагляду на тривалий час. Під час тимчасового перебування з матір`ю погіршується психологічний стан дитини, хлопчик став скаржитися на стан здоров`я. Він впевнений, що спосіб життя, який веде [PERSON] , може вкрай негативно вплинути на здоров`я та духовний розвиток сина. Він та його родина забезпечені житлом, за місцем проживання та роботи він характеризується виключно позитивно, і тому вважає, що в інтересах малолітнього сина доцільно буде визначити його місце проживання саме з ним. Ухвалою суду від 02 квітня 2021 року вказані позови об`єднані в одне провадження. У судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, позов [PERSON] не визнали. Позивачка, крім цього, наголошувала на тому, що не має наміру чинити жодних перешкод у спілкуванні батька із сином. Відповідач в судовому засіданні зустрічний позов підтримав, вимоги первісного позову не визнав, додатково пояснивши при цьому, що саме з вини позивачки їх син захворів на мікоз, через що тривалий час проходив лікування, при цьому [PERSON] взагалі на брала в цьому участі. Малолітній [PERSON] виявляє бажання проживати саме з ним та його батьками, тому що відчуває психологічний дискомфорт від спілкування з матір`ю. Представник третьої особи служби у справах дітей Очаківської міської ради просила вирішити спір виключно в інтересах дитини. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Як вбачається з копій свідоцтв про шлюб серії [NUMBER] від 16 березня 2016 року та про народження серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 9), позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 16 березня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Статтями 141, 155 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання малолітньої дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] проживає з двома малолітніми дітьми в найманій квартирі [ADDRESS] , в якій створені всі належні умови для проживання дітей та їх гармонійного розвитку. Викладені обставини підтверджуються копіями договору оренди житлового приміщення від 12 жовтня 2021 року (т. 1 а.с. 6-7) та актом обстеження житлово-побутових умов від 13 жовтня 2020 року (т. 1 а.с. 13). Позивачка є офіційно працевлаштованою, отримує стабільний дохід, за місцем роботи характеризується виключно позитивно (т. 1 а.с. 14, 16, 18). В судовому засіданні також знайшли підтвердження посилання відповідача на те, що він має всі умови для розвитку і виховання дитини він є офіційно працевлаштованим, має стабільний дохід, за місцем проживання та роботи характеризується також виключно позитивно. Вказане підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, долученими до зустрічної позовної заяви (т. 1 а.с. 176-193). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Вказаний вище принцип 6 Декларації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Згідно з ч. 3 ст. 161 СК України суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини. Згідно з відповіддю на адвокатський запит представника позивачки адвоката Корця С.А. за даними Очаківського ВП ГУНП було зареєстровано 9 звернень позивачки [PERSON] щодо психологічного та фізичного насильства з боку відповідача, з яких за одним внесено відомості до ЄРДР, за 2 складено протоколи за ст. 173-2 КУпАП (т.1 а.с. 28). Так, відповідно до копії постанови\~судді Очаківського\~міськрайонного суду\~Миколаївської області\~від 03\~липня 2020\~року відповідача\~ [PERSON] \~було визнано винним у вчиненні правопорушення, що передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме за те, що він 22 лютого 2020 року о 08 год. 40 хв., знаходячись за місцем свого проживання за адресою: [ADDRESS] , висловлювався нецензурною лайкою на адресу своєї дружини [PERSON] , крім того, відключив водопостачання та опалення в будинку, в якому проживають неповнолітні діти, чим вчинив психологічне насильство в сім`ї (т.1 а.с. 12). В будь-якому випадку вказані вище документально підтверджені факти свідчать про те, що психологічне насильство в сім`ї з боку батька не може не впливати на психоемоційний стан малолітньої дитини, в присутності якої вчиняються сварки, і він є очевидцем проявів неповаги до своєї матері. Заперечуючи проти первісного позову [PERSON] , відповідач посилався на те, що позивачка поводить себе агресивно, неадекватно, постійно погрожує йому та його батькам фізичною розправою, неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки щодо сина тощо. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, допитані судом в якості свідків за клопотанням відповідача [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що знають відповідача як дуже відповідального батька, який завжди піклується про сина та забезпечує його потреби. Разом із тим, показання вказаних свідків містять лише загальні характеристики позивачки, про яку їм невідомо нічого поганого, або показання зі слів відповідача щодо стосунків з дружиною, однак не містять жодного конкретного факту, що може бути врахований судом під час вирішення долі дитини, а тому й не можуть бути покладені в основу рішення. Також судом не можуть бути взяті уваги заяви відповідача на ім`я начальника Очаківського ВП ГУНП в Миколаївської області з вимогою вжити заходів щодо неправомірної поведінки відповідачки (т. 1 а.с. 48, 175) та витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань, в якій вносились відомості за заявами відповідача (т.1 а.с. 46, 254), адже самі по собі ці документи не можуть слугувати доказами неправомірної поведінки позивачки. Натомість, згідно з копією відповіді на заяву відповідача від 09 листопада 2020 року за підписом т.в.о. начальника Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області відповідачеві [PERSON] повідомляється, що при відпрацюванні його повідомлення інформація щодо погрози з боку позивачки фізичною розправою його батькам об`єктивно не підтвердилась (т.1 а.с. 47). Суд констатує, що відповідачем жодними належними та допустимими доказами не підтверджено неправомірних дій позивачки як у відношенні дитини, так і відносно самого відповідача та його батьків, а тому зустрічний позов не ґрунтується на доказах, що передбачені ст.ст. 77, 78, 79 ЦПК України. Твердження відповідача про те, що донька позивачки від попереднього шлюбу негативно впливає на малолітнього [PERSON] також є голослівними і не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватись фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності. Виходячи виключно із інтересів малолітньої дитини, суд приходить до висновку, що її розлучення з матір`ю потягне за собою докорінну зміну її сталого життєвого устрою. Такі наслідки негативно вплинуть на психічний стан хлопчика, який потребує знаходження у звичному для себе оточенні рідних, яким він довіряє. Разом із тим, суд зазначає, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання останньої з матір`ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботи відносно неї та участі в її вихованні і може реалізувати свої права шляхом встановлення часу спілкування за судовим рішенням. На думку суду, відповідач [PERSON] не позбавлений права на особисте виховання сина іншим шляхом, зокрема, шляхом визначення порядку його участі у спілкуванні та вихованні дитини. Приймаючи до уваги вік дитини, суд вважає, що їй безумовно потрібна материнська турбота, оскільки між дитиною та матір`ю з самого народження існує тісний зв`язок, розірвання якого може потягти за собою негативні наслідки у фізичному та емоційному розвитку дитини. Крім того, не можуть бути прийняті до уваги для визначення місця проживання дітей переваги матеріальних та житлово-побутових умов батька, оскільки за принципами Декларації прав дитини це не є вирішальною обставиною. Проаналізувавши викладене вище, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми закону, суд дійшов висновку, що для того, щоб забезпечити малолітній дитині необхідне виховання, повноцінний розвиток, необхідно визначити її місце проживання разом із матір`ю. Виходячи з викладеного, відповідно й не підлягає задоволенню зустрічний позов [PERSON] про визначення місця проживання дитини з ним. Також, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки 840 грн. 80 коп. судового збору, оплата яких підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 1). Оскільки в задоволенні зустрічного позову відмовлено, судові витрати за ним відносяться на рахунок відповідача і відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved