Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

05.06.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору оренди землі та відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що 01.09.2009 року між ним та відповідачем укладено договір оренди належної останньому земельної ділянки. Відповідно до п. 8 вказаного договору вони дійшли згоди, що договір укладено строком на 49 років. Проте, починаючи з 10.04.2018 року він не має змоги використовувати вказану земельну ділянку, оскільки відповідач став чинити йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою та на даний час самостійно обробляє її. Посилаючись на те, що відповідач увів його в оману, так як, ніколи і не збирався передавати належну йому земельну ділянку в оренду строком на 49 років, просив визнати вищевказаний договір оренди землі недійсним, стягнути з відповідача 251024 грн. матеріальних збитків, 20000 грн. моральних збитків та судові витрати пов'язані з розглядом справи. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, до суду направив відзив на позов, згідно якого позовні вимоги він не визнав, вважає його безпідставним та необґрунтованим, оскільки жодного обману з його боку не було. Вислухавши позивача, дослідивши письмові матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого. Так, статтями\~14,\~20 Закону України «Про оренду землі»\~ передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі та підлягає державній реєстрації. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, відповідачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 9,94 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області (а. с. 11-13) 01.09.2009 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди належної відповідачу земельної ділянки, строком на 49 років, посвідчений приватним нотаріусом Єланецького районного нотаріального округу [PERSON] та 20.12.2010 року зареєстрований в Єланецькому районному відділі Миколаївської регіональної філії центру ДЗК за №041001400700 (а. с. 9-10, 22). Цього ж дня відповідач отримав від позивача 150000 грн. в рахунок орендної плати за весь строк використання земельної ділянки (а. с. 15) та передав земельну ділянку у користування позивачу, що підтверджується актом прийому-передачі земельної ділянки від 01.09.2009 року (а. с. 14). 21.12.2016 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору оренди землі, згідно якої з 2016 року орендар, крім суми зазначеної у договорі, зобов'язується доплачувати орендодавцеві орендну плату за користування земельною ділянкою протягом терміну встановлення у договорі оренди у розмірі 5% від грошової оцінки земельної ділянки (а. с. 16). На виконання вищевказаної додаткової угоди 24.12.2016 року позивачем передано відповідачу грошові кошти у сумі 14300 грн. (а. с. 17). В ході судового розгляду встановлено, що з квітня 2018 року позивач вказану земельну ділянку не використовує, оскільки, 10.04.2018 року відповідач самовільно зайняв її та передав в оренду іншій особі, [PERSON], строком на 8 років (а. с.18-21). На думку позивача, вказані дії відповідача свідчать про введення його в оману відповідачем, який під час укладення договору оренди від 01.09.2009 року не мав наміру передавати йому вищевказану земельну ділянку в оренду строком на 49 років. В силу\~статті 16 Закону України «Про оренду землі»\~укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із\~законом\~вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Частиною 2 статті 125 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент укладення позивачем договору оренди землі, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. З договору оренди земельної ділянки, укладеного між сторонами, вбачається, що в договорі сторони обумовили і дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору оренди земельної ділянки, в тому числі й умови використання земельної ділянки: цільового призначення земельної ділянки, мети укладання договору, строку дії договору, прав та обовязків сторін, умов і строків передачі земельної ділянки орендарю та повернення земельної ділянки орендодавцеві, а також відповідальності сторін. Відповідно до ч.1\~ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до зазначеної норми є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Згідно із роз'ясненнями, наданими в п.п. 19, 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,\~\~правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Зазначене дає підстави для висновку, що обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатись в активних та пасивних діях недобросовісної сторони правочину. З пояснень позивача слідує, що він використовував вищевказану земельну ділянку протягом 9 років. Проте, починаючи з 2016 років між сторонами почали виникати суперечки щодо розміру орендної плати сплаченої відповідачу, що неодноразово ставало предметом судових спорів. 10.04.2018 року у період дії договору оренди землі від 01.09.2009 року відповідач передав без відому орендаря належну йому земельну ділянку в оренду [PERSON] строком на 8 років. Суд вважає, що вказані обставини не можуть свідчити про умисл з боку відповідача щодо введення позивача в оману стосовно строку дії договору та відсутності у останнього наміру передавати належну йому земельну ділянку в оренду позивачу. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, відповідно до\~ст.ст. 12, 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, матеріалами справи не підтверджується факт вчинення відповідачем будь-яких дій (активних або пасивних), які б свідчили про умисне введення позивача в оману. А тому, суд вважає, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами факт вчинення відповідачем будь-яких дій, які б свідчили про умисне введення позивача в оману щодо істотних обставин договору. За таких обставин у задоволенні позовних вимог щодо визнання договору оренди землі від 01.09.2009 року недійсним необхідно відмовити. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні решти позовних вимог, оскільки вони є похідними від вимоги про визнання договору оренди землі від 01.09.2009 року недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed