Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

07.05.2019 року до суду звернувся представник позивача із названою позовною заявою вказуючи, що 25.02.2013 року між позивачем - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку. За договором позивач отримав у власність житловий будинок, що розташований за адресою : [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,0945 га , кадастровий номер якої [NUMBER] . Сторони домовилися про передачу земельної ділянки у власність позивачу після виготовлення технічної документації. На даний час дарувальник відмовляється вчиняти будь-які дії для переоформлення та передавати у власність позивачу земельну ділянку на якій розташований житловий будинок. Представник позивача, вказуючи вищезазначені обставини та на неможливість оформлення права власності на земельну ділянку та посилаючись на ч.5 ст. 55 Конституції України, ст.392 ЦК України, ст.175 ЦПК України, просить суд визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 0,0945 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] . Стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 768,40 грн. 15.05.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 13.06.2019 року на 12 годину. 28.05.2019 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву та заперечуючи проти вимог позивача зазначає, що дійсно між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, яким він передав у власність житловий будинок, що розташований за адресою : [ADDRESS] . Даний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0945 га , кадастровий номер якої [NUMBER] . Вказуючи , що дана земельна ділянка перебуває у власності відповідача вважає, що на разі відсутні підстави для припинення права власності на зазначену земельну ділянку та просить суд відмовити у задоволенні позову, застосувавши позовну давність. Мотивує, ти що позивач починаючи із 25.02.2013 року знав про своє порушене право, однак не звернувся за його захистом ( а.с.20-21). Представник позивача 13.06.2019 року подала заперечення на відзив та заперечуючи проти відзиву на позов вказувала на його необґрунтованість. Щодо посилань відповідача про застосування строків позовної давності, вказала на відсутність підстав для її застосування, оскільки земельна ділянка належить позивачу з дня укладення договору дарування тобто від 25.02.2013 року, позивач нею користувався та на ній розташований подарований будинок ( 32-33). 13.06.2019 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.07.2019 року. 08.07.2019 року за клопотанням представника позивача в судовому засіданні оголошено перерву до 18.07.2019 року. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник позивача просила суд врахувати , що за рішенням Володарської селищної ради від 05.042016 року № 121-05-VІІ відбулося перейменування вулиць, так вул. Комсомольська перейменована на вул. Калинова ( а.с.57-58). Просили суд позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали, посилаючись на обставини викладені відзиві та просили у задоволенні позову відмовити повністю, застосувавши позовну давність ( а.с. 20-21, 23). Суд, ознайомившись з позовною заявою, заслухавши сторони та їх представників, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню. По справі встановлено, що позивачу на підставі договору дарування від 25.02.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Бабак В., зареєстрованим в реєстрі за № 110, належить житловий будинок, що розташований за адресою : [ADDRESS] . Даний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0945 га, кадастровий номер [NUMBER] ( а.с. 7, 8). Відомості про право власності внесено до державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 25.02.2013 року ( а.с.8). Земельна ділянка площею 0,0945 га належить відповідачу [PERSON] на праві власності, що стверджується державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER] виданим відділом Держкомзему у Володарському районі Київської області 27.04.2012 року ( а.с.9). Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку: цільове призначення земельної ділянки визначено - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) категорія земель: землі житлової та громадської забудови ( а.с.35). Сторони в судовому засіданні вказували, що спірна земельна ділянка з часу укладення договору дарування і на даний час перебуває у володінні позивача. Однак позивач не має можливості належним чином оформити право власності на вказану земельну ділянку, оскільки відповідач ухиляється та не з`являється до нотаріуса, що стверджено свідоцтвом ( а.с.10). За умовами договору дарування житлового будинку від 25.02.2013 року ( а.с.7) відповідач та позивач в п.1 договору визнали, що « За даним договором Дарувальник передає ( дарує), а обдарований приймає в дарунок житловий будинок [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,0945 га згідно державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , виданого 27.04.2012 року, кадастровий номер якої [NUMBER] . Сторони домовились про передачу земельної ділянки після виготовлення на неї технічної документації» ( а.с.7). Однак на день розгляду справи судом вказані умови договору не виконанні, а відтак позивач звернувся до суду для вирішення даного спору. Задовольняючи позовні вимоги суд виходить із наступних міркувань. Так, відповідно до п. п. 3, 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору; справедливість, добросовісність та розумність. Ч. 1 ст. 319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначає, що ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності. У відповідності до приписів статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків). За положеннями ч.1 ст.120 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до п. «е» ст.141 Земельного кодексу України підставами для припинення права користування земельної ділянки є набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Вказане узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеної у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15. Придбавши нерухоме майно - будинок, будівлю або споруду - новий власник отримує й певні права та обов`язки на земельну ділянку, на якій розташоване таке майно. Зокрема, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2цс15, яка містить аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності». Тобто у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти. Така позиція Верховного Суду України дає підстави стверджувати, що: право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає з моменту державної реєстрації його права власності на будинок (будівлю, споруду) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки саме з цього моменту в силу ч. 2 ст. 331 ЦКУ та ч. 3 ст. 3 Закону про держреєстрацію особа стає власником такої нерухомості; в разі застосування статті 120 ЗК України відсутність державної реєстрації права власності на земельну ділянку не впливає на виникнення у набувача нерухомості права власності на таку земельну ділянку. Суд перевірив наявність обов`язкової умови набуття новим власником нерухомості права власності на земельну ділянку - факт наявності такого права на землю у попереднього власника нерухомості. Судом було встановлено, що спірна земельна ділянка площею 0,0945 га належала відповідачу [PERSON] на праві власності, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] виданого відділом Держкомзему у Володарському районі Київської області 27.04.2012 року , на що вказує свідоцтво про право власності на нерухоме майно ( а.с.22). Таким чином, право на земельну ділянку в набувача ( обдарованого [PERSON] ) будинку, будівлі або споруди виникло з моменту набуття права власності на будинок, тобто з часу державної реєстрації його права власності на будинок ( 25.02.2013 року) незалежно від будь яких подальших дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку. Таке оформлення може мати місце в подальшому, в тому числі шляхом підписання відповідного договору. Отже, при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами, ця норма є імперативною, відступ від неї на підставі договору не допускається. Крім того, згідно вищенаведених правових норм, в усіх випадках переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає в набувача одночасно із виникненням права на розташовані на ній об`єкти. За ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Матеріали справи вказують, що позивачем здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у визначеному на час придбання цього майна порядку ( а.с.8) що стверджено витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно від 25.02.2013 року, а тому до нього перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій розташоване це нерухоме майно без зміни її цільового призначення. Судом при вирішенні спору також враховується, що для обслуговування вказаного житлового будинку та господарських будівель та споруд, згідно кадастрового плану та акту визначення та погодження меж землекористування, тобто, за погодженням сторін, визначена площа земельної ділянки: площею 0,0945 га з цільовим призначенням: для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель та дворів, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Отже, з урахуванням цільового призначення земельної ділянки - та положень ч. 2 ст. 120 ЗК України, суд приходить до переконання , що цивільним законодавством передбачено, та що правовий режим земельної ділянки перебуває в прямій залежності від права власності на будівлю. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на вказану земельну ділянку, як за набувачем житлового будинку. Крім того, позивач вичерпав всі можливі засоби вирішення питання оформлення права власності на земельну ділянку на якій розташований належний йому житловий будинок в досудовому порядку. Зокрема, досліджений судом письмовий доказ , свідоцтво від 01.04.2019 року видане приватним нотаріусом Клочко, стверджує факт запрошення відповідача для добровільного урегулювання даного спору в порядку передбаченому чинним законодавством, однак [PERSON] на запрошення останнього не прибув, та добровільно вирішувати дане питання не бажає ( а.с. 10). Одночасно слід зазначити, що в своєму відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що не визнає позовні вимоги, звертає увагу суду на те, що в договорі дарування житлового будинку зазначено, що сторони домовились про передачу земельної ділянки після виготовлення технічної документації. Відповідач посилається на ст. 140 ЗК України та на відсутність підстави припинення права власності на земельну ділянку « відчуження земельної ділянки за рішенням власника»( а.с.20-21). Одночасно подав заяву про застосування строків позовної давності. Вказує, що позивачу стало відомо про його порушене право з дати укладення договору купівлі-продажу тобто з 25.02.2013 року, просив застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог ( а.с.23). З такою позицією представника відповідача суд не погоджується , оскільки за даних правовідносин у спорі про захист права власності на нерухоме майна строки позовної давності не можуть бути застосовані. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд, визначаючи, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні цього права упродовж всього часу тривання правопорушення (ВП ВС, № 653/1096/16-ц, 04.07.18). Так, право власності на жилий будинок, та право на земельну ділянку виникло в набувача одночасно із виникненням права на розташовані на ній об`єкти. За таких обставин суд прийшов до висновку, що умови, з якими закон пов`язує перехід права власності на земельну ділянку до набувача нерухомості, розташованої на ній, було дотримано, а право власності відповідача щодо спірної земельної ділянки було припинено з дати набуття права власності на житловий будинок позивачем. Отже позивачем не було пропущено строку звернення до суду за захистом своїх прав, тому у суду відсутні підстави для застосування позовної давності. Враховуючи викладене вище, законодавчо визначені правила переходу у власність земельної ділянки разом з будівлями або спорудами, які на ній розташовані, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідач надав суду докази , які вказують , що він має статус людини з інвалідністю 2 групи загального захворюваності ( а.с.24), а відтак на підставі ст.5 ч.1 п.9 Закону України « Про судовий збір» відповідач [PERSON] звільнений від сплати судового збору.

Outcome: approved