Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

04 листопада 2013 року позивач Виконавчий комітет Маріупольської міської ради (надалі - Виконавчий комітет) звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Орджонікідзевської райадміністрації (надалі - третя особа Служба у справах дітей) про виселення. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначив, що відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 19.11.2012 року, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2013 року, квартира [ADDRESS] (надалі - спірна квартира) визнана відумерлим майном, а також визнано право власності на спірну квартиру за територіальною громадою м.Маріуполя в особі Маріупольської міської ради. На цей час, у спірній квартирі без реєстрації мешкає відповідач [PERSON], а також без правових підстав проживають відповідачі [PERSON] та малолітні [PERSON] і [PERSON] Відповідачі [PERSON] та [PERSON], до теперішнього часу, не зверталися у Виконавчий комітет із заявою про взяття їх на квартирний облік, як таких, що потребують поліпшення житлових умов. Відмітив, що єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер. Виконавчий комітет рішення про надання Відповідачам спірної квартири не приймав, ордер на спірну квартиру не видавав, договір найму жилого приміщення з Відповідачами не укладав. Вказав, що на сьогоднішній час, Виконавчий комітет позбавлений можливості розпоряджатися спірною квартирою та надати її у встановленому законодавством порядку особам, які потребують поліпшення житлових умов. Вважав Відповідачів особами, які самоправно зайняли спірну квартиру. Посилаючись, зокрема на ст.ст.58, 109,116 Житлового кодексу Української РСР (надалі - ЖК України), просив суд виселити [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], 2011 року народження, [PERSON], 2002 року народження з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Відповідачі письмових заперечень проти позову до суду не подали. Проте, у поданій до суду заяві, відповідачі [PERSON] та [PERSON], зокрема зазначили, що своє проживання у спірній квартирі вважають законним, так як [PERSON], мати [PERSON], вселилася до спірної квартири за згодою спадкоємця (а.с.31). В іншій заяві, відповідач [PERSON] також зазначила, що спірна квартира належала [PERSON] на праві власності. Після її смерті, [PERSON] прийняла спірну квартиру як спадщину шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори, проти документи не отримала, так як померла сама. Спадкоємцем після смерті [PERSON] є [PERSON] (а.с.47). Представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності, підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON], під час судового засідання, позовні вимоги не визнала, у їх задоволенні просила суд відмовити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON], що діє на підставі договору про надання юридичних послуг, під час судового засідання, позовні вимоги не визнала. Зазначила, що відповідач [PERSON] оселилася у спірній квартирі за згодою її матері [PERSON], яка в свою чергу отримала спірну квартиру у спадщину після смерті своєї матері [PERSON], яку та, в свою чергу, отримала від [PERSON] Прийняття спадщини від [PERSON] до [PERSON], а потім від [PERSON] до [PERSON] відбувалося своєчасно відповідно до вимог законодавства. Малолітні [PERSON] та [PERSON] народилися, коли [PERSON] проживала у спірній квартирі. Посилаючись на вказане, просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Згодом відмовилася від представництва відповідачки [PERSON] Інтереси відповідачів [PERSON] та [PERSON], які є малолітніми особами, в силу положень ст.39 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), представляла їх мати - відповідач [PERSON] Відповідач [PERSON] до судового засідання у призначений час не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча про місце і час судового розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.139, 173, 187). У зв'язку з цим, суд вважає, що відповідач [PERSON] не з'явився до судового засідання без поважних причин та розглядає справу на підставі наявних у ній доказів. Представник третьої особи - служби у справах дітей [PERSON], що діє на підставі довіреності, проти виселення малолітніх дітей заперечувала. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] та її представника, представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19.11.2014 року у справі №0538/7534/2012 за територіальною громадою м.Маріуполя в особі Маріупольської міської ради визнано право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.6). Стаття 328 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачає, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно з ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №13222608 від 21.11.2013 року, Маріупольська міська рада Донецької області, Територіальна громада є власником квартири №119, яка розташована за адресою: вул. Горлівська, буд.6 у м.Маріуполі Донецької області. Доказів того, що рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19.11.2014 року про визнання за територіальною громадою м.Маріуполя в особі Маріупольської міської ради Донецької області права власності на спірну квартиру скасовано або змінено суду не надано. Відповідно до ч.1 ст.327 ЦК України, майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді є комунальною власністю. Таким чином, суд приходить до висновку, що у територіальної громади м.Маріуполя в особі Маріупольської міської ради Донецької області (після набрання рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19.11.2014 року законної сили та проведення державної реєстрації права власності) належним чином виникло право комунальної власності на квартиру №119, яка розташована за адресою: вул. Горлівська, буд.6 у м.Маріуполі Донецької області та вона є її власником. Відповідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частина 2 ст.327 ЦК України передбачає, що управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно зі змістом ч.1 ст.15 ЖК України, виконавчі комітети органів місцевого самоврядування, зокрема: здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад, приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду Ради та видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду. Відповідно до ч.1 ст.58 ЖК України, єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер, який видається громадянинові на підставі рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду. Доказів того, що Виконавчим комітетом (після виникнення у територіальної громади м.Маріуполя права власності на спірну квартиру), Відповідачам видавався ордер для вселення у спірну квартиру або приймалося відповідне рішення про його надання суду не надано. Не надано суду й доказів того, що з яким-небудь із відповідачем укладався договір найму спірної квартири. Таким чином, суд приходить до висновку, що Відповідачі, з моменту виникнення у територіальної громади м.Маріуполя права комунальної власності на спірну квартиру, займають вказану квартиру без належним правових підстав, тобто є особами, які самоправно її зайняли. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.3 ст.116 ЖК України, особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги Виконавчого комітету є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Суд не приймає доводи відповідачки [PERSON] про те, що її проживання у спірній квартирі є законним, так як [PERSON], її мати, прийняла спадщину після смерті [PERSON], яка є спадкоємицею [PERSON] та після якої, спірна квартира визнана відумерлим майном. Так як, на час розгляду справи є чинним рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19.11.2014 року у справі №0538/7534/2012, яким визнано право власності на спірну квартиру за територіальною громадою м.Маріуполя в особі Маріупольської міської ради. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved