Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

06.04.2017р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. Позивачка у позовній заяві в обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 28.04.2006р. у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області вона зареєструвала шлюб з [PERSON] (актовий запис № 255), у зв'язку з чим своє прізвище Шинкаренко змінила на прізвище чоловіка [PERSON]. Від спільного шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON], 17.07.2006р. народження. Спільне життя з відповідачем не склалося, через різні погляди на сімейне життя та обов'язки. Можливості зберегти сім'ю немає. Подружні відносини між позивачкою та відповідачем припинилися з жовтня 2015р.. З цього часу спільне господарство не ведеться, спору про поділ спільного майна немає. За таких обставин позивачка вважала, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам дитини. На примирення не погоджується, просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. Після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище чоловіка [PERSON] (а.с. № 3). У наданій суду заяві від 16.05.2017р. позивачка просила шлюб розірвати, строк для примирення не надавати та винести рішення в судовому засіданні за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами (а.с. № 15). Відповідач [PERSON] в судове засідання 16.05.2017р. надав заяву, в якій позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення судом, підтвердив той факт, що сімейне життя сторін не склалося через різні погляди на життя, несумісність характерів, втрату почуттів. З жовтня 2015р. відповідач з позивачкою проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Строку на примирення просив не надавати, вважає, що збереження родини є неможливим. Справу просив розглянути за його відсутності, за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України (а.с. № 17). Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 24 Сімейного кодексу України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 ст. 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 28.04.2006р. у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON], актовий запис № 255, у зв'язку з чим своє прізвище Шинкаренко змінила на прізвище чоловіка [PERSON] (а.с. № 4). Від спільного шлюбу сторони мають малолітню дитину: доньку - [PERSON], 17.07.2006р. народження (а.с. № 5). Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що спільне життя сторін не склалося через різні погляди на життя, відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, втрату почуття любові та поваги. Сторони проживають окремо, мають роздільний бюджет, спільне господарство не ведуть, не підтримують подружніх відносин. Відповідач в поданій до суду заяві позовні вимоги та їх обґрунтування визнав, не заперечував проти розірвання шлюбу, строку на примирення просив не надавати, вважає, що сімейні відносини зберегти неможливо. Зясувавши позицію сторін та оглянувши докази в межах заявлених вимог суд вважає, що в наявності вбачаються законні підстави ухвалити рішення для задоволення позову, оскільки відповідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, відповідачу відомо про наслідки вчинення таких процесуальних дій, а тому є підстави прийняти рішення про задоволення позову. З огляду на вищевикладене та приймаючи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами по даній справі остаточно припинені з жовтня 2015р., і з цього часу більше не відновлювалися, позивачка від позову не відмовилась, а відповідач позовні вимоги визнав, суд дійшов висновку про те, що родина сторін розпалася остаточно, відновлення бути не може, і шлюб підлягає розірванню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 640 грн., що підтверджується відповідною квитанцією, наявною в матеріалах справи (а.с. № 2). На підставі викладеного,

Outcome: approved