Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

05 липня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Дніпроторгфрукт» про визнання неправильним формулювання причини звільнення, зміну формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги, компенсації неотриманого заробітку, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що від 17.09.2015 року по 10.05.2016 року позивач працював у відповідача на посаді начальника відділу транспорту. 29.03.2016 року позивач через непорозуміння з керівництвом подав заяву про звільнення за власним бажанням від 12.04.2016 року, після чого розпочав пошуки нової роботи. У березні 2016 року позивач за результатами співбесіди у фізичної особи-підприємця [PERSON] домовився з останньою про прийняття його на роботу з посадовим окладом у сумі 12 500,00 грн. після звільнення. Між тим, 12.04.2016 року позивача з незрозумілих для нього причин не було звільнено. Звільнення у порушення трудового законодавства відбулося лише 10.05.2016 року, проте вакансія у фізичної особи-підприємця [PERSON] вже була зайнята. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання неправильним формулювання причини звільнення, зазначені у наказі від 10.05.2016 року, зміну формулювання причини звільнення із зазначенням, що воно відбулося через невиконання роботодавцем законодавства про працю, стягнення вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку, компенсації неотриманого заробітку в сумі 12 500,00 грн., відшкодування моральної шкоди в сумі 4 000,00 грн. (а.с.а.с. 1 - 7). У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, а представник відповідача - заперечував проти їх задоволення. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом було встановлено, що від 17.09.2015 року позивач працював у відповідача на посаді начальника відділу транспорту (наказ від 17.09.2015 року № 64-К) (а.с. 17). 29 березня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням 12.04.2016 року (а.с. 14). 12 квітня 2016 року відповідачем було видано наказ № 109-к про звільнення позивача за власним бажанням на підставі його заяви від 29.03.2016 року. 13 квітня 2016 року наказом відповідача № 109/1-к наказ від 12.04.2016 року № 109-к було скасовано у зв'язку з тим, що позивач продовжив працювати. 25 квітня 2016 року позивач звернувся до відповідача з новою заявою про звільнення за власним бажанням 10.05.2016 року. 10 травня 2016 року відповідачем було видано наказ № 114-к про звільнення позивача за власним бажанням на підставі його заяви від 25.04.2016 року. Від 25.05.2016 року позивач працює у Приватному підприємстві «Транс-Логістік» на посаді заступника начальника з ремонту автотранспорту (а.с. 18). Відтак, позовна заява [PERSON] ґрунтується на тому, що -12.04.2016 року позивача всупереч трудовому законодавству не звільнили, у зв'язку з чим він не зміг працевлаштуватися у фізичної особи-підприємця [PERSON] і втратив можливий заробіток у сумі 12 500,00 грн.; -при звільненні позивачу не було сплачено вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП); -вказані порушення трудових прав позивача вплинули на його моральний стан і заподіяли моральну шкоду, розмір якої складає 4 000,00 грн. Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У відповідності зі статтею 38 КЗпП, яка стала підставою звільнення позивача, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Судом встановлено, що у день звільнення за заявою від 29.03.2016 року - 12.04.2016 року, а також згодом, позивач продовжував працювати, про що свідчать його визнавальні пояснення, а також матеріали справи. Крім того, про це, зокрема, свідчить і те, що, захворівши 16.04.2016 року, він здав листок непрацездатності відповідачу для забезпечення відповідних соціальних виплат. Таким чином, ураховуючи те, що позивач 12.04.2016 року продовжив працювати і не вимагав розірвання трудового договору, у відповідача не було законних підстав для його звільнення. При цьому суд критично ставиться до доводів позивача про те, що, з'явившись 12.04.2016 року на роботу, він наполягав на звільненні, оскільки ці твердження він не довів належними та допустимими доказами. Відтак, оскільки при звільненні позивача відповідачем не було допущено порушень законодавства про працю, не підлягають задоволенню й вимоги, які є похідними від вимоги про зміну формулювання причини звільнення (стягнення вихідної допомоги, компенсація втраченого доходу, відшкодування моральної шкоди). У порядку статті 88 ЦПК з позивача на користь держави підлягає стягненню компенсація судових витрат у сумі 1 653,60 грн.

Outcome: approved