Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

05.08.2013 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення моральної шкоди. Ухвалами суду до участі у справі в якості співвідповідачів залучені Кодимська міська рада Одеської області та Управління Державного казначейства України в Кодимському районі Одеської області. Заявою від 18.01.2014 р. позивачка уточнила свої позовні вимоги. (т.1 а.с.145). Ухвалою суду від 11.01.2016 р. провадження у справі в частині вимог до Кодимської міської ради з підстав заподіяння моральної шкоди внаслідок перевірки документації у відсутності позивачки, безпідставного відсторонення її від виконання обовязків секретаря Кодимської міської ради розпорядженням міського голови №184 від 25.12.2012 р.; безпідставного направлення її на проходження медичного огляду на підставі розпорядження міського голови №188 від 27.12.2012 р. закрито. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та пояснили, що з листопада 2010 року [PERSON] перебувала на посаді секретаря Кодимської міської ради Одеської області. 16.08.2012 р., коли вона перебувала у відпустці, до неї зателефонував міський голова [PERSON] та став вимагати, щоб вона на період відпустки передала печатки міської ради, що зберігалися у неї в сейфі, заступнику міського голови. Після того, як вона відмовилася виконати його вимоги, він став ображати її, некоректно висловлюватися на її адресу, чим принижував її честь, гідність та ділову репутацію. Внаслідок таких дій відповідача вона перенесла сильне хвилювання, стрес, погіршився стан її здоровя, в той же день була госпіталізована до Кодимської ЦРЛ та тривалий час проходила лікування як у цьому лікувальному закладі, так і в Одеській обласній лікарні, а 12.12.2012 р. за результатом огляду Одеською обласною МСЕК їй було встановлено 2 групу інвалідності. Крім того, в період її перебування на лікуванні розпорядженням міського голови [PERSON] була створена комісія з числа працівників Кодимської міської ради, які є її підлеглими, і ця комісія у її відсутності провела перевірку її роботи, в ході якої вилучені документи з кабінету та із сейфу, чим було принижено її гідність та ділову репутацію та викликано її сильні душевні страждання. Також міський голова [PERSON] без її згоди озвучив перед депутатами міської ради її медичний діагноз та довів до їхнього відома інформацію про те, що через притягнення її до адміністративної відповідальності вона, як особа, що вчинила корупційне діяння, позбавлена права бути депутатом та обіймати посаду секретаря міської ради. Крім того, міським головою [PERSON] 25.12.2012 р. було видано розпорядження №184 про її відсторонення від виконання службових повноважень, чим порушені її трудові права, а також розпорядження №188 від 27.12.2012 р. про її медичний огляд, що завдало їй приниження, образ, внаслідок чого вона зазнала моральних страждань. Вказані розпорядження скасовані постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.06.2013 р. Тому вона просить стягнути з винного в тому відповідача моральну шкоду в розмірі 500 тис. грн. Відповідач [PERSON] та його представник позов не визнали та пояснили, що секретар міської ради [PERSON] з 14.08.2012 р. перебувала у черговій відпустці, однак не виконала розпорядження міського голови про передачу печаток та книг розпоряджень міської ради на період відпустки заступнику міського голови. Дійсно 16.08.2012 р. міський голова [PERSON] телефонував [PERSON] з метою виконання нею розпорядження міського голови про передачу печаток та книги розпоряджень, однак вона категорично відмовилася виконувати вказане розпорядження. Під час телефонної розмови він не ображав та не принижував позивачку. Наступного дня він дізнався, що [PERSON] була госпіталізована до інфекційного відділення Кодимської ЦРЛ, однак вважає, що його телефонна розмова не мала впливу на погіршення стану здоровя позивачки та встановлення в подальшому їй інвалідності. Створення комісії для перевірки документів, що знаходилися в кабінеті та в сейфі секретаря міськради [PERSON], було здійснено в межах повноважень, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Перед депутатами міської ради він оголошував розпорядження про медичний огляд [PERSON], в якому був зазначений її діагноз. Цей діагноз був указаний в листкові непрацездатності позивачки без шифру. Крім того, він довів до відома депутатів, що секретар міської ради [PERSON] притягнута до адміністративної відповідальності за порушення Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції». Такі свої дії не вважає протиправними огляду на те, що секретар міської ради є публічною особою. При видачі розпоряджень №184 від 25.12.2012 р. «Про відсторонення від виконання повноважень секретаря міської ради [PERSON]І.» та №188 від 27.12.2012 р. «Про проведення медичного огляду посадової особи місцевого самоврядування секретаря міської ради [PERSON]І.» він діяв як посадова особа, тому вважає, що відповідати за позовом має не він особисто, а Кодимська міська рада. Вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, на її думку, завданої незаконними розпорядженнями №184 від 25.12.2012 р. та №188 від 27.12.2012 р., були предметом розгляду її позову до Кодимської міської ради, і з цього питання є судове рішення постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.06.2013 р., тому не можуть повторно розглядатися. Отже він просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Кодимської міської ради Одеської області позов не визнала та пояснила, що позивачка не виконала розпорядження міського голови №102 від 13.08.2012 р. про передачу на час її відпустки печаток Кодимської міської ради заступнику міського голови, тому зауваження міського голови під час телефонної розмови щодо неприпустимості невиконання розпорядження та спонукання до його виконання є законними, а твердження позивачки про образи та приниження честі, гідності та ділової репутації позивачки з боку міського голови під час телефонної розмови нею не доведені, так як не доведено нею і завдання їй моральної шкоди внаслідок оголошення міським головою розпорядження, в якому зазначалося про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності та її хворобу. Представник відповідача Управління Державної казначейської служби України в Кодимському районі Одеської області до суду не зявився, надав клопотання про розгляд справи у його відсутності та заперечення проти позову, в якому зазначено, що позивачкою не доведено факт заподіяння їй моральної шкоди, причинно-наслідковий зв'язок між порушенням життєвих звязків, здоровя та діями відповідача, а також який саме психічний вплив був здійснений відносно неї. Суд, заслухавши доводи сторін, пояснення свідків, оцінивши докази, що є у справі, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст..201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Конституцією України визначено, що життя і здоровя людини, її честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Як встановлено ст.ст.297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, ділової репутації. Ст.23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. \~ Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як визначено п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] обіймала посаду секретаря Кодимської міської ради Одеської області, а відповідач [PERSON] посаду Кодимського міського голови. З 14.08.2012 р. секретареві міської ради [PERSON] була надана щорічна відпустка. Згідно розпорядження міського голови №102 від 13.08.2012 р. [PERSON] на час відпустки повинна була передати печатки Кодимської міської ради, а саме печатку виконавчого комітету Кодимської міської ради та печатку «Секретаріат», заступнику міського голови [PERSON], однак вказані печатки вона не передала та відбула у відпустку. 16.08.2012 р. відбулася телефонна розмова між міським головою [PERSON] та секретарем міської ради [PERSON], в ході якої [PERSON] вимагав від [PERSON] виконати розпорядження та передати печатки [PERSON], на що [PERSON] відповіла відмовою. Твердження позивачки про те, що під час телефонної розмови відповідач [PERSON] ображав її, некоректно висловлювався на її адресу, принижуючи її честь, гідність та ділову репутацію, крім пояснень самої позивачки, не підтверджені належними доказами. Суд критично ставиться до показів свідка [PERSON] про те, що [PERSON] ображав позивачку під час телефонної розмови, так як сам свідок не приймав участі у цій розмові, а повідомлені ним факти йому відомі тільки зі слів його дружини [PERSON], тобто позивачки. Правомірність проведення перевірки на підставі розпорядження міського голови №121 від 04.09.2012 р. була предметом розгляду Одеського апеляційного адміністративного суду, який постановою від 05.06.2013 р. відмовив у задоволенні адміністративного позову [PERSON] до Кодимської міської ради та Кодимського міського голови [PERSON] в частині визнання незаконними дії відповідачів щодо проведення перевірки та складення «[PERSON] перевірки секретаря Бондар Т.І.» від 07.09.2012 р. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що створення цієї комісії для проведення відповідної перевірки ніяким чином не суперечить вимогам Конституції України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином в цій частині відсутня протиправність дій міського голови [PERSON] Крім того, міським головою [PERSON] при оголошенні розпорядження щодо медичного огляду [PERSON] був озвучений перед депутатами міської ради її медичний діагноз, який був зазначений у листку непрацездатності, при цьому діагноз зашифрованим не був. Також міський голова [PERSON] довів до відома депутатів інформацію про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за корупційне діяння, що відповідає дійсності, так як постановою судді апеляційного суду Одеської області від 24.02.2012 р. [PERSON] визнана винною у вчиненні правопорушення, передбаченого п.1,2 ч.1 ст.16 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції та ст..212-3 ч.1 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення. Відповідно до п. 21 Постанови №1 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд визнає позивачку, яка перебувала на час виникнення спірних правовідносин, на посаді секретаря міської ради, публічною фігурою, яка вирішила апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, у звязку з чим вона підлягає ретельному громадському контролю і потенційно може зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як вона виконує свої функції. Відносно вимог позивачки про стягнення моральної шкоди, завданої їй внаслідок видання міським головою [PERSON] розпорядження №184 від 25.12.2012 р. про її відсторонення від виконання службових повноважень та розпорядження №188 від 27.12.2012 р. про її медичний огляд, то при їх видачі [PERSON] діяв як посадова особа органу місцевого самоврядування, а не як приватна особа, отже такі вимоги особисто до [PERSON] є безпідставними, а провадження у справі в цій частині вимог до Кодимської міської ради ухвалою Балтського районного суду від 11.01.2016 р. закрито на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України. Таким чином наведені вище обставини дають суду підстави для висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed