Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

05.01.2017 року до Харківського районного суду Харківської області подано позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], уточнений в мотивувальній в частині заявою від 02.06.2017 року. В своїх вимогах позивачі просять суд визнати недійсним заповіт від імені [PERSON], складений нею 30 червня 2016 року на корись [PERSON]. Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що при складанні заповіту порушено право позивачів на спадкування незалежно від його змісту як непрацездатними особами. Крім того, позивачі зазначають, що в силу свого хворобливого стану заповідач не могла скласти такого заповіту, бо не усвідомлювала своїх дій. Справжність підпису при цьому не оспорювалась. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та пояснили, що останнім часом спадкодавиця перенесла операційне втручання, тяжко хворіла, тому не мала можливості свідомо вчинити розпорядження своїм майном після своєї смерті шляхом складання заповіту. Звернули увагу на те, що заповіт посвідчено за декілька днів перед смертю, що ставить під сумнів дієздатність особи, що склала заповіт. Також зазначено, що позивачі є непрацездатними, тому заповіт не відповідає вимогам закону щодо забезпечення права позивачів спадкувати незалежно від змісту заповіту. За таких обставин просили суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали, просили суд повністю відмовити в задоволенні позову з мотивів його безпідставності та недоведеності позовних вимог, зазначивши, що при посвідчені заповіту нотаріус пересвідчився в дієздатності заповідача, а також звернули увагу суду, що позивачі мають можливість реалізувати свої права на спадкування, передбачені законом для непрацездатних осіб в іншій спосіб. Притягнута до участі в справі в якості 3-ї особи приватний нотаріус Полякова Л.О. письмово повідомила суд, що не вчиняла ніяких правочинів, що є предметом спору. Вислухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані суду докази, судом встановлено наступне. [INFO] року померла [PERSON], про що видано свідоцтво про смерть [NUMBER] Позивачі [PERSON] та [PERSON] є дочками померлої [INFO] року [PERSON], про що надані відповідні копії свідоцтв про народження, тому відповідно до вимог ст. 1261 ЦПК України позивачі визнаються спадкоємцями першої черги після її смерті та відповідно до вимог ст. 12 ЦК України мають право на звернення до суду за захистом своїх прав на спадкування в разі їх порушення. Предметом спору є заповіт, складений [PERSON] 30 червня 2016 року, посвідчений того ж дня приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Павловою О.О. реєстровий № 742. З тексту заповіту вбачається, що заповіт посвідчено на дому в [ADDRESS] з причин хвороби на слабкість ніг. Цим заповітом все майно, що належить на праві власності [PERSON] остання заповідає відповідачу [PERSON]. Відповідно до вимог ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам ; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. При складанні оспорюваного заповіту дотримана нотаріальна форма, даних про визнання особи, що склала заповіт недієздатною - не надано, зміст правочину свідчить про спрямованість заповіту на реальне настання наслідків. Щодо відповідності заповіту нормам закону та відповідності волевиявлення учасника принципам вільності та внутрішній волі особи, що склала заповіт, суд встановив наступне. Згідно ст. ст. 10,11,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи позивачів про невідповідність заповіту нормам закону, що захищає права непрацездатних спадкоємців не можуть бути підставою для задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов'язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов'язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку. Також з цього питання слід керуватися рішенням Конституційного суду України від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014, яким визнано, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов'язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності. Отже, зазначені норми закону дають право позивачам за наявності доказів їх непрацездатності спадкувати незалежно від змісту заповіту, що не створює умов для визнання заповіту недійсним з підстав невідповідності його нормам закону. Щодо доводів позивачів про хворобливий стан [PERSON], яка померла [INFO] року, в наслідок якого вона не усвідомлювала своїх дій суд встановив такі обставини. Надана медична документація не містить відомості про погіршення розумового стану спадкодавиці. Даних про психічні розлади в її поведінці з наданих доказів не вбачається. Крім того, згідно вимог ст. 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: характер і ступінь ушкодження здоров'я; психічний стан особи; вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. В судовому засіданні клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертиз позивачами не заявлено. Крім того, для проведення такої експертизи відсутні об?єктивні підстави, оскільки медична документація щодо наявності психічних захворювань, або щодо проявів тимчасових розладів психічної діяльності [PERSON], яка померла [INFO] року на час складання заповіту не містить, відомості про перебування на диспансерному обліку у лікаря психіатра відсутні. Посилання на показання свідків в даному випадку суд не може розцінювати як засіб доказування, оскільки матеріали справи та подані сторонами заяви не містять відомості про те, що свідки можуть достовірно надати свідчення про розлад психічного здоров?я спадкодавиці. Причиною смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, в лікарському свідоцтві про смерть № 48 від 09.07.2016 зазначено серцево-судинна недостатність та ішемічна хвороба серця, а надана медична документація не містить навіть незначних зауважень щодо погіршення розумової діяльності спадкодавиці. За таких обставин суд вважає, що позивачами не надано суду доказів недійсності правочину, тому суд повністю відмовляє в задоволенні позовних вимог і на підставі ст. 88 ЦПК України судові витрат відносить за рахунок позивачів.

Outcome: dismissed