Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

06.06.2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] «Про зменшення розміру аліментів» (вхідний № 3965/19-вх), на обґрунтування якого зазначив, що він та відповідач мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 06.11.2015 року з нього на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини, [PERSON] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку та доходів щомісячно до досягнення сином повноліття, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 27.08.2015 року. [INFO] у позивача народилась друга дитина, [PERSON] , а [INFO] - третя дитина, [PERSON] . На даний час його діти, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та дружина [PERSON] , з якою він зареєстрував шлюб [INFO] , перебувають на його повному утриманні. У зв`язку зі зміною його сімейного стану просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього за заочним рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області, з розміру 1/3 частини на розмір 1/6 частина всіх видів доходів та заробітку на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку (а. с. 2 - 4). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання та розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, однак скористався правом, наданим йому частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника за ордером - адвоката Мякоти Т. М. Представник позивача [PERSON] - адвокат Мякота Т. М., що діє за ордером на надання правової допомоги від 06.06.2019 року (серії ПТ № 063598), виданим на підставі договору про надання правової допомоги (договору про надання правничої (правової) допомоги № 36/19, укладеного 02.05.2019 року між нею та [PERSON] ), а також свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 1646), виданого 21.03.2017 року Радою адвокатів Полтавської області, у судове засідання також не з`явилась, про дату, час і місце засідання та розгляду справи повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи не надала, однак звернулась до суду із клопотанням, зареєстрованим за вхідним № 3501/20-вх від 17.06.2020 року, в якій просила справу розглянути за її відсутності та відсутності позивача, зазначивши, що заявлені вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити (а. с. 74, 75, 76, 88). Відповідач [PERSON] у судове засідання теж не з`явилась, про дату, час і місце засідання та розгляду справи повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи не надала, однак звернулась до суду із заявою, зареєстрованою за вхідним № 3494/20-вх від 17.06.2020 року, в якій просила справу розглянути за її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги визнає у повному обсязі (а. с. 86). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно частини 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі частини 3 статті 211 наведеного кодифікованого процесуального закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать відповідні заяви представника позивача за ордером та відповідача, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання учасниками справи особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та при їх визнанні, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебувала на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, в ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Заочним рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області, ухваленим 06.11.2015 року у справі з єдиним унікальним № 631/1729/15-ц (провадження № 2/631/723/15) за позовом [PERSON] до [PERSON] «Про стягнення аліментів на утримання дитини» з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , стягнуті аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів та заробітку щомісяця, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 27.08.2015 року до досягнення дитиною повноліття (а. с. 5). Зі свідоцтва про народження (серії [NUMBER] ), повторно виданого 06.07.2016 року Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] народився в місті Харків [INFO] року, про що 04.12.2014 року складено відповідний актовий запис № 159, та його батьками зазначені громадяни України: [PERSON] та [PERSON] (а. с. 8). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу (серії [NUMBER] ), виданого 28.07.2018 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 17.11.2018 року, про що 28.07.2018 року складено запис акту про укладення шлюбу № 225. Після укладення шлюбу подружжю присвоєні прізвища « [PERSON] » (а. с. 11). З паспорту громадянина Російської Федерації (серії [NUMBER] ), виданого 20.09.2017 року відділом УФМС Росії по Воронізькій області в Семілукському районі, убачається, що [PERSON] , [INFO] , уродженець селища Нова Водолага Нововодолазкого району Харківської області, документований паспортом громадянина Російської Федерації й зареєстрований з 06.10.2018 року по 06.10.2028 року в місті Семілуки Семілукського району Воронізької області (а. с. 6). Факт постійного мешкання позивача в Росії підтверджується й свідоцтвом № [NUMBER], виданим 09.10.2018 року, відповідно до змісту якого [PERSON] на строк з 06.10.2018 року по 06.10.2028 року зареєстрований за адресом: [ADDRESS] (а. с. 6). З наведеного вбачається, що на час ухвалення рішення суду щодо стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини - [PERSON] - позивач був громадянином України, а на час розгляду цієї справи в суді - є громадянином Російської Федерації із постійним місцем мешкання у цій країні. Відповідно до свідоцтва про народження (серії [NUMBER] ), виданого 31.05.2017 року, [PERSON] народилась [INFO] , про що 31.05.2017 року територіальним відділом ЗАГС Семілукського району управління ЗАГС Воронезької області складений запис акту про народження № 200, та її батьками зазначені: громадянин України [PERSON] та громадянка Росії [PERSON] (а. с. 9). Згідно із свідоцтвом про народження (серії [NUMBER] ), виданого 19.12.2018 року територіальним відділом ЗАГС Комінтернівського району міста Вороніж управління ЗАГС Воронезької області, [PERSON] народився [INFO] , про що 19.12.2018 року складений запис акту про народження № [NUMBER] , та його батьками зазначені громадяни Російської Федерації: [PERSON] та [PERSON] (а. с. 10). Також, з копії свідоцтва про укладення шлюбу (серії [NUMBER] ), виданого 28.07.2018 року територіальним відділом ЗАГС Семілукського району управління ЗАГС Воронезької області, вбачається, що громадяни Росії [PERSON] , [INFO] , уродженець села Нова Водолага Нововодолазького району Харківської області, та [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Чугуїв Харківської області, 28.07.2018 року уклали шлюб, про що в цей день складений запис акту про укладення шлюбів № 225. Після укладення шлюбу прізвище подружжя є « [PERSON] » (а. с. 11). Згідно з довідками № 216 від 19.12.2018 року та № 1043 від 18.12.2018 року [PERSON] , [INFO] , дійсно працює в ТОВ «НІКА - ПЄТРОТЕК» міста Семілуки з 21.03.2017 року по теперішній час й за період з січня по листопад 2018 року він отримав дохід у сумі 278145,10 рублів (а. с. 12, 13). Отже, наведеним доведено, що позивач на цей час перебуває у зареєстрованому шлюбі із громадянкою Російської Федерації, яка народила йому двох дітей, одному з яких на час розгляду справи в суді виповнилось три роки, а другій - півтора. Окрім того, відповідно до змісту рішення Нововодолазького районного суду Харківської області, ухваленого 29.08.2016 року у справі з єдиним унікальним № 631/1167/16-ц (провадження № 2/631/607/16) за позовом [PERSON] до [PERSON] «Про розірвання шлюбу» шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 23.11.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області (актовий запис № 137) розірваний із зміненням прізвища відповідача на дошлюбне [PERSON] (а. с. 93). Факт зміни прізвища відповідача у цій справі з « [PERSON] » на « [PERSON] » підтверджений паспортом громадянина України (серії [NUMBER] ), виданим 08.10.2016 року Нововодолазьким РС ГУДМС України в Харківській області (а. с. 95). Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20.11.1989 року й ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XІІ від 27.02.1991 року, Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2709-IV від 23.06.2005 року (зі змінами та доповненнями) та Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями). Так, відповідно до положень частини 1 статті 1 та частини 1 статті 2 Сімейного кодексу України зміст майнових прав та обов`язків батьків і дітей, а також регулювання майнових відносин між батьками та дітьми визначається зазначеним кодексом. Положеннями частини 1 статті 180 цього ж нормативно-правового акту передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тотожне за своїм правовим змістом роз`яснення міститься також й у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 25.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Також суд приймає до уваги, що зазначений обов`язок безпосередньо закріплений нормами Конституції України та відповідно кореспондується з правом будь-якої дитини на отримання аліментів від своїх батьків до досягнення повноліття (стаття 51 Основного Закону нашої держави). У свою чергу, положення Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XІІ від 27.02.1991 року, передбачають, що дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Крім того, частиною 2 статті 27 наведеної Конвенції, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При цьому частиною 1 статтею 18 цієї ж Конвенції визначено, що Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Отже, з огляду на таке, суд повинен докласти саме таких зусиль, а тому при вирішенні даного спору доцільно застосовувати положення частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, а також обов`язково ураховувати, що згідно зі змістом статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001 року (із змінами та доповненнями), кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Натомість, відповідно до положень частини 2 статті 181 Сімейного кодексу України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 Сімейного кодексу України). Норми права, які містяться у частині 2 статті 182 зазначеного кодифікованого закону України передбачають, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Зі змісту статті 181 Сімейного кодексу України вбачається, що у випадку ухилення батьків від утримання дитини, за рішенням суду кошти на утримання дитини /аліменти/ присуджуються в частині від доходу його матері, батька й /або/ у твердій грошовій сумі. При цьому, положення частини 1 статті 183 цього кодексу обумовлюють, що частка заробітку /доходу/ матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Імперативними припасами частин 1 та 2 статті 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи з положень частини 1 статті 192 сімейного кодифікованого закону України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тотожне за своїм юридичним змістом роз`яснення міститься також у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Враховуючи, що у ході розгляду справи судом було встановлено наявність на утриманні позивача трьох малолітніх дітей та тимчасово непрацездатної дружини, стягнення аліментів на одну дитину за рішенням суду в розмірі 1/3 частини його доходу ставить інших його утриманців в гірше становище щодо матеріального утримання з боку батька. При цьому, суд бере до уваги, що під час ухвалення 06.11.2015 року заочного рішення Нововодолазьким районним судом Харківської області у справі з єдиним унікальним № 631/1729/15-ц (провадження № 2/631/723/15) за позовом [PERSON] до [PERSON] «Про стягнення аліментів на утримання дитини» не враховувались та не могли бути враховані обставини утримання позивачем [PERSON] інших малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ,- які народились пізніше, а також тимчасово непрацездатної дружини [PERSON] , яка доглядає дитину у віці до трьох років. Вирішуючи ці спірні правовідносини суд керується вказівкою, наданою Пленумом Верховного Суду України у пункті 23 своєї Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до яких після зменшення або збільшення аліментів вони у новому розмірі сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Також, суд ураховує й факт повного визнання позовних вимог відповідачем, що повністю узгоджується з приписом пункту 1 частини 2 статті 49 Цивільного процесуального кодексу України, а саме: відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Ухвалюючи рішення, суд також бере до уваги, що порядок урегулюванняприватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, регламентується нормами Закону України «Про міжнародне приватне право». При цьому, як чітко обумовлено змістом статті 2 цього Закону, він застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, як: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів. Отже, наведений вище нормативно-правовий акт під приватноправовими відносинами розуміє відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи, а під іноземним елементом - ознаку, яку характеризує приватноправові відносини, що ним регулюються, та виявляється в одній або кількох з таких форм: ?хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; ?об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; ?юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (пункти 1 і 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право». Послідовний аналіз вказаних правових норм надіє судові можливість зробити висновок про те, що ця справа є справою з іноземним елементом. Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Основним Законом нашої держави, який гарантує забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини, зокрема, статтею 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається розділом ХІ Цивільного процесуального кодексу України, а тому у відповідності до змісту частини 2 статі 496 та статті 497 цього кодифікованого акту України іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених діючим національним та міжнародним законодавством, а підсудність таких справ визначається цим кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 3 та 4 свого Листа № 24-754/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» визначення підсудності справ з іноземним елементом залежить від категорії спору, ураховуючи вимоги загальної, альтернативної, договірної та виключної підсудності, та може визначатися як на момент відкриття провадження у справі, так і у попередньому (підготовчому) судовому засіданні. Так, відповідно до статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Тобто як визначає норма, вказана останньою, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; 3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; 6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; 12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України. З огляду на таке, справи про права та обов`язки батьків і дітей, а також справи про зобов`язання щодо утримання підсудні судам України згідно із вимогами, визначеними у статтях 66 і 67 Закону України «Про міжнародне приватне право», які чітко обумовлюють, що права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Зобов`язання щодо утримання, які виникають із сімейних відносин, крім випадків, передбачених статтею 66 цього Закону, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особи, яка має право на утримання. Наведене свідчить про те, що ця справа дійсно підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства України. Таким чином, з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, зокрема, факт утримання позивачем ще двох малолітніх дітей та тимчасово непрацездатної дружини, тому суд доходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача [PERSON] та можливість задоволення його позову повністю шляхом зменшення розміру аліментів, що стягнуті з нього на користь відповідача заочним рішенням, ухваленим Нововодолазьким районним судом Харківської області 06.11.2015 року, на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з 1/3 до 1/6 частини всіх видів доходів та заробітку, але не менше ніж 50 (п`ятдесят) відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісяця, починаючи з моменту набрання цим рішенням законної сили, й до досягнення дитиною повноліття. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених ним і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved