Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

07.04.2021 [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 23.04.2021, мотивуючи тим, що 20.12.2018 між ним та [PERSON] , за письмової згоди [PERSON] , яка є дружиною [PERSON] , було укладено договір позики грошей, відповідно до якого вони домовилися про поступове повернення боргу в загальному розмірі 156 000 доларів США. Відповідно до вказаного договору, погашення боргу мало розпочатися не пізніше 20 лютого 2019 року та завершитися не пізніше 20 грудня 2020 року. Разом із тим, борг вчасно повернуто не було, погашена частина станом на 01.09.2020 склала лише 16 500 доларів США, а залишок боргу - 139 500 доларів США. Більше того, окрім вказаного боргу, боржники ще двічі позичали у нього кошти у розмірі еквівалентному 48 000 доларів США та 11100 доларів США. Тому, щоб унормувати вказані заборгованості 01 вересня 2020 року між ним та [PERSON] , за письмової згоди - [PERSON] , було укладено Додатковий договір позики грошей, відповідно до якого вони домовилися про поступове повернення боргу у загальному розмірі 198 600 доларів США. Відповідно до вказаного договору, погашення боргу мало розпочатися не пізніше 30 жовтня 2020 року, однак, до цього часу платежі за договором від 01.09.2020 не надходили. Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору також стає зобов`язаною стороною (боржником), зокрема за умови обізнаності та згоди із укладенням договору. Позивач враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду Постанова у справі № 638/18231/15-ц від 30 червня 2020 року, просить при виборі і застосуванні норм права до подібних спірних правовідносин, врахувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Також, відповідно до п. 5 Додаткового договору позики від 01 вересня 2020 року, при неповерненні суми позики своєчасно, Позикодавець вправі пред`явити договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою. 03 квітня 2021 року він направив відповідачам вимоги про повернення основної суми боргу, однак ці вимоги залишились без реагування з боку відповідачів. Зважаючи на те, що боржники майже на півроку прострочили виконання своїх зобов`язань, не реагують на нагадування та вимоги з його боку, вважає, що стягненню із відповідачів на його користь підлягає сума боргу та нарахування, пов`язані із несвоєчасним виконанням зобов`язання. На підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. За період з 31.10.2020 по 07.04.2021 розмір відсотків, що підлягає стягненню за договором становить 5283,30 доларів США. Окрім того, згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних відпростроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, розмір трьох процентів річних за період з 31.10.2020 по 07.04.2021, що підлягає стягненню за договором, відповідно до ст. 625 ЦК України, становить 2595,40 доларів США. У зв`язку цим, просив стягнути солідарно з відповідачів - [PERSON] та [PERSON] на свою користь грошові кошти у розмірі 206 478,70 доларів США, що на момент звернення із позовом еквівалентно 5 748 036,64 грн. та судові витрати по справі. 18.05.2021 судом відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 07.06.2021 представник відповідача - [PERSON] , адвокат Федоренко Володимир Сергійович, подавдо суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що [PERSON] не визнає позовні вимоги та просить суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі виходячи з наступного. Позовна заява [PERSON] зводиться до обов`язку відповідачів сплатити солідарно грошові кошти у розмірі 206 478,70 доларів США за договором позики грошей від 20 грудня 2018 року та додатковим договором позики грошей від 01 вересня 2020 року, в яких [PERSON] дала згоду на укладення Договору та на укладення Додаткового договору своїм чоловіком [PERSON] . При цьому, називає [PERSON] боржницею та стверджує про позику грошей у розмірі еквівалентному 48 000,00 доларів США та 11 100,00 доларів США. Як докази у справу надано, зокрема, копію договору та копію додаткового договору. Насамперед, [PERSON] не брала в позику у [PERSON] жодних коштів, що підтверджується підписаними між [PERSON] та [PERSON] договорами. Щодо договору позики грошей від 20 грудня 2018 року зауважує наступне. З 2006 року [PERSON] є ФОП та провадить ветеринарну діяльність, здійснює торгівлю, зокрема, фармацевтичними товарами, насінням, добривами та кормами для тварин. А у 2018 році він вирішив займатись вирощуванням худоби, зокрема, організовував господарство з розведення свиней. 20.12.2018, з метою поповнення обігових коштів та розвитку бізнесу, він підписав Договір, відповідно до якого отримав від [PERSON] 156 000,00 доларів США. Позичені кошти витрачались на розвиток його господарства. У договорі [PERSON] поставила свій підпис на прохання свого чоловіка та засвідчила, що не заперечує проти підписання цього договору її чоловіком - [PERSON] . При цьому, окремої письмової заяви про надання згоди на укладення договору позики від 20.12.2018 [PERSON] не надавала. Зазначає, що договір від 20.12.2018 нотаріально не посвідчувався, нотаріальну письмову згоду у формі заяви, як дружина [PERSON] , вона не надавала. Договору поруки між [PERSON] та [PERSON] не укладалось. В такому випадку [PERSON] не є солідарним боржником, а зобов`язання по поверненню взятих в борг коштів несе виключно позичальник - [PERSON] . Щодо додаткового договору позики грошей від 01 вересня 2020 року зауважує наступне. Про існування додаткового договору від 01.09.2020 [PERSON] дізналась після отримання копії позовної заяви з додатками. Такого документа вона не підписувала, не має до нього жодного відношення. Підпис, який проставлений під словами: «Не заперечую проти підписання цього договору моїм чоловіком [PERSON] », « [PERSON] » не належить [PERSON] , виконаний іншою особою, тобто, є підробленим. Це видно, якщо порівняти підписи в Договорі та Додатковому договорі. Позиція Великої палати Верховного суду у справі № 638/18231/15-ц, яку наводить позивач, не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки має інші обставини справи. По перше: у справі № 638/18231/15-ц договір позики був нотаріально посвідчений, а приватний нотаріус отримала заяву дружини, якою вона надала згоду своєму чоловікові на укладення договору позики (п. 16. 30. 31 Постанови). У справі, що розглядається договір нотаріально не посвідчувався, нотаріальну згоду [PERSON] не надавала. По друге: у справі №638/18231/15-ц відповідачами по борговому зобов`язанню було колишнє подружжя, шлюб яких розірвано, майно поділене, і оскільки нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям, суд прийшов до висновку про солідарне стягнення за рахунок майна подружжя (п. 29, 41 Постанови). У справі, що розглядається відповідачами є особи, що перебувають у шлюбі, шлюб не розірваний, майно не поділене. За таких обставин, підстав для стягнення визначеної позивачем суми заборгованості із [PERSON] немає. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або які очікує понести в зв`язку із розглядом справи на момент написання відзиву складає 10000,00 грн., як витрати на правничу допомогу. 11.08.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача, адвокат Невольніченко Олександр Олексійович, у судовому засіданні позов підтримав та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні відносно неї та підтримала викладені обставини у відзиві на позовну заяву. Також, зазначила, що 24.09.2021 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Федоренко Володимир Сергійович, у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні щодо відповідача [PERSON] та пояснив, що позивач не надав до суду доказів, що кошти отримані [PERSON] у позику в інтересах сім`ї та використані в інтересах сім`ї. Наразі є докази того, що ці кошти були використані на бізнес відповідача [PERSON] . Крім того, вона не має відношення до бізнесу чоловіка, адже в неї своя підприємницька діяльність. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подав. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що 20.12.2018 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей (а.с. 10-12, 78-80). Відповідно до п.1 даного договору [PERSON] передав у власність, а [PERSON] , прийняв у власність гроші в сумі 156 000 доларів США. Передачу грошей позикодавцем позичальнику здійснено в момент підписання договору. Відповідно до п. 2 договору сторони домовилися про поступове повернення суми позики 156 000 доларів США: погашення боргу мало розпочатися не пізніше 20 лютого 2019 року та завершитися не пізніше 20 грудня 2020 року. Позичальник повертає позикодавцю суму позики частинами, у строки, що вказані в п. 2 договору, а факт передавання частини суми позики підтверджуватиметься розписками про одержання грошей. 01.09.2020 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Додатковий договір позики грошей (а.с. 13-17, 81-85). Відповідно до п.1 даного договору на 01.09.2020 [PERSON] передав у власність, а [PERSON] , прийняв у власність гроші в сумі 198 600 доларів США, яка сформувалась наступним чином: 139 500 доларів США, як невиконання умов договору позики грошей між [PERSON] та [PERSON] від 20.12.2018; 1 270 000,00 грн., що сторони домовились рахувати як 48000,00 доларів США, передана у період з 15.07.2018 по 01.15.2019 [PERSON] особисто в руки [PERSON] на розвиток господарства; 11 100,00 доларів США передано [PERSON] особисто в руки [PERSON] на розвиток господарства. Обидві сторони підтверджують факт передачі коштів, що підлягає поверненню у розмірі 198 600 доларів США. Відповідно до п. 2 договору сторони домовилися про поступове повернення суми позики 198600 доларів США: погашення боргу мало розпочатися не пізніше 30 жовтня 2020 рокута завершитися не пізніше 30березня 2026 року. Позичальник повертає позикодавцю суму позики частинами, у строки, що вказані в п. 2 договору, а факт передавання частини суми позики підтверджуватиметься розписками про одержання грошей. Оскільки позичальник - [PERSON] умов договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконував, тому, позивач звернувся до суду з даним позовом з метою стягнення позики у судовому порядку. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК України). Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)... Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі... На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ч. 3 ст.545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, враховуючи, що боргові документи були надані позивачем до суду, відповідач [PERSON] свої зобов`язання за договором не виконав. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу). Відповідно до ст.610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Отже, позивачем доведено факт укладення договорів позики, факт отримання відповідачем - [PERSON] грошових коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення. Позивач, враховуючи вимоги ч 4 ст. 65 СК України, просить стягнути суму боргу 198 600 доларів США за договорами позики солідарно з відповідача [PERSON] та [PERSON] , дружини позивача, оскільки, той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору також стає зобов`язаною стороною (боржником), зокрема за умови обізнаності та згоди із укладенням договору. Позивач зазначає, що 20.12.2018 між ним та [PERSON] , саме за письмової згоди [PERSON] , яка є його дружиною, було укладено договір позики грошей та 01 вересня 2020 року між ним та [PERSON] , також за письмової згоди - [PERSON] , було укладено Додатковий договір позики грошей, відповідно до якого вони домовилися про повернення боргу у загальному розмірі 198 600 доларів США. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між подружжям. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, с об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший ж подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 28 серпня 2019 року (справа № 638/20603/16, провадження № 61-26089св18), від 08 квітня 2020 року (справа № 361/7130/15-ц, провадження № 61-1843св20) та від 21 липня 2021 року у справі №361/5840/19. Так, відповідно до п. 3 Договору позики грошей від 20.12.2018 позичальник [PERSON] стверджує, що на момент укладення цього договору він перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка своїм підписом нижче дає свою згоду на укладення цього договору та [PERSON] не заперечувала проти підписання цього договору її чоловіком [PERSON] , що ствердила своїм підписом. Також, відповідно до п. 3 Додаткового договору позики грошей від 01.09.2020 позичальник стверджує, що на момент укладення цього договору він перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка своїм підписом нижче дає свою згоду на укладення цього договору та [PERSON] не заперечувала проти підписання цього договору її чоловіком [PERSON] , що ствердила своїм підписом Разом з тим, відповідач [PERSON] , заперечуючи проти позову зазначила, що коштів у позику від [PERSON] не брала та зазначає, що з 2006 року [PERSON] є фізичною особою-підприємцем та провадить ветеринарну діяльність, здійснює торгівлю, зокрема, фармацевтичними товарами, насінням, добривами та кормами для тварин, а у 2018 році він вирішив займатись вирощуванням худоби, зокрема, організовував господарство з розведення свиней, у зв`язку з чим [PERSON] і підписав Договір позики грошей від 20.12.2018, відповідно до якого отримав від позивача 156 000,00 доларів США, які і витрачались на розвиток господарства. У договорі [PERSON] поставила свій підпис на прохання свого чоловіка та засвідчила, що не заперечує проти підписання цього договору її чоловіком - [PERSON] . При цьому, нотаріальної письмової заяви про надання згоди на укладення договору позики від 20.12.2018 [PERSON] не надавала та договору поруки між [PERSON] та нею не укладалось. Щодо додаткового договору позики грошей від 01 вересня 2020 року то вона зауважує, що про існування додаткового договору від 01.09.2020 дізналась вже після отримання копії позовної заяви. Такого договору вона не підписувала, не має до нього жодного відношення, адже підпис, який проставлений під словами: «Не заперечую проти підписання цього договору моїм чоловіком [PERSON] », їй не належить та виконаний іншою особою, а тому подала до суду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Суд враховує твердження відповідача [PERSON] , що підпис на додатковому договорі від 01.09.2020 виконаний іншою особою, адже позивач [PERSON] 11.08.2021 надав до суду письмову заяву, в якій він визнав ту обставину, що підпис на додатковому договорі позики грошей від 01.09.2020 був виконаний не дружиною позичальника - [PERSON] , а тому, клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи було залишено без розгляду за заявою відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом враховуються також твердження відповідача [PERSON] щодо отримання [PERSON] (зареєстрований як фізична особа-підприємець з 2006 року) вищезазначених коштів у позику в сумі 198 600 доларів США саме на власні потреби, зокрема на розвиток господарства, що підтверджується додатковим договором позики грошей від 01.09.2020 та копією договору поставки №23122018 від 23.12.2018, копіями видаткових накладних та рахунків на оплату за період з 23.12.2018 по 14.01.2019 (а.с. 48, 49-56). Крім того, тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. За таких обставин, суд, враховуючи відсутність згоди на укладення додаткового договору позики грошей від 01.09.2020, який включає в себе вимоги за договором позики грошей від 20.12.22018 та надавши належну правову оцінку доводам останньої щодо недоведеності позивачем факту укладення цього правочину в інтересах сім`ї та використання отриманих за ним коштів саме в інтересах сім`ї, приходить до висновку, що правові підстави кваліфікувати [PERSON] , як зобов`язану особу (боржника) за укладеним [PERSON] договором позики, відсутні. Щодо валюти боргу і грошового зобов`язання, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, за змістом ст. 1046, 1049, 192 ЦК України - не заборонено в Україні укладати договори позики в іноземній валюті, і відповідно до природи даного договору (за яким отримане в позику повертається у тому ж виді), та виходячи з умов договору між сторонами, які визначили, що валютою позики є долари США, враховуючи, що в позику передавались саме долари, тому згідно вказаної вище договорів позики виникло зобов`язання повернути вказану суму саме в доларах (198600доларів США), а не в національній валюті. Велика Палата Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц в постанові від 16.01.2019р. відступила від правової позиції ВСУ у справі № 6-79цс14 і від позиції ВС у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) і зробила такі висновки: Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Враховуючи, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані долари, що в розписці зазначено про борг у доларах, що за змістом розписки позичальник повинен повернути долари, і що відсутні будь-які домовленості щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національно валюти, тому суд робить висновок, що за умовами договору між сторонами позичальник має зобов`язання повернути борг у доларах у вказаній у розписці сумі,отже і поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу в іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання), за самим правовим змістом договору позики і за принципом «поверни те, що взяв». Дана правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц. Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача - [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача борг у розмірі 198 600 доларів США. Також, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь за період з 30.10.2020 по 07.04.2021 відсотки відповідно до ст. 1048 ЦК України (в розмірі на рівні облікової ставки НБУ), що становить 5283,30 доларів США. Судом встановлено, що предметом договору позики грошей від 20.12.2018 та додаткового договору позики грошей від 01.09.2020 виступають кошти в іноземній валюті - доларах США, разом з тим, розмір процентів сторонами в договорі визначений не був. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Облікова ставка Національного банку України є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Вказаний висновок висловлений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 (провадження 14-465цс18) та у постанові Верховного суду від 28.07.2021 у справі № 337/4737/17-ц. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позивача (позикодавця) вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. При вирішенні спору щодо стягнення з відповідача коштів згідно ст. 625 ЦК України, а саме 3% річних в розмірі 2595,40 доларів США за період з 30.10.2020 по 07.04.2021, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто, дана норма передбачає отримання кредитором гарантій належного виконання зобов`язань боржником у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, однак вже після закінчення строку виконання основного зобов`язання. Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Як встановлено судом, строк дії додаткового договору позики грошей від 01.09.2020 визначений датою останнього платежу згідно розрахунку щодо повернення суми позики, а саме 30.03.2026. Також, договором передбачено право позикодавця вимагати повернення несплаченої суми позики, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення відповідно до п. 5 Додаткового договору, отже, договором визначено розмір компенсації від боржника у разі прострочення виконання зобов`язання. Однак, дана умова договору, щодо сплати позики з урахуванням індексу інфляції, суперечить законодавству, адже за змістом ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. При вирішенні питання про стягнення коштів, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 06.02.2019 року у справі № 175/4753/15-ц, яким роз`яснено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому, лише після спливу визначеного договором строку кредитування позивач має право забезпечити свої права і інтереси на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, враховуючи строк повернення останнього платежу 30.03.2026, таким чином, вимога про стягнення 3% річних задоволенню не підлягає. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, тому з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 198600 доларів США . Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатив при подачі позову до суду, тому, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, що становить 5458,45 грн.

Outcome: partial