Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

05.10.2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ПАТ «Дніпрометробуд» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, вихідної допомоги, відшкодування моральної шкоди (а.с.№ 2, 3). В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 16.02.2012р. по 01.09.2016р. працював у ПАТ «Дніпрометробуд» майстром гірничим підземельних робіт. Наказом ПАТ «Дніпрометробуду» від 01.09.2016р. звільнений на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скорочення штатного розкладу. У порушення вимог ст.ст. 47, 115, 116 КЗпП України роботодавцем при звільненні не здійснено повного розрахунку по заробітній платі, з розрахунку її середнього розміру по Україні 6\~727грн., суму заборгованості із заробітної плати в сумі 15\~853грн.45коп. (всього 22 580 грн.), а також середній заробіток за час затримки в сумі 72\~360грн., з розрахунку, що затримка тривала 400 днів. Крім того, вихідна допомога при скороченні штатного розкладу нарахована з помилкою, і повинна становити 8\~314грн.97коп., а не 5\~738грн.17коп. Отже, всього відповідач зобовязаний сплатити суму заборгованості по заробітній платі та суму компенсації у загальному розмірі (15 853 + 6\~727 = 22 580 грн.), а також компенсувати моральну шкоду, яку він оцінює у 5 000 грн. Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 47, 115, 116, 117 КЗпП України, просить стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати та компенсацію у вигляді середнього заробітку по Україні, а всього 22 580 грн., середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 72 360 грн., а також моральну шкоду у сумі 5\~000грн. Позивач [PERSON] 07.12.2017р. надав суду заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та розглянути справу без його участі (а.с. № 64). Представник відповідача «Дніпрометробуд» [PERSON] (діє на підставі довіреності від 11.01.2017р. - а.с. № 66) також 07.12.2017р. надала заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги визнає частково лише в частині стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 13\~779грн.12коп., в іншій частині вимог просила відмовити (а.с. № 62). Надала письмові заперечення на позов (а.с. № 22 26), в яких зазначила, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 22 580грн. є безпідставними, не обґрунтованими жодними документами та взагалі незрозумілими. Дійсно 01.09.2016р. позивача було звільнено на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у звязку з скороченням штату, але на момент звільнення повного розрахунку не здійснено. За даними ПАТ «Дніпрометробуд» заборгованість по заробітній платі складає 13 779грн.12коп., що підтверджується довідкою ПАТ «Дніпрометробуд» від 07.09.2017р. № 25 та нарахувань зарплати за липень, серпень, вересень 2016р. Колективним договором між трудовим колективом та ПАТ «Дніпрометробуд» від 29.09.2015р., не передбачено виплату державної гарантії у вигляді вихідної допомоги в сумі 5 584грн., розрахунок цієї суми відсутній. ПАТ «Дніпрометробуд» не є державним підприємством, а тому не може надавати державних гарантій. Разом із тим, пунктом 3.1.24 колективного договору передбачено винагороду за вислугу років тільки при наявності грошових коштів на такі цілі, але такі кошти не виділялись, у звязку із збитковою діяльністю підприємства. На підставі ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 1 ст.40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Вихідна допомога розраховується відповідно до п. 8 Постанови КМУ від 08.02.1995р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», та згідно розрахунку підприємства становить 5 738,17 грн., а не 8\~314,97 грн., оскільки при нарахуванні заробітної плати за липень 2016р. в сумі 5 621,10 грн. та за серпень 2016р. в сумі 5 593,44 грн. (без урахування всіх податків та зборів), середньомісячних заробіток ніяк не може становити 8 314,97 грн. Крім того, в розрахунку заробітної плати позивач вказує, що заборгованість складає 5 853,45 грн. (заробітна плата за серпень 3 902,72 грн., за вересень 11 950,73 грн.). Однак просить стягнути 22 580грн., яка документальним розрахунком не підтверджена. Також, згідно Постанови КМУ від 08.02.1995р. №100 при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, необхідно рахувати середньоденну заробітну плату на кількість робочих днів, а не на кількість календарних днів, як це робить позивач. Насправді, кількість робочих днів з вересня 2016р. по 05.10.2017р. (день звернення до суду з позовом) складає 275 днів, а не 400 днів. Відповідач вважає, що не підлягають задоволенню вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки виходячи з аналізу норми абз. 1 ст. 117 КЗпП України, виплата середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати, є одним із видів відповідальності власника (підприємства) перед працівником, підставами якої є наявність двох юридичних фактів: 1) порушення власником строків розрахунку при звільненні; 2) вина власника. У затримці розрахунку відсутня вина ПАТ «Дніпрометробуд», оскільки 95% акцій ПАТ «Дніпрометробуд» належить державі в особі Фонду державного майна України. Єдиним джерелом фінансування будівництва метрополітену є кошти Державного бюджету України та кошти місцевих бюджетів, яких недостатньо. Просить також відмовити у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000 грн., оскільки дана сума нічим не підтверджена, а також відсутня вина роботодавця у несвоєчасній виплаті заробітної плати. Звертає увагу, що ще з 2007р. на підприємстві почалися проблеми зі своєчасністю виплат по заробітній платі. Але, незважаючи на це, позивач продовжував працювати, організовував уклад свого життя у відповідності до наявних надходжень. Тому несвоєчасність виплати заробітної плати у 2016 році, не могла призвести до порушення активного громадського житія й наразі. На підставі викладеного, просить відмовити позивачу у задоволенні повних вимог, окрім вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 13\~779грн.12коп. Оскільки позивач та представник відповідача надали суду заяви від 07.12.2017р. про розгляд справи за їх відсутністю, то на підставі ст.169, ч.2 ст.197 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. З урахуванням того, що відповідач надав суду заперечення, отже позиція сторони відповідача щодо часткового визнання позовних вимог суду відома, суд вважає за можливе винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом № 65-ок від 16.02.2012р. ПАТ «Дніпрометробуд» позивача [PERSON] прийнято на роботу на посаду майстра гірничого підземних робіт, а наказом № 128-ок від 01.09.2016р. його звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату, про що у трудовій книжці зроблено відповідні записи (а.с. № 5). Згідно з Конституцією України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. В Основному Законі України закріплені права кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, на відпочинок, право громадян на соціальний захист (частина четверта ст. 43, частина перша ст.45, частина перша ст.46). Працівник має право на оплату своєї праці на підставі укладеного трудового договору (ст.21 Закону України «Про оплату праці»). Суд зазначає, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку, своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їхньої черговості (ст. 97 КЗпП України, ст. 15 і 24 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до вимог ст. 155 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Відповідно до вимог ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі ст. 241-1 КЗпП України. Судом встановлено, а відповідачем визнано, що в порушення вказаних вимог матеріального закону позивачеві заробітна плата за серпень і вересень 2016р. не виплачувалась, під час його звільнення адміністрацією ПАТ «Дніпрометробуд» остаточного розрахунку з ним не було проведено. Довідкою ПАТ «Дніпрометробуд» від 07.09.2017р. № 25 встановлено що розмір заборгованості по виплаті заробітної платі позивачу за означений період становить 13\~779грн.12коп. Спір з приводу розміру нарахованої заборгованості по заробітній платі між сторонами відсутній. З огляду на викладені обставини, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості підлягають задоволенню, отже з відповідача ПАТ «Дніпрометробуд» підлягає стягненню на користь позивача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за серпень і вересень 2016р. у загальному розмірі 13\~779грн.12коп. Згідно ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.1 ст.40 КЗпП України (зокрема, внаслідок скорочення чисельності або штату працівників), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Згідно із п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. №100, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Ці висновки узгоджуються із п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999р. №13. За розрахунком відповідача, позивачу повинна бути нарахована вихідна допомога в такому розмірі: 11 215грн.54коп. (заробітна плата за липень та серпень 2016р.) : 309,6 год. (кількість відпрацьованих годин за липень та серпень 2016р.) = 36,2259 грн. Середня заробітна плата: 36,2259 х 158,4 год. (кількість відпрацьованих годин за серпень 2016р.) = 5 738грн.17коп. Таким чином, розмір вихідної допомоги складає 5 738грн.17коп. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, враховуючи, що відповідачем визнано факт не проведення остаточного розрахунку (нарахована і не виплачена заробітна плата) із позивачем в день його звільнення, а також не здійснено такий розрахунок і в подальшому, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення вихідної допомоги в розмірі, що є не меншим середнього місячного заробітку, що згідно розрахунку ПАТ «Дніпрометробуд», який суд вважає обґрунтованим, становить 5 738грн.17коп., що підлягають стягненню з відповідача. Також на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КзпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995р. визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до довідки № 25 від 07.09.2017р. ПАТ «Дніпрометробуд» середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 180грн.90коп. Кількість днів затримки за період з 01.09.2016р. по 05.10.2017р. складає 275 робочих днів, а не 400 днів, як вказує позивач, оскільки враховуються лише робочі дні місяця. Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2016р. по 05.10.2017р., тобто за 275 робочих днів складає (180,90 грн. х 247 днів = 49\~747,50 грн.). Заперечуючи проти позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні представник відповідача посилався на відсутність вини відповідача в несвоєчасній виплаті заробітної плати, яка було пов'язана з відсутність фінансування з боку держави, якій належить 95 % акцій підприємства, а також накладення арешту на майно підприємства в рамках виконавчих проваджень. Суд не приймає до уваги наведені вище доводи представника відповідача, оскільки судом встановлено, що відповідачем в день звільнення і по теперішній час позивачу не проведено розрахунок та заробітну плату за серпень та вересень 2016р. не виплачено, вказана обставина є підставою для відповідальності, що передбачена ст. 117 КЗпП України. Крім того, суд не може взяти до уваги посилання відповідача про відсутність підстав для задоволення даної позовної вимоги внаслідок відсутності вини відповідача згідно ст.117 КЗпП України, оскільки, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, а відтак, і не свідчить про відсутність вини в контексті ст.117 КЗпП України. Така правова позиція суду відповідає положенням п. 20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999р. №13. Також такі доводи прямо суперечать практиці Європейського суду з прав людини, рішення якого для національних судів України є джерелом права. Так, 08.11.2005р. у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що особа не може посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню частково, і з відповідача підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати за серпень-вересень 2016р. в сумі 13\~779грн.12коп., вихідна допомога при звільнені в сумі 5 738грн.17коп., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2016р. по 05.10.2017р., тобто за 275 робочих днів в сумі 49\~747грн.50коп., а всього 69\~264грн.79коп. Доводи відповідача про можливе зменшення за рішенням суду компенсації середнього заробітку за час вимушеного з огляду на зволікання позивачем своєчасним захистом порушеного права, суд оцінює критично, оскільки закон не наділяє судовий орган дискреційними повноваженнями щодо зменшення цієї виплати. Варто зазначити, що суд при розгляді справи не приймає до уваги самостійно здійснені позивачем розрахунки розміру заборгованості із заробітної плати в сумі 15 853грн.45коп., суми вихідної допомоги 8 314грн.97коп., оскільки вони не є обґрунтованими і підтвердженими належними доказами. Розмір середнього заробітку по Україні в сумі 6 727грн. взагалі не стосується спірної ситуації. А у пункті 3.1.26 Колдоговору ПАТ «Дніпрометробуд» йдеться про компенсацію вартості проїзних документів, а не про гарантійні виплати при звільненні (а.с. № 35). Щодо відшкодування моральної шкоди. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не сплачуючи тривалий час заробітну плату позивачу, порушив його законні права, які призвели до моральних страждань, тому враховуючи вимоги Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. З урахуванням розумності та співмірності, ступеню його моральних страждань по причині додаткових зусиль для організації свого життя по причині затримки виплати заробітної плати суд вважає, що в рахунок відшкодування моральної шкоди необхідно стягнути 500 грн. (10% від заявленої суми у 5000грн.). При визначенні цієї суми судом враховано, що позивачу була невиплачена заробітна плата тільки за 2 місяці, а саме за серпень та вересень 2016р. (а.с. № 4). Згідно зі п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення про поновлення незаконно звільненого працівника та про присудження працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Таким чином, суд вважає за можливе допустити до негайного виконання рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітну плату в межах одного місяця в розмірі 5\~738грн.17коп. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову в повному обсязі, суд вважає за можливе розподілити їх наступним чином. Відповідно до положень ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі, коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Аналогічне міститься й у Постанові Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» При подачі позову позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 692 грн.64коп. за вимогами майнового характеру (1% від задоволеної суми) та 640грн. за вимогою немайнового характеру. Таким чином, загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 1\~332грн. 64коп. При визначені ставок судового збору, судом враховане те, що у разі відсутності пільг у позивача на сплату судового збору, визначення його розміру відбувалось би за ставками для фізичних осіб, а тому й з відповідача на користь держави стягнуто судовий збір за ставками, як для фізичних осіб. На підставі викладеного,

Outcome: partial