Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

06 серпня 2021 року [PERSON] , [PERSON] здали на пошту позов до Миколаївської сільської ради Сумського району Сумської області, в якому вказували, що [INFO] помер [PERSON] , у зв`язку з чим відкрилася спадщина на все його майно, у тому числі на земельну ділянку площею 0,0668 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, і на земельну ділянку площею 0,4269 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в [ADDRESS] . Вони, як син і дружина останнього відповідно, прийняли спадщину після його смерті. Донька [PERSON] - [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини на користь матері [PERSON] . З метою оформлення своїх спадкових прав вони звернулися до нотаріуса, але останній у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки відмовив через наявні суперечності в документах. Посилаючись на викладені обставини, позивачі просять визнати за ними в порядку спадкування право власності на частини вказаних земельних ділянок, які відповідають їх часткам у спадщині, а саме: за [PERSON] на 1/3, а за [PERSON] на 2/3 частки. Ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області від 11 серпня 2021 року відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 30 серпня 2021 року за клопотанням позивачів замінено неналежного відповідача - Миколаївську сільську раду на належного - Миколаївську селищну раду Сумського району Сумської області. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 20 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження в справі та призначено її до розгляду. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги просять задовольнити (а. с. 106, 108). Представник відповідача Миколаївської селищної ради в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 107). Про причини неявки суд не повідомив, відзиву не надіслав. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] був чоловіком позивачки [PERSON] та батьком позивача [PERSON] (а. с. 20-21). Згідно з копіями Державного акту на право приватної власності на землю серії Р-2 №648026 та акту про погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки в натурі [PERSON] на підставі рішення 2 сесії 24 скликання Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області від 05 липня 2002 року було передано в приватну власність земельні ділянки загальною площею 0,4937 га, розташовані за адресою: [ADDRESS] , з яких: для обслуговування житлового будинку - 0,0668 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,4269 га (а. с. 22, 23). На підставі рішення Виконавчого комітету Жовтневої селищної ради від 17 серпня 2011 року позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований на спірній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] (а. с. 24). На даний час Жовтнева селищна рада перейменована на Миколаївську селищну раду, а Білопільський район ліквідований, його територія увійшла до складу Сумського району Сумської області. [INFO] [PERSON] помер (а. с. 17). Згідно з довідкою Постольненської сільської ради Сумського району Сумської області [PERSON] на день смерті [INFO] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним була зареєстрована його дружина [PERSON] . Заповіт від імені [PERSON] у Виконавчому комітеті Постольненської сільської ради не посвідчувався (а. с. 60). 10 липня 2014 року [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Сумської районної державної нотаріальної контори Блошенко В.І. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] , у зв`язку з чим було заведено спадкову справу №353/14 (а. с. 58-70). 15 липня 2014 року до вказаного державного нотаріуса із заявою про відмову від належної частки в спадщині на користь [PERSON] звернулася донька померлого [PERSON] - [PERSON] (а. с. 64). Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1273, ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] шляхом постійного проживання зі спадкодавцем, а [PERSON] шляхом подання заяви нотаріусу прийняли спадщину після смерті [PERSON] [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини [PERSON] на користь [PERSON] , свою відмову вона не відкликала. [PERSON] від частки [PERSON] не відмовилася, а тому частки [PERSON] та [PERSON] у спадщині, яка залишилася після смерті [PERSON] складають 1/3 та 2/3 відповідно. З постанови державного нотаріуса Сумської районної державної нотаріальної контори від 21 травня 2021 року вбачається, що позивачам було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на спірні земельні ділянки, оскільки в ч. 1 ст. 120 ЗК України закріплено принцип цілісності та єдності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває в прямій залежності від права власності на будівлю та споруду. Крім того, у державному акті наявні виправлення. На даний час позивачі мають намір оформити свої права на вказані земельні ділянки, розташовані в селі Шевченківка, але через наявність виправлення в Державному акті та розміщення на ділянці будинку, належного [PERSON] , вони не можуть зробити це в нотаріальній конторі (а. с. 69-70). Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з п.п. «г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 та 2/3 частки земельної ділянки загальною площею 0,4269 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства. Що стосується земельної ділянки, призначеної для обслуговування житлового будинку, то суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України в редакції, яка діяла на час набуття позивачем права власності на будинок, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналогічне положення закріплено в ч. 1 ст. 120 ЗК України в редакції, яка діє на час розгляду справи, згідно з якою у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення. Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України в редакції, яка діяла на час набуття позивачем права власності на будинок, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Аналогічне положення закріплено в ст. 377 ЦК України в редакції, яка діє на час розгляду справи, відповідно до якої до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, одночасно переходить право приватної власності, право користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника такого об`єкта нерухомого майна, у порядку та на умовах, визначених Земельних кодексом України. Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі №461/2328/16-ц. При застосуванні положень ст. 120 ЗК України в поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року в справі № 6-2цс15). Враховуючи вказане та принцип слідування землі за будівлею, позивач [PERSON] є власником будинку та, відповідно, земельної ділянки площею 0,0668 га, оскільки будинок фактично займає частину цієї земельної ділянки, а інша частина необхідна для безпосереднього обслуговування житлового будинку, тому визнання права власності на 2/3 частини земельної ділянки за позивачкою [PERSON] порушить право власності [PERSON] на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на наведене позивач [PERSON] , як власник будинку, розташованого в [ADDRESS] , з урахуванням передбаченого ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку, має право на оформлення права власності тією частиною земельної ділянки, на якій він розміщений, та частиною ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Згідно зі ст. ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Виходячи із зазначених положень ЗК України новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права власності чи права користування на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства. Тобто з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку. Саме такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року в справі №175/833/19. У частинах 2, 3 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Верховний Суд України в постанові від 03 вересня 2014 року в справі №6-84цс14 виклав правову позицію, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Оскільки позивач [PERSON] не звертався до уповноважених органів з метою оформлення свого права власності на спірну земельну ділянку, йому не було відмовлено в реєстрації його права власності, тому відсутні порушені, невизнані чи оспорювані права позивача, які підлягають захисту в судовому порядку. З огляду на викладене, в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку, призначену для обслуговування житлового будинку, слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial