Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

06 жовтня 2014 року позивач, [PERSON], звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до відповідача, [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 08 вересня 2014р. дійсним та визнання права власності. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на договір купівлі-продажу нежилого приміщення від 08 вересня 2014 2014р., акт від 12 вересня 2014 р. приймання-передачі приміщень до договору купівлі-продажу від 08 вересня 2014р., розписку відповідача від 09 вересня 2014р. Позивач в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином. Через канцелярію суду надав пояснення, де підтвердив укладення договору купівлі-продажу нежилого приміщення, отримання грошових коштів в розмірі 60 000,00 грн., підтвердив підписання акту прийому-передачі приміщень від 12 вересня 2014р. Підтвердив отримання від [PERSON] листів з пропозицією з'явитись для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу торгівельного павільйону, але зазначив, що з причин проведення в Донецькій області активної фази антитерористичної операції не має намірів ризикувати життям та в найближчий час їхати в м. Добропілля. Зазначив, що щодо задоволення позову не заперечує, майнових та інших претензій до позивачки не має, просив розглянути цивільну справу у відповідності до приписів діючого законодавства за відсутності відповідача. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути спір за наявними в матеріалах справи доказами, оскільки останні надають суду можливість провести належну кваліфікацію спірних правовідносин. Дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази, та заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив. 08 вересня 2014р. між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення. Згідно умов вказаного Договору Продавець передає у власність, а Покупець приймає і зобов'язується оплатити торгівельний павільйон «[INFO]», розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п.3 договору продаж майна вчинено за погоджену суму 60 000,00 гривень. На виконання умов Договору позивач передав відповідачу 60 000,00 грн., що підтверджується розпискою відповідача від 09 вересня 2014р. та підтверджується письмовими поясненнями відповідача. Виконуючи зустрічні зобов'язання відповідач згідно з актом від 12 вересня 2014 р. приймання-передачі приміщень до договору купівлі-продажу від 08 вересня 2014р. передав, а покупець прийняв торгівельний павільйон «[INFO]», розташований за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 4 Договору сторони прийняли на себе зобов'язання протягом тижня з дня укладення договору посвідчити його у нотаріуса. Як зазначає позивач, відповідач після підписання договору та акту, зник, на зв'язок не вийшов. З цього приводу відповідач пояснює, що йому необхідно було терміново їхати у справах в місто Харків, а із-за відсутності часу та, що є основною причиною, з причин проведення в Донецькій області активної фази антитерористичної операції, не має намірів ризикувати життям та в найближчий час їхати в м. Добропілля Донецької області. Відповідно до положень ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Оцінивши в сукупності викладені позивачем в позовній заяві обставини та представлені в їх обґрунтування докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно п. п. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Статтями 202, 205 ЦК України закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до положень ст. ст. 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Статтею 626 ЦК України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дослідивши зміст договору купівлі-продажу з якого виникли права та взаємні обов'язки сторін, господарський суд дійшов висновку, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором купівлі-продажу нерухомого майна правове регулювання якого здійснюється у відповідності до норм статей 655-697 ЦК України. Право відповідача на продаж об'єкту нерухомого майна підтверджується рішенням Добропільського міськрайонного суду від 28 листопада 2011р. у справі №2-18/2011 та рішенням Апеляційного суду Донецької області від 22 березня 2012р. у справі №22ц/590/2306/12. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, згідно з п. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У відповідності до положень ч.1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору визначені ст. 220 ЦК України. За загальним правилом, встановленим ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, тобто таким, недійсність якого прямо встановлена законом (п. 2 ст. 215 ЦК України). Водночас, п. 2 ст. 215 ЦК України законодавець визначив що у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Так, за змістом п. 2 ст. 220 ЦК України суд має підстави для визнання спірного договору дійсним, а також визнання за позивачем права власності на придбані об'єкти нерухомості, в разі, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Досліджуючи обставини фактичного виконання сторонами умов договору купівлі-продажу основних засобів, з яким положення ч. 2 ст. 220 ЦК України пов'язують право суду щодо визнання договору дійсним, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 663 ЦК України Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу. Згідно з приписом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом встановлено, що на виконання умов договору позивач передав відповідачу 60 000,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. 12 вересня 2014р., на виконання умов Договору, відповідач, передав, а позивач прийняв у власність торгівельний павільйон «[INFO]», розташований за адресою: [ADDRESS]. Факт передачі майна засвідчено актом від 12 вересня 2014 р. приймання-передачі приміщень до договору купівлі-продажу від 08 вересня 2014р Таким чином, фактично обидві сторони виконали свої зобов'язання за договором. Однак, згідно з п. 4 Договору сторони прийняли на себе зобов'язання здійснити нотаріальне посвідчення договору протягом 1 тижня з дня укладення договору. Втім у визначений п. 4. Договору нотаріальне посвідчення не відбулось. 18 вересня 2014 р., 26 вересня 2014 р. позивачем на адресу відповідача було направлено листи щодо необхідності погодження часу та місця нотаріального посвідчення договору, які залишені останнім без відповіді та задоволення. Копії листів містяться в матеріалах справи з відміткою відповідача про отримання, факт отримання листів також підтверджується безпосередньо відповідачем. Частина 2 ст. 220 ЦК України під ухиленням від нотаріального посвідчення договору передбачає як активну поведінку винної сторони щодо ухилення від нотаріального посвідчення договору, так і пасивне небажання вчинити цю дію. Таким чином, відповідач фактично ухилився від нотаріального посвідчення Договору, незважаючи на узгодження всіх істотних умов договору та факт його повного виконання сторонами. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За своїм загальноправовим змістом, вимоги позивача щодо визнання договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 08 вересня 2014р. дійсним є засобом захисту цивільного права, передбаченого ст.ст. 16 ЦК України та закріпленого ч. 2 ст. 220 ЦК України. За таких обставин, позовні вимоги про визнання договору дійсним суд вважає обґрунтованими, доведеними належним чином та такими, що підлягають задоволенню. Згідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Вказане повністю кореспондується з приписами ст. 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 328 ч. 2 Цивільного кодексу України, право власності вважається таким, що набуте правомірно, якщо інше не випливає прямо із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. За таких обставин, позовні вимоги про визнання прав власності суд вважає обґрунтованими, доведеними належним чином та такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 220, 525, 526, 628, 638, 655-697 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved