Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

05 вересня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті [PERSON]. Вимоги заявника мотивовано тим, що 05 січня\~ 2016 року, у м. Донецьк Донецької області, помер її чоловік [PERSON] та після\~ його\~ смерті заявником було отримано лікарське свідоцтво про смерть № 13, видане 05 січня 2016 року КП міською клінічною лікарнею №2 «Енергетик» м. Донецьк Донецької області, свідоцтво про смерть №009246 від 12 січня 2016 року видане Петровським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька Донецької області. При зверненні до Великоновосілківського районного Відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, заявнику було відмовлено у реєстрації смерті через невідповідність лікарського свідоцтва про смерть та свідоцтва про реєстрацію смерті законодавству України. Неможливість здійснити державну реєстрацію смерті стало підставою для звернення заявника до суду. Заявник в\~ судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Разом з тим, на адресу суду надійшла заява\~ про розгляд справи за його відсутності, у якій також свою заяву про встановлення факту смерті заявник підтримав повністю. Представник заінтересованої особи - Великоновосілківського районного Відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції\~ у Донецькій області\~ в судове засідання не зявився, надав заяву про можливість розгляду справи за відсутності його представника та вирішення справи на розсуд суду. Розлянувши матеріали справи, судом встановлено:\~\~\~\~\~ У відповідності до копій паспорта заявника, свідоцтва про одруження, вона є дружиною померлого [PERSON]. Згідно копії паспорта, померлий [PERSON], [INFO], паспорт серія ВВ №658320, виданий Петровським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області, уродженець [INFO], громадянин України, був зареєстрований за адресою: [INFO]. 05 січня\~ 2016 року, у м. Донецьк Донецької області, чоловік заявника, [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], громадянин України, помер, що підтверджується долученими до матеріалів справи: лікарським свідоцтвом про смерть № 13, виданим 05 січня 2016 року КП міською клінічною лікарнею №2 «Енергетик» м. Донецьк Донецької області, свідоцтвом про смерть №009246 від 12 січня 2016 року виданим Петровським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька Донецької області. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть [PERSON] помер від перетоніту шлунку. Заявник має намір після смерті чоловіка отримати допомогу на поховання, але відсутність належно оформленого свідоцтва про смерть чинить їй перешкоди у цьому, оскільки, згідно листа Великоновосілківського районного Відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції\~ у Донецькій області\~ заявнику було відмовлено у реєстрації факту смерті, через те, що предявлені документи, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження та не надано документ, який підтверджує факт смерті у відповідності з діючим законодавством України, а тому є незаконними та не створюють правових наслідків. Оцінивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви. Так, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року визначено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. 07 листопада 2014 р. Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», пунктом 3 якої встановлено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації мають забезпечити до 1 грудня 2014 р. переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження (далі - тимчасово неконтрольована територія), в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Враховуючи викладене, надане заявником лікарське свідоцтво про смерть та свідоцтво про реєстрацію смерті є незаконними і не створюють правових наслідків. Разом з тим, оцінюючи досліджені докази, суд враховує висновки, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), a також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Як зазначалось вище, 05 січня\~ 2016 року, у м. Донецьк Донецької області, чоловік заявника, [PERSON], [INFO] помер. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику\~ після смерті чоловіка для отримання належним чином оформленого свідоцтва про смерть. Враховуючи обставини справи, з огляду на усе вищенаведене, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved