Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

05 лютого 2014 року Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідачів про визнання договору купівлі продажу автомобіля недійсним. В позовних вимогах зазначає, що 28.02.2009 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом РАГС Обухівського РУЮ Київської області. 02.05.2012 року подружжям було придбано автомобіль марки «Рено Трафік» 2006 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] та здійснено реєстрацію Обухівському РЕВ ДАІ УДАІ МВС у Київській області на ім'я [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 05.05.2012 року. 23.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу автомобіль марки «Рено Трафік» 2006 року випуску реєстраційний номер [NUMBER], який оформлено у ТОВ «Автотрейд -РС», що підтверджується довідкою рахунком №917338 від 23.07.2013 року про придбання автомобіля. Позивач вважає, що автомобіль «Рено Трафік» 2006 року випуску реєстраційний номер [NUMBER], який є предметом спірного договору купівлі-продажу є об'єктом спільної сумісної власності подружжя у зв'язку з чим не міг бути відчужений без згоди Позивача. Посилаючись на норми Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України Позивач просить визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі - продажу автомобіль марки «Рено Трафік» 2006 року випуску реєстраційний номер [NUMBER]. В судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав наведених в позові. Представник Відповідача 1 просив відмовити в задоволенні позовних вимог, надав до суду письмові заперечення проти позовних вимог. Відповідач 2 та третя особа в судове засідання не з'явились про дату та час слухання справи повідомлялись належним чином. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, які з'явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм та рекомендацій Верховного суду України. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно із ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2). Як вбачається з рішення апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2013 року по справі №22ц780/6723/2013 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Обухівське РЕВ ДАІ УДАІ МВС у Київській області про розірвання шлюбу та розподіл спільного майна подружжя за час перебування в шлюбі, 05.05.2012 року [PERSON] та [PERSON] було придбано автомобіль марки «Рено Трафік» 2006 року випуску реєстраційний номер [NUMBER], за кошти в сумі 15000 доларів США, які були позичені у [PERSON], що визнали сторони при розгляді справа та підтверджується розпискою наданою [PERSON] від 04.05.2012 року про отримання коштів від [PERSON] в розмірі 15000 доларів США. Також з зазначеного рішення вбачається, що [PERSON] особисто повернула [PERSON] грошові кошти в розмірі 15000 доларів США.(3000 доларів США 05.09.2012 року, 12000 доларів США 23.07.2013 року після продажу автомобіля). Статтею 57 Сімейного кодексу України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. У абз. 2 п. 24 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. встановлено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Враховуючи обставини досліджені Апеляційним судом Київської області суд вважає, що кошти в розмірі 15000 доларів США, за які був придбаний предмет спірного договору купівлі-продажу, не є спільною сумісною власністю подружжя, а отже позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: dismissed