Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

06 вересня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в якому просить: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу, що становить 138 572 грн; стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] 3% річних з простроченої суми у розмірі 12471,48 грн; зобовязати [PERSON], компенсувати [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. 27 вересня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду із уточнюючою позовною заявою про стягнення боргу з збільшеними позовними вимогами в якій просить: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу, що становить 138 572 грн; стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] 3% річних з простроченої суми у розмірі 12471,48 грн; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 52615,79 грн інфляційних витрат. Позов мотивований тим, що 23.02.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики за яким [PERSON] отримав у борг 4900 доларів США, що на день складання позовної заяви, складало, за офіційним курсом НБУ за 1 долар 28,28 грн, що відповідно становить 138 572 ,00 грн про, що свідчить письмова розписка від 23 лютого 2014 року, яка була підписана відповідачем по справі, однак своїх зобовязань за розпискою відповідач не виконав, чим порушив вимоги ЦК України. Оскільки станом на час звернення із даним позовом відповідач в добровільному порядку грошові кошти не повернув, позивач заявила відповідні вимоги. Відзив на позов не подано. На судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити вказавши на достатність для цього наданих суду доказів. На судовому засіданні відповідач не заперечував, що він отримав від позивача грошові кошти в сумі 4900 доларів США , які повинен був повернути до 01.01.2015 року, але не повернув, просив в задоволенні позовних вимог відмовити з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, про що надав письмову заяву. Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши, оцінивши та проаналізувавши матеріали і докази по справі в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом установив, що 23.02.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики за яким [PERSON] отримав у борг 4900 доларів США, які на час розгляду справи останнім повернуто не було. Позивач неодноразово звертався до відповідача з претензією повернути суму боргу, про, що свідчить претензія від 19 січня 2015 року та 10 червня 2018 року факт отримання яких відповідачем підтверджується почтовими повідомленнями з відміткою вручено особисто [PERSON] Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином і у встановлений строк згідно з вимогами договору. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Так, Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Надана позивачем, як доказ укладеного договору, письмова розписка свідчить про те, що в даному випадку договір позики укладений у письмовій формі. Даний договір відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, і приймається судом, як доказ який вказує на факт наявності боргу відповідача перед позивачем. Разом з тим аналізуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, в якій останній просить застосувати позовну давність та відмовити відповідачу в задоволенні позовних вимог, суд встановив таке. Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Стаття 258 ч. 2 п. 1 ЦК України передбачає, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю . Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). 23.02.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики за яким [PERSON] отримав від останньої у борг 4900 доларів США, про що була складена відповідна розписка, яка датована 23 лютим 2014 року, терміном повернення коштів встановлено 01 січня 2015 року, вказаний термін є кінцевим для виконання зобовязання повернення коштів не здійснення чого означає, що з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права, у звязку з чим починається дія трьохрічного строку права звернення до суду. Таким чином, строк позовної давності закінчився 01 січня 2018 року, а позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності так як позов надійшов до суду 06.09.2018 року. Оскільки суд установив, що позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Позивач також окрім суми основного боргу просить стягнути з відповідача нараховані в порядку ст. 625 ЦК України 3 % річних від простроченої суми та інфляційних витрат. Оскільки в задоволені вимог позивача про стягнення з відповідача основного боргу за борговою розпискою суд відмовляє, то у позивача відсутні правові підстави для покладення на відповідача відповідальності за порушення грошового зобов'язання у відповідності до правил ст.625 ЦК України, а, отже, і в цій частині вимог необхідно відмовити. Відповідно до частини другої, пункту другого та частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed