Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

05.06.2019 позивач [PERSON] звернувся в суд з вищевказаним позовом до відповідача Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України в особі директора Ольховенка С.І. в якому просить: визнати незаконним звільнення, поновити на роботі та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу. Позовну вимогу про поновлення на роботі за заявою позивача ухвалою суду від 30.01.2020 залишено без розгляду. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що наказом №38/ос від 01.10.2018 директора Закарпатського НДЕКЦ МВС України його звільнено з посади завідувача сектору дослідження зброї відділу криміналістичних досліджень зброї відділу криміналістичних видів дослідження Закарпатського НДЕКЦ. Підставою для звільнення став наказ МВС України від 17.05.2019 «419 «Про організаційно-штатні змінив МВС»; заява про відмову від переведення на іншу посаду від 01.10.2019 за вхідним номером 19/107-7511; згода первинної профспілкової організації НДЕКЦ відображена у протоколі №7 від 01.10.2018. Правовим обґрунтуванням цього наказу вказано п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що його звільнення відбулося з порушенням вимог, зокрема, трудового законодавства, а саме не запропоновано можливість переведення на нововведену посаду; відсутність змін в організації праці. Окрім цього, позивач вказує, що в порядку досудового врегулювання спору він оскаржив наказ про звільнення до ДНДЕКЦ, однак його звернення було адресовано до ініціатора звільнення листом від 11.05.2019. 18.07.2019 до суду від представника відповідача Закарпатського НДЕКЦ МВС України Конча П.І. надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить в задоволенні позовних вимог відмовити, враховуючи те, що позивачем порушено строк звернення до суду, а також з огляду на дотримання процедури при реорганізації підприємства: інформування первинної профспілкової організації, інформування позивача про наявні вакантні посади та того факту, що розгляд пропозицій щодо подальшого працевлаштування буде проводитися з врахуванням висновків атестаційної комісії; непогодження позивача щодо продовження роботи на запропонованих посадах, тощо. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на викладені в письмовій позовній заяві обставини, і просили позов задовольнити повністю. Позивач [PERSON] зазначив, що призначений на посаду заступника завідувача відділу криміналістичних досліджень завідувача сектору дослідження зброї [PERSON] не має достатньої кваліфікації для зайняття вказаної посади на відміну від нього. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, вважав позовні вимоги необґрунтованими, а тому просив у задоволенні позову відмовити. Під час розгляду справи представником відповідача було подано клопотання про застосування строків позовної давності, згідно з якою відповідно до положень ст. 267 ЦК України просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю, вважаючи, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки позов поданий до суду лише з пропуском строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. Представник відповідача зазначив, що як вбачається з позову та доданих до нього матеріалів, позивачем пропущено строк для звернення до суду, такий строк закінчився 01.11.2018 (а.с. 30-32). Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен громадянин має прав на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 5-1 КЗпП України закріплено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. В судовому засіданні встановлено, що 07.11.2015 позивача [PERSON] прийнято на посаду завідувача сектору дослідження зброї відділу криміналістичних видів досліджень Закарпатського НДЕКЦ МВС України на підстави його заяви від 07.11.2015, згідно з наказом № 1 о/с від 07.11.2015. (а.с. 8, 34) Наказом МВС України №419 від 17.05.2018 «Про організаційно-штатні зміни у МВС» в Закарпатському НДЕКЦ МВС скорочено посади заступника завідувача відділу криміналістичних видів досліджень та завідувача сектору досліджень зброї цього ж відділу. Натомість уведено посаду заступника завідувача відділу криміналістичних видів досліджень завідувача сектору дослідження зброї. Вказаний наказ надійшов в Закарпатський НДЕКЦ 01.06.2018 поштою. (а.с. 51) Розписку про попередження щодо скорочення вказаних посад [PERSON] написав 04.06.2018. (а.с. 51) [PERSON] повідомлявся про засідання атестаційної комісії Закарпатського НДЕКЦ від 21.06.2018, про що свідчить його підпис на відповідному повідомленні (а.с.45) Протоколом засідання атестаційної комісії Закарпатського НДЕКЦ від 22.06.2018 стверджується, що головою та членами такої заслухано питання про укомплектування посади заступника завідувача відділу криміналістичних видів досліджень завідувача сектору дослідження зброї, уведеної наказом МВС №419 від 17.05.2018. протоколом зафіксовано відмову [PERSON] від участі в заході. Враховуючи наявність заяви працівника [PERSON] від 05.06.2018 про переведення його на вказану посаду, а також з огляду на наявність у [PERSON] дисциплінарного стягнення й досвіду [PERSON] у порівнянні з [PERSON] , комісія вирішила перевести [PERSON] на розглядувану посаду. (а.с. 41) Питання про необхідність надання пропозиції працівникам, посади яких скорочено відповідно до їх фаху та спеціальності, на вказаному засіданні не вирішувалося, у зв`язку з відсутністю [PERSON] (а.с. 42) [PERSON] повідомлено про засідання атестаційної комісії Закарпатського НДЕКЦ від 25.06.2018, на розгляд якого поставлено питання про надання йому пропозиції щодо подальшої роботи в Закарпатському НДЕКЦ, про що свідчить його підпис на відповідному повідомленні (а.с.43) Листом від 06.07.2018 повідомлено [PERSON] про перелік вакантних посад, які йому пропонуються. Окрім цього зазначено, що з метою досягнення компромісу, йому пропонується прибути на засідання атестаційної комісії. (а.с. 44) Як вбачається з акту інспекційного відвідування №ЗК 330/7/АВ від 17.07.2018 станом на 09.07.2018 [PERSON] запропоновано на вибір дві посади, однак [PERSON] не погодився продовжувати роботу на вказаних посадах, про що наголосив на засіданні атестаційної комісії від 09.07.2018. (а.с. 53) Наказом № 76 від 11.07.2018 [PERSON] надано щорічну основну відпустку терміном 30 календарних днів з 16.07.2018, додаткову оплачувану відпустку терміном 7 календарних днів з 15.08.2018, додаткову оплачувану відпустку за особливий характер праці терміном 7 календарних днів з 22.08.2018. (а.с. 53) Підставою звільнення, як зазначено в тексті наказу від 01.10.2018 за № 38о/с, є: наказ МВС України від 17.05.2019 №419 «Про організаційно-штатні зміни у МВС»; заява про відмову від переведення на іншу посаду від 01.10.2019 за вхідним номером 19/107-7511; згода первинної профспілкової організації НДЕКЦ (протокол №7) від 01.10.2018. Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строків його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2, і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до положень ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Як роз`яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно із частинами першою та третьою статті 49-2 цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Між тим, відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1, 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2, 3 статті 41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Судом встановлено, що відповідач 04.06.2018 повідомив позивача про скорочення займаної позивачем посади, проінформував про наявні вакантні посади, а також зауважив, що розгляд пропозицій щодо подальшого працевлаштування працівників, посади яких скорочені, буде розглянуто на засіданні атестаційної комісії. З врахуванням досвіду роботи, а також відсутності дисциплінарних стягнень, на новоутворену посаду атестаційною комісією було обрано працівника [PERSON] , який працює в установі триваліший час у порівнянні з [PERSON] , а також такого, який не притягався до дисциплінарної відповідальності, на противагу [PERSON] , в якого наявне дисциплінарне стягнення від 19.04.2018. Судом не приймається до уваги твердження позивача та його представника, про те, що п. 1 ст. 40 КЗпП України не мав застосовуватись в даному випадку, оскільки відбулось злиття двох функціонально подібних посад в одну, тому його звільнення мало б відбуватись відповідно до положень ст. 32 КЗпП України та п. 6 ст. 36 КЗпП України оскільки, якщо буквально тлумачити п. 1 ст. 40 КЗпП України власник має право вибору: застосовувати у разі змін в організації виробництва і праці ст. 32 і п. 6 ст. 36 КЗпП чи п. 1 ст. 40 КЗпП, чим в даному випадку скористався власник і застосував при звільненні [PERSON] ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказом МВС України №419 від 17.05.2018 року «Про організаційно-штатні зміни у МВС» у Закарпатському НДЕКЦ МВС скорочено посаду завідувача сектору досліджень зброї відділу криміналістичних видів досліджень, яку займав позивач, та скорочена посада завідувача відділу криміналістичних видів досліджень, натомість введено посаду заступника завідувача відділу криміналістичних досліджень завідувача сектору дослідження зброї і це свідчить про те, що у зв`язку з проведеною реорганізацією змінилась не тільки назва посад, але і зміст трудової функції, яку мусить виконувати працівник на введеній посаді. Суд вважає, що роботодавець не обов`язково повинен був запропонувати саме позивачу цю посаду, до якої відносилося в тому числі і основне коло раніше виконуваних [PERSON] обов`язків. Враховуючи, що призначення особи на нову посаду відбувалось на засіданні атестаційної комісії від 22.06.2018 колегіально та в подальшому [PERSON] відмовився від пропозицій продовжити роботу на запропонованих посадах відповідно до його фаху і освіти і тому, на думку суду, роботодавець правомірно звільнив його. Судом не приймається до уваги твердження позивача та його представника, про те, що призначений на посаду заступника завідувача відділу криміналістичних досліджень завідувача сектору дослідження зброї [PERSON] не має достатньої кваліфікації, оскільки це питання не є предметом розглядуваної справи. Твердження позивача про те, що він підлягав переміщенню на нововведену посаду відповідно до положень ст. 32 КЗпП України судом не приймається до уваги, тому, що з проведеною реорганізацією змінилась не тільки назва посад, але і зміст трудової функції. Враховуючи наведені обставини справи, суд вважає, що при звільненні позивача відповідачем було дотримано вимоги ч. 1 ст. 40, ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України тому, на думку суду, підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні. Разом з тим, відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення\~в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Передбачений у ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору та вказаною нормою Закону визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення\~з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). У відповідності до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями\~228,\~233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного чи тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи і обов`язки сторін. Згідно з наказом директора Закарпатського НДЕКЦ МВС України Ольховенко С.І. від 01.10.2018 за № 38о/с [PERSON] звільнено, у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників 01 жовтня 2018 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. В наказі наявний підпис [PERSON] про його ознайомлення з вказаним з проставленням дати 01.10.2018. (а.с. 4) Розглядуваний позов було подано позивачем до суду 05.06.2019. Позивач в прохальній частині позовної заяви не клопоче про поновлення пропущених строків звернення до суду, при цьому зазначає, що ним провадилися засоби позасудового врегулювання спору, а саме спроби оскаржити наказ директора Закарпатського НДЕКЦ до вищестоящої організації, проте листом ДНДЕКЦ від 11.05.2019 його звернення було скерована за належністю до ініціатора звільнення. В порядку перевірки дотримання визначеного ст. 233 КЗпП України місячного строку звернення до суду за захистом порушеного права при звільненні встановлено наступне. Аналіз зібраних в справі доказів вказує на те, що позивач [PERSON] достовірно знав 01.10.2018 про його звільнення. При цьому оскарження ним наказу про звільнення відбулося за зверненням до ДНДЕКЦ МВС України лише 02.05.2019 (а.с.9), тобто через щонайменше півроку після його звільнення. Звернення з оскарженням до вищестоящої установи, навіть за наявності клопотання про поновлення пропущеного строку, не може вважатися належною підставою для поновлення строку звернення до суду. Таким чином, про звільнення з 01.10.2018 позивач знав у день звільнення, тобто 01.10.2018 (з моменту ознайомлення з наказом про звільнення), а відтак, подання позову 05.06.2019 є зверненням до суду за захистом порушеного права з пропуском визначеного ст. 233 КЗпП України місячного строку. У справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі. Поважності причин пропуску строку не встановлено, а тому, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Outcome: dismissed