Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

05.09.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеною позовною заявою, яку в подальшому уточнив представник позивача та в якій вказав, що 23.08.2003 року між сторонами був укладений шлюб, який зареєстрований Костянтинівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 252. Від шлюбу сторни мають дитину - [PERSON], [INFO]. Дані обставини підтверджуються свідоцтвом про народження дитини видане відділом реєстрації актів цивільного стану Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 161. Відповідачка звернулася до суду з позов до позивача про розірвання шлюбу, ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04.07.2017 року відкрито провадження по справі. Як зазначає позивач, за період шлюбу було придбано квартиру № [ADDRESS] (колишній Артемівськ) Донецької області на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2005 року посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 1-7497. Після придбання квартири сторони зареєструвалися та вели спільне господарство. Добровільно сторони не можуть поділити майно. Позивач просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру № 41 будинку № 36 розташовану в місті Бахмут Донецької області по вулиці Оборони, яка була придбана згідно з договором купівлі - продажу від 15.11.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори.Провести поділ спільної сумісної власності подружжя, визнавши за [PERSON] право спільної сумісної власності на Ѕ частину квартири № 41 будинку № 36 розташованої в місті Бахмут Донецької області по вулиці Оборони, а залишену 1/2 частину за [PERSON].Стягнути з відповідачки на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору Позивач та його представник адвокат [PERSON] у судове засідання не зявилися, надали заяву, в якій вказали, що підтримують позовні вимоги та просять їх задовольнити, а також просили розглянути справу у їх відсутність. Відповідачка в судове засідання не зявилася, також надала заяву про розгляд справи у її відсутність (а. с. 54), у наданих раніше поясненнях у судовому засіданні зауважила, що підстави для розділу майна в рівних частках відсутні. Вважає, що її частка має бути збільшена, оскільки з нею проживає спільна малолітня дитина [PERSON], [INFO], який перебуває на її утриманні, позивач після розірвання шлюбу проживає окремо. Також вказала, що вимоги по стягненню з неї на користь позивача судового збору також є безпідставними, оскільки позивачем сплачено судовий збір, виходячи з Ѕ частини вартості майна (731,23 грн.) та будь-які підстави для сплати нею на користь позивача зазначеної суми відсутні. Просила вимоги позивача задовольнити частково, визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру № 41 будинку № 36 розташовану в місті Бахмут Донецької області по вулиці Оборони, провести поділ спільної сумісної власності подружжя на 2/3частини квартири, визнавши за позивачем право спільної сумісної власності на 1/3 частину спірної квартири, у задоволенні позовних вимог про стягнення з нею судового збору просила відмовити. Така ж позиція нею викладена і у письмових запереченнях на а. с. 24. На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовної заяви з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним Кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як встановлено судом, 23.08.2003 року між сторонами був укладений шлюб, який зареєстрований Костянтинівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 252. (а. с. 3). На теперішній час даний шлюб розірваний. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини видане відділом реєстрації актів цивільного стану Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 161. (а. с. 6 зворотній бік). Судом встановлено та не оспорюється сторонами у справі, що за період шлюбу було придбано квартиру № [ADDRESS] (колишній Артемівськ) Донецької області на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2005 року посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 1-7497. Після придбання квартири сторони зареєструвалися та вели спільне господарство. Вказаний факт також підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно на а. с. 4-5. Відповідно до вимог ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» слідує, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно зі ст. ст. 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Статтею 328 Цивільного Кодексу України закріплено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частинами першою та другою статті 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Сатття 372 ЦК України також передбачає, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Посилання відповідачки в запереченнях на ч. 2, 3 ст. 70 СК України та розподіл квартири в інших частках, ніж просить позивач, суд до уваги не приймає, оскільки належних і допустимих доказів, що підтверджують зазначені обставини та мають істотне значення суду не надано. Окрім того, відповідачці у судовому засіданні були розясненні її процесуальні права щодо звернення до суду з зустрічним позовом до відповідача в порядку, однак даним правом вона не скористалася, а тому суд не може розглядати її вимоги, викладені у запереченнях на позовну заяву. Суд вважає за можливе прийняти позицію позивача щодо поділу квартири, виділивши у власність кожній із сторін по 1/2 частці квартири, яка є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, сукупність наданих позивачем та досліджених судом доказів у достатній мірі підтверджують той факт, що вимоги позивача в частині визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділу спірного майна обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення судового збору, то суд зазначає наступне. Звертаючись до суду з позовом, позивач просив суд поділити майно на загальну суму 146 246,00 грн., що підтверджується звітом про оцінку майна та сплатив судовий збір у розмірі 731 грн. 23 коп., оскільки претендував на Ѕ частку від вартості вказаного майна. З відповідачки, яка не сплачувала судовий збір слід стягнути у дохід держави судовий збір від вартості Ѕ частини спірного майна у розмірі 731 грн. 23 коп. Беручи до уваги викладене,

Outcome: partial