Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

05.07.2017 року до Петриківського районного суду надійшов вказаний позов від [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно та його розподіл. Позивач зазначила, що з 12.08.2006 року по 12.10.2013 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого вони мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. За період шлюбу, відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, 29.08.2006 року [PERSON] набуто право власності на житловий будинок, розташований в с. Шульгівка Петриківського району Дніпропетровської області по вул. Піщаній під № 9. 04.12.2014 року позивач зверталась до Петриківського районного суду із позовом до [PERSON] про визнання права сумісної власності подружжя на майно його розподіл та виділення в натурі, де предметом позову був той самий будинок за № 9 по вул. Піщана у с. Шульгівка Петриківського району Дніпропетровської області. Тоді відповідач пообіцяв позивачу передати право власності на спірний будинок їй та їхнім дітям, тож сторони дійшли усної згоди про розподіл майна, через що позов було залишено без розгляду. Лише у березні 2017 року [PERSON] повідомив колишній дружині, що має намір продати вказаний будинок так, як лише він є його власником, а усну домовленість між сторонами ні чим не підтверджено. З огляду на викладене позивач вважає, що відповідач весь цей час вводив її в оману, через що просить суд визнати поважними причини пропущення позовної давності та поновити строк давності з визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно та його розподіл. Визнати будинок з надвірними будівлями та спорудами в с. Шульгівка по вул. Піщана, 9, спільною сумісною власністю подружжя. Поділити спільне майно подружжя, шляхом виділення позивачу 3/4 частин спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами. Стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору, що становить 640.00 грн. Позивач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, зазначивши, що просить суд виділити їй 2/3 частини житлового будинку № 9 по вул. Піщана, у с. Шульгівка Петриківського району Дніпропетровської області, тим самим відповідачу залишити 1/3 частину вказаного будинку (а.с.40) Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав та не заперечує проти поділу спільного майна подружжя, шляхом виділення позивачу 2/3 частин спірного житлового будинку, а відповідачу 1/3 частини житлового будинку. (а.с.39) Всебічно та повно дослідивши письмові докази у справі суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення. Сторони перебували у шлюбі між собою з 12.08.2006 року по 12.10.2013 рік, про що додано копію свідоцтва про шлюб серії І-КИ № 047931 видане виконкомом Шульгівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області від 12.08.2006 року та копію рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 02.10.2013 року у цивільній справі № 187/1144/13-ц про розірвання шлюбу між сторонами, яке набрало законної сили 12.10.2013 року (а.с.10,11) Від вказаного шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], про що додано копії свідоцтв про народження від 21.05.2007 року та від 21.06.2010 року (а.с.8,9). Позивач також має сина [PERSON], [INFO], про що є копія свідоцтва про народження серії І-КИ № 147390, видана 17.09.2002 року. (а.с.7) Під час шлюбу з позивачем, 29.08.2006 року відповідач купив у [PERSON] житловий будинок, розташований в с. Шульгівка Петриківського району Дніпропетровської області по вул. Піщаній під № 9, про що долучено копію договору купівлі-продажу житлового будинку від 29.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1413. (а.с.16). Вказаний будинок складається з: А1 житлового будинку, загальною площею 40.9 кв.м, житловою 19.3 кв.м., допоміжної 21.6 кв.м.; а1 тамбуру; Б1 сараю, В1 сараю; в1 навісу; Г1 сараю; Є1 літньої кухні; Ж1 погрібу, про що долучено копію технічного паспорту на зазначений будинок від 07.07.2006 року. (а.с.12-14) Право власності відповідача на спірний будинок підтверджено копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.10.2006 року (а.с.15) Позивач долучила копію ухвали Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19.01.2015 року у справі 187/1367/14-ц, про залишення без розгляду її позову до [PERSON] про визнання права сумісної власності подружжя на майно та його розподіл з виділенням в натурі. В ухвалі зазначено, що відповідач [PERSON] просив розглянути вказану справу за його відсутності, так як він погоджується визнати за позивачем право власності на будинок в цілому, однак через брак коштів буде вирішувати це питання поступово.(а.с.24) Позивач надала до суду довідку-розрахунок видану Петриківським РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 11.09.2017 року про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] та доньки [PERSON], з якої встановлено, що заборгованість боржника по аліментах за період з 01.01.2015 року по 31.08.2017 року складає 21\~069.95 грн. Розглядаючи дані позовні вимоги суд виходив із наступного. Частиною 1 ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України) З огляду на викладене, враховуючи те, що спірне майно, а саме будинок № 9 по вул. Піщана у с. Шульгівка Петриківського району Дніпропетровської області було набуте подружжям [PERSON] за час шлюбу, суд вважає, що таке майно належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. За рішенням суду частка майна дружини може бути збільшена, якщо з нею проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Стаття 71 СК України визначає способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, де зазначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. З роз'яснень в п. 25\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5\~ст. 71 СК\~щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених\~ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Суд зауважує на тому, що жоден із подружжя не вчинив вказаних вище дій, а спірний будинок не може бути реально поділений між ними відповідно до їх часток, вимоги про поділ житлового будинку в натурі позивачем не заявлялися, тож у суда є підстави для визнання за подружжям права власності на ідеальні частки в житловому будинку без його реального поділу та залишення спірного будинку у спільній частковій власності сторін. Зважаючи на правила ст.ст.70,71 СК України про неможливість поділу будинку в натурі, з урахуванням інтересів неповнолітніх сина та дочки, суд може відступити від засад рівності часток подружжя і визнати за позивачем з дітьми право власності на 2/3 частини будинку, залишивши її колишньому чоловіку 1/3 частину спірного будинку. Судом встановлено, що в період шлюбу у 2006 році сторонами був придбаний будинок 9 по вул. Піщана у с. Шульгівка Петриківського району Дніпропетровської області на імя відповідача. Наразі шлюб між ними розірвано, сторони проживають окремо, діти залишились проживати разом з позивачем і перебувають на повному її утриманні, відповідач сплачує аліменти рідко та не в повному обсязі, тож розмір аліментів, які вони одержують недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. На підставі вищезазначеного, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позову у повному обсязі, шляхом визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя, поділу спільної сумісної власності подружжя, при якому розмір ідеальної частки у спірному будинку для позивача має становити 2/3 частини, а для позивача 1/3 частина. Щодо питання про поважність причин пропущення позовної давності та поновлення строку давності з визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно та його розподіл, суд зазначає наступне. Статтею 67 ЦПК України передбачено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії встановлюються законом, а якщо не визначені законом встановлюються судом. Стаття 72 Сімейного Кодексу України регулює відносини застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, де зокрема у ч. 2 визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. З матеріалів справи встановлено, що шлюб між сторонами було розірвано 12.10.2013 року, тож позовні вимоги [PERSON] заявлені вже після розірвання шлюбу між ними. У ч. 3 ст. 267 ЦК України вказано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Враховуючи викладене, відсутність передбаченої ч. 3 ст. 267 ЦПК України заяви, суд не вбачає підстав для розгляду такої вимоги позивача. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачений судовий збір у справі в розмірі 640.00 грн.

Outcome: approved