Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

06 серпня 2018 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], третя особа Святошинський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві,про визнання батьківства, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд визнати [PERSON], [INFO], батьком [PERSON], [INFO], внести зміни до актового запису № 3067 від 16.10.[INFO]. про народження [PERSON], що вчинений Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, вказавши замість відомостей у графі про батька [PERSON], [INFO], громадянина України, змінити прізвище дитини [PERSON] з «[PERSON]» на «[PERSON]», а по батькові з «[PERSON]» на «[PERSON]». Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 2007 року він проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу із відповідачкою [PERSON] [INFO]. в них народився син [PERSON]. Позивач стверджував, що він є біологічним батьком дитини, проте не подавав до органів реєстрації актів цивільного стану заяву про реєстрацію батьківства, а тому запис про батька дитини був проведений за вказівкою матері. Ухвалою судді від 08 серпня 2018 р. у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою судді від 04 жовтня 2018 р. задоволено клопотання представника позивача про допит свідків. 04 жовтня 2018 р. ухвалою судді підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали, просили суд його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи належним чином повідомлялася, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подала. Третя особа Святошинський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві у судове засідання не з'явилася, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялася належним чином, просила розглядати справу без участі свого представника. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача і його представника, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши вступне слово позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши інші зібрані у справі докази у сукупності, суд дійшов такого висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що [INFO]. у відповідача, яка не перебувала у шлюбі, народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва 16 жовтня [INFO]., серія [NUMBER] (а.с. 9). Інформація про батька дитини була записана відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 00010425009 від 28 квітня 2012 р. (а.с. 8). У свідоцтві про народження та актовому записі № 3067 від 16.10.2008, складеному відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, батьком дитини вказано [PERSON]. Позивачем надано до суду письмовий доказ, а саме: висновок генотипоскопічного дослідження від 13.09.2018 № 19112, підготовлений Медико-генетичним центром «МАМА-ПАПА» (Товариство з обмеженою відповідальністю «МАМА-ПАПА» (ЄДРПОУ 40652411), - в якому зазначено, що [PERSON] є біологічним батьком [PERSON] з вірогідністю 99,9999 %. Також судом встановлено, що позивач піклується про малолітнього [PERSON], цікавиться його життям та забезпечує необхідним для здорового розвитку. Факт батьківства [PERSON] щодо [PERSON] був також підтверджений показами свідків, допитаних у судовому засіданні. Так, свідки, допитані за клопотанням представника позивача, показали наступне. Свідок [PERSON] (мати позивача) пояснила, що у [INFO]. у її сина та відповідачки народився син [PERSON], її онук, якого позивач та відповідачка ростили разом. Свідок [PERSON] (мати відповідачки) дала показання, що з 2007 р. позивач та відповідачка почали проживати разом, а у [INFO]. у них народився син [PERSON]. Свідок [PERSON] (сусідка позивача) підтвердила, що тривалий час знає позивача, у 2007 р. він почав зустрічатися із відповідачкою, потім у них народився син, якого позивач та відповідачка спільно виховували. Відповідно до п.3 ч.2 ст. 125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду. Згідно з ст. 128 СК України, за відсутності заяви про визнання батьківства, що подана жінкою та чоловіком, які не перебувають у шлюбі між собою, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Ч. 1 ст. 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відповідно до ст. 134 Сімейного кодексу України, на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Частинами 1, 3 ст. 145 СК України передбачено, що прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою . Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно з частинами 4, 5 ст. 148 СК України, за заявою батьків або одного з них, якщо другий помер, оголошений померлим, визнаний недієздатним або безвісно відсутнім, дитині, яка не досягла чотирнадцяти років та якій при реєстрації народження присвоєне прізвище одного з батьків, може бути змінено прізвище на прізвище другого з батьків. У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов'язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини. Статтею 147 СК України встановлено, що по батькові дитини визначається за іменем батька. По батькові дитини, народженої жінкою, яка не перебуває у шлюбі, за умови, що батьківство щодо дитини не визнано, визначається за іменем особи, яку мати дитини назвала її батьком. Європейський суд з прав людини зазначає, що по батькові як частина особистого імені традиційно походить від імені батька відповідної особи. Суд зауважує, що українська система зміни імен видається доволі гнучкою та особа може змінити своє ім'я, дотримуючись спеціальної процедури, яка передбачає тільки мінімальні обмеження, які застосовуються у дуже конкретних випадках, здебільшого пов'язаних з кримінальним судочинством. У той самий час, як видається, будь-яких ширших міркувань для накладення обмежень на зміну імені особи - таких як точний облік населення або зв'язок носіїв певного імені з сім'єю - державними органами не висувається. За такої ситуації майже повної свободи зміни імені або прізвища особи обмеження, накладені на зміну по батькові, не видаються належним чином та достатньою мірою мотивованими національним законодавством (Гарнага проти України, № 20390/07, § 40-41, ЄСПЛ, від 16 травня 2013 року). Суд також взяв до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини щодо визначення кращих інтересів дитини, а саме: підтримання зв'язків із сім'єю є в кращих інтересах дитини, крім випадків, коли сім'я виявляється явно неналежною або не функціонуючою; розвиток дитини в безпечному і надійному оточенні, яке дійсно функціонує, є в кращих інтересах дитини (М.С. проти України, № 2091/13, § 76, ЄСПЛ, від 11 липня 2017 року). За таких обставин, враховуючи кращі інтереси дитини, визнання позивача батьком малолітнього [PERSON], суд вважає за необхідне задовольнити також позовні вимоги про зміну прізвища та по батькові дитини. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мали місце, позовні вимоги є доведеними. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 125, 128, 134, 135, 145, 147, 148 СК України,

Outcome: approved