Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

05 листопада 2018 р. Позивач [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою про стягнення з Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» середнього заробітку за час затримки розрахунку, додаткової вихідної допомоги та моральної шкоди, а саме: середній заробіток за час затримки розрахунку з 11 грудня 2013 року по 24 березня 2016 року у сумі 32846, 00 грн. (тридцять дві тисячі вісімсот сорок шість гривень 00 коп.), додаткову вихідну допомогу за колективним договором у сумі 15765, 36 грн. ( п'ятнадцять тисяч сімсот шістдесят пять гривень. 36 коп.), середній заробіток за час затримки розрахунку з 01 грудня 2013 р. по 23 лютого 2014р. у сумі 2269,36 грн. (дві тисячі двісті шістдесят девять гривень 36 коп.) та моральну шкоду у розмірі 5000,00 (пяти тисяч гривень 00 коп.) Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [PERSON] з 01.03.1982 року по 11.03.2013 року пропрацював в ДСК «ЧМП» на різних посадах. Остання посада - сторож ділянки сторожової охорони адміністративно - господарського відділу ДСК «ЧМП». Наказом по ДСК «ЧМП» від 11.12.2013 року № -175-Л «По особовому складу» був звільнений з ДСК «ЧМП» у звязку зі скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України). Вказаний наказ був виданий ДСК «ЧМП» на підставі наказу №-137 від 04.10.2013 року. Позивач стверджує, що в день звільнення йому не виплатили належні кошти та порушили положення Колективного договору укладеного між адміністрацією та трудовим колективом Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» на 2005-2007 рр. 14 листопада 2018 року Позивач [PERSON] подав заяву до Приморського районного суду м. Одеси про зменшення позовних вимог, з відповідними вимогами: стягнути з Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» на користь [PERSON] додаткову вихідну допомогу за колективним договором у сумі 15765,36 грн. (п'ятнадцять тисяч сімсот шістдесят пять грн. 36 коп.) середній заробіток за час затримки розрахунку з 01 грудня 2013 р. по 23 лютого 2014р. у сумі 2269,36 грн. (дві тисячі двісті шістдесят девять грн. 36 коп.) та середній заробіток за час затримки розрахунку з 11 грудня 2013 року по 24 березня 2016 року у сумі 32846, 00 грн. (тридцять дві тисячі вісімсот сорок шість грн. 00 коп.). В судове засідання зявився представник Позивача та представник Відповідача. В процесі засідання представником Відповідача були визнанні позовні вимоги часткового, а саме додаткова вихідна допомога у сумі 15765,00 грн. (п'ятнадцять тисяч сімсот шістдесят пять гривень, 36 коп.) та відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку 11 грудня 2013 року по 24 березня 2016 року у сумі 32846, 00 грн. (тридцять дві тисячі вісімсот сорок шість гривень 00 коп.). Дослідивши матеріали справи, вивчивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, а також докази, якими вони підтверджуються, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з 01.03.1982 р. по 11.03.2013 р. пропрацював в ДСК «ЧМП» на різних посадах. Остання посада сторож ділянки сторожової охорони адміністративного-господарського відділу ДСК «ЧМП». Наказом по ДСК «ЧМП» від 11.12.2013 року № -175-Л «По особовому складу» був звільнений з ДСК «ЧМП» у звязку зі скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України). Вказаний наказ був виданий ДСК «ЧМП» на підставі наказу №-137 від 04.10.2013 року. Вказаний наказ був виданий ДСК «ЧМП» на підставі наказу №-137 від 04.10.2013 року. Наказом по ДСК «ЧМП» від 30.06.2011 р. №-82 «Про порядок виплати заробітної платі в ДСК «ЧМП» передбачено - в цілях дотримання вимог законодавства про працю України, а також на виконання Припису №-15-01-071/0227-0227 від 25.06.2011 р. Територіальній державній інспекції праці в Одеській області був встановлений наступний порядок виплати заробітної плати, а саме: -п.п. 1.1. розрахунок з працівником робити, що звільняється, робити в день звільнення відповідно до ст. 116 КЗпП України. При звільненні позивача з ним не було проведено остаточного розрахунку з виплати заробітної плати у зв'язку з чим утворилась заборгованість з виплати заробітної плати. До теперішнього часу відповідачем не здійснено остаточного розрахунку з позивачем, через що останній звернувся до суду із зазначеним позовом. Окремо слід зазначити, що у відзиві на позов, відповідач не заперечував того факту, що з позивачем не здійснено остаточного розрахунку, а тому цю обставину суд вважає доведеною. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов'язків. Згідно зі ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено судом відповідач в порушення ст.116 КЗпП не здійснив виплати належної позивачу заробітної плати в день його звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Таким чином, ДСК «ЧМП» повинно було сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, за період з 11 грудня 2013 року по 24 березня 2016 року, тобто середньоденну заробітку плату за кожен день затримки, який становить на день подачі позовної заяви 32\~846 гривень 00 копійки. Додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії, вихідні допомоги, соціально побутові пільги можуть бути передбачені і в колективному договорі, положення якого поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації (ст.ст. 13 «Зміст колективного договору», 18 «Поширення колективного договору на всіх працівників» КЗпП України). Згідно зі ст. 13 «Зміст колективного договору» КЗпП України, ст. 7 «Зміст колективного договору» Закону України «Про колективні договори і угоди» від 01.07.1993 р. №-3356-XII, зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. Пунктом 9.4.1. Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ДСК «ЧМП» на 2005 2007 роки, що діє по теперішній час, передбачено виплату додаткової вихідної допомоги в розмірі 12-тимісячного середнього заробітку працівника, що звільняється. Виплату додаткової допомоги робити в першочерговому порядку. Тобто розмір додаткової вихідної допомоги становить 12-ть середніх місячних заробітків у сумі 15.765 (п'ятнадцять тисяч сімсот шістдесят пять) гривен 36 копійок. В порушення умов законодавства та колективного договору, наказом №-175-Л від 11.12.2013р. виплата додаткової вихідної допомоги в розмірі 12-тимісчного середнього заробітку позивачу не передбачена, у звязку з чим, підлягає стягненню на його користь. Щодо вимоги\~позивача про\~відшкодування середнього\~заробітку за\~час затримки\~розрахунку з\~01\~грудня 2013\~р.\~по 23\~лютого 2014р. у сумі\~2,269 (дві тисячі двісті шістдесят девять гривень) 36 коп. СК «ЧМП», суд зазначає наступне. 24.03.2016 року громадянину [PERSON] було виплачено заробітну плату в розмірі 2 681,00 (дві тисячі шістсот вісімдесят одна грн. 00 коп.) що підтверджується відповідною платіжною відомістю на виплату заробітної плати за грудень 2013 р. Представник Позивача погодився з наведеною позицією Відповідача, зауважень не надходило. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов до висновку щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог, з урахуванням визнання вимог відповідачем. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбаченихмЦПК Українимвипадках. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного та

Outcome: partial