Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

05 червня 2014 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, яку 19 листопада 2014 року уточнила та остаточно просила визнати незаконним та скасувати наказ № 4 від 19.02.2014 року про її звільнення. Поновити позивачку на посаді менеджера з адміністративної діяльності ТОВ Промислово виробничої групи «СОЛТИМ». Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 19.02.2014 року по 24.11.2014 року в сумі 47 591 грн. 20 коп. та в подальшому, що буде накопичуватись з розглядом справи, середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в період з 19.02.2014 року по 20.10.2014 року в сумі 41 329 грн. 20 коп., заробітну плату в сумі 8 000 грн., компенсацію за весь час затримки видачі заробітної плати в день звільнення в період з 19.02.2014 року по 24.11.2014 року в сумі 47 591 грн. 20 коп. та в подальшому, що буде накопичуватись з розглядом справи, та стягнути моральну шкоду в сумі 5 000 грн. В обґрунтування позову позивачка зазначає, що вона в листопаді 2011 року була прийнята на ТОВ ПВГ «СОЛТИМ» та заробітна плата становить 5 200 грн. У лютому 2014 року вона на роботі виявила в програмі «МС.DOC» (електронна звітність), що вона звільнена 02.01.2014 року за власним бажанням, при цьому жодних заяв про звільнення вона не писала. 26.03.2014 року вона звернулася до прокуратури Красногвардійського району м. Дніпропетровська з заявою про незаконне звільнення. 02.04.2014 року їй біля під'їзду за адресою її проживання, директором [PERSON] у присутності ще двох осіб був наданий акт, в якому зазначено, що вона 03.04.2014 року о 09 год. 30 хв. за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Будівельників, 25 оф. 204, прийшла для отримання трудової книжки та розрахунку за січень, лютий 2014 року. Однак, 03.04.2014 року о 09 год. 30 хв. позивачка прийшла на підприємство, де їй повідомили, що у зв'язку з реконструкцією директор [PERSON] звільнений з посади директора. При цьому жодних фактів їй не було надано. На її прохання надати зміни чи наказ про поновлення на роботі, для її ознайомлення надано не було. 03 квітня 2014 року позивачка написала заяву про звільнення за власним бажанням, яку директор отримав власноруч, але жодних звільнень не проведено. Тому, позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання позивачка не з'явилася, але надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 01 листопада 2011 року [PERSON] була прийнята до ТОВ промислово - виробничої групи «СОЛТИМ» на посаду менеджера по адміністративній діяльності (а.с. 52). Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У лютому 2014 року позивачка випадково в програмі «МС.DOC» виявила, що наказом ТОВ промислово - виробничої групи «СОЛТИМ» № 4 від 19 лютого 2014 року, вона була звільнена з займаної посади. Однак, в день звільнення позивачці ні наказ про звільнення, ні трудова книжка не були вручені. 20.10.2014 року позивачкою було отримано трудову книжну, та згідно запису у трудовій книжці № 12 позивачку було звільнено за Наказом № 4 від 19.02.2014 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Однак, представник відповідача у судове засідання не з'явився, на вимоги суду жодних доказів щодо законності звільнення позивачки, не надав. Оскільки, доказів щодо наявності підстав для звільнення [PERSON] з займаної посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України, відповідачем не було надано, то суд приходить до висновку, що необхідно Наказ № 4 по ТОВ промислово - виробничої групи «СОЛТИМ» № 4 від 19 лютого 2014 року, про звільнення [PERSON] з посади менеджера по адміністративній діяльності визнати незаконним та поновити позивачку на посаді менеджера по адміністративній діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю промислово - виробничої групи «СОЛТИМ». Але, позивачка, у своїй заяві просить суд ще скасувати Наказ № 4 від 19 лютого 2014 року про її звільнення. Однак, дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки розгляд питання про скасування наказу не входить до компетенції суду. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки встановлені ст. 116 КЗпП підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В силу абз. 3, 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з абз. 1 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати обчислення виплат проводиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів на число відпрацьованих робочих днів. Так, позивачка була звільнена з роботи 19 лютого 2014 року. Однак відповідачем на вимогу суду не надано довідки щодо нарахованої заробітної плати позивачки за останні 6 місяців, що передували звільненню. Позивачкою у якості доказу розміру отриманої заробітної плати було надано довідку ТОВ промислово - виробничої групи «СОЛТИМ» від 12.02.2013 року. Тому, судом здійснено розрахунок середньої заробітної плати виходячи з наданої довідки позивачкою. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньоденна заробітна плата позивача за останні два відпрацьованих місяці згідно наданої довідки - грудень 2012 року та січень 2013 року складає (5 260 грн. + 5 260 грн. = 10 520 грн.) поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (21 + 21 = 42 дні) = 250 грн. 48 коп. Кількість робочих днів з наступного дня після звільнення позивачки, а саме з 20 лютого 2014 року по день ухвалення рішення 25 лютого 2015 року складає 251 день. Таким чином, сума середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу складає: 251 день х 250,48 грн. = 62 870 грн. 48 коп. У відповідності до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог. Але, у своїх вимогах позивачка просить стягнути суму середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 47 591 грн. 20 коп. Оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, то позов повинен бути задоволений в межах заявлених вимог, тому з відповідача слід стягнути на користь позивачки середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 47 591 грн. 20 коп. При цьому, визначена судом сума середнього заробітку за період з 20 лютого 2014 року по 25 лютого 2015 року підлягає стягненню на користь позивача без врахування податків, обов'язкових внесків та платежів, що підлягають відрахуванню при виплаті заробітної плати. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Згідно з п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Відповідно до п. 4.2 тієї ж Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Як вбачається за матеріалів справи, позивачка в день її звільнення, тобто 20 лютого 2014 року трудову книжку не отримувала. Згідно відповіді Красногвардійського районного відділу Дніпропетровського міського Управління ГУМВС України в Дніпропетровській області від 22.12.2014 року вбачається, що трудову книжку позивачка отримала лише 20.10.2014 року. Відповідач жодних заходів для своєчасного отримання позивачкою трудової книжки, а саме за весь період з 20 лютого 2014 року по 20 жовтня 2014 року не здійснив. Поштове повідомлення із вказівкою позивачці про необхідність отримання трудової книжки, або надання її згоди у разі неможливості прибуття до підприємства щодо пересилки трудової книжки поштою не направляв. Таким чином, суд дійшов висновку, що саме з вини відповідача була затримка у видачі трудової книжки, відповідач в день звільнення не видавав позивачці трудової книжки, чим порушив її законні права на працевлаштування та отримання заробітної плати в іншому місці. Згідно до вимог ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Як роз'яснено у п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Оскільки, у судовому засіданні встановлена вина відповідача в затримці видачі трудової книжки, то суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки за період з 20 лютого 2014 року (наступний день після звільнення) по 20 жовтня 2014 року (день видачі трудової книжки). Розрахунок середнього заробітку здійснюється наступним чином: Середньоденна заробітна плата позивача за останні два відпрацьованих місяці згідно наданої довідки - грудень 2012 року та січень 2013 року складає (5 260 грн. + 5 260 грн. = 10 520 грн.) поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (21 + 21 = 42 дні) = 250 грн. 48 коп. Виходячи з того, що фактично трудову книжку [PERSON] отримала 20 жовтня 2014 року, кількість днів вимушеного прогулу з 20 лютого 2014 року по 20 жовтня 2014 року становить 164 дні. Таким чином, сума середньомісячного заробітку за час затримки видачі трудової книжки складає: 164 дні х 250,48 грн. = 41 078 грн. 72 коп., які необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки. При цьому, визначена судом сума середнього заробітку за період з 20 лютого 2014 року по 20 жовтня 2014 року підлягає стягненню на користь позивача без врахування податків, обов'язкових внесків та платежів, що підлягають відрахуванню при виплаті заробітної плати. Що стосується позовних вимог позивачки в частині сплати її моральної шкоди в розмірі 5 000 грн., то вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власник або уповноважений їм орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні встановлено, що у зв'язку з несвоєчасним поверненням позивачці трудової книжки, незаконним звільненням, вона втратила спокій та нормальні життєві зв'язки, був порушений її звичайний уклад та ритм життя. Тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення прав позивачки та глибину її душевних страждань, з урахуванням порушення звичайного укладу життя позивачки, суд приходить до висновку, що необхідно частково задовольнити вимоги щодо відшкодування моральної шкоди та стягнути з відповідача на користь [PERSON] суму моральної шкоди в розмірі 500 грн. Стосовно позовних вимог позивачки щодо стягнення з відповідача заробітної плати у розмірі 8 000 грн., то суд вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивачкою не було надано жодних доказів, які підтверджують наявність заборгованості по сплаті заробітної плати. До того ж, позовні вимоги стосовно стягнення компенсації за весь час затримки видачі заробітної плати в день звільнення в період з 19.02.2014 року по 24.11.2014 року у сумі 47 591 грн. 20 коп., також задоволенню не підлягають, оскільки наявність заборгованості по заробітній платі не була доведена належними та допустимими доказами. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір за немайновими вимогами у розмірі 243 грн. 60 коп. та за майновими вимогами у розмірі 891 грн. 70 коп., а всього 1 135 грн. 30 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial