Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

06.07.2017 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений та зареєстрований ПН ХМНО Харківської області Бондаренко Г.Ю. 29.02.2016 року за серією та номером: реєстр. № 341 , номер запису по право власності 13491466, та скасувати реєстрацію права власності на вказану квартиру проведену на підставі спірного договору дарування квартири. В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. Відповідачу по справі [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 22.04.2008 року, посвідченого ПН ХМНО Анохіною В.М. належала 2-кімнатна квартира розташована за адресою: [ADDRESS] . 29.02.2016 року [PERSON] уклав договір дарування вказаної квартири на ім`я своєї дружини [PERSON] , що був посвідчений ПН ХМНО Бондаренко Г.Ю. за реєстр. №341. На думку позивача, вказаний договір повинен бути визнаний недійсним внаслідок його фіктивності у зв`язку із наступним. 17.02.2016 року близько 03.30 год. по вул. Гв. Широнінців, 40 в м. Харкові сталося зіткнення автомобілів «HONDA-AKORD» р.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який знаходився в стані алкогольного сп`яніння, та автомобіля «HYUNDAI ACCENT» р.н. [NUMBER] під керуванням чоловіка позивача [PERSON] 08.07.2016 року постановою Московського районного суду м. Харкова відносно [PERSON] за ст. ст. 124, 130 ч.2 КУпАП, встановлений факт перебування [PERSON] у стані алкогольного сп`яніння, та встановлено, що ДТП сталося з провини відповідача [PERSON] В результаті ДТП, належному позивачеві автомобілю «HYUNDAI ACCENT» р.н. [NUMBER] були завдані значні механічні пошкодження, що змусило позивача вернутись до суду. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.03.2017 року позовні вимоги позивача були задоволені, та стягнуто з відповідача [PERSON] кошти, за вказаним рішенням відкрито виконавче провадження. Під час проведення виконавчих дій за ВП №54068659 було встановлено, що 29.02.2016 року між відповідачами було укладено спірний договір дарування квартири, який, на думку позивача, був укладений відповідачами без наміру досягнення цим правочином правових наслідків, а з метою правомірного приховання майна від подальшого звернення стягнення та його примусової реалізації у забезпечення завданої шкоди внаслідок ДТП. 23.04.2018 року від третьої особи ПН ХМНО Бондаренко Г.Ю. надійшли пояснення по справі, в яких вона просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що нею дійсно посвідчено спірний правочин, для якого були надані всі документи, передбачені законодавством, та спірний правочин було укладено до розгляду Московським районним судом м. Харкова справи про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] , та ухвалення рішення суду Дзержинським районним судом м. Харкова. 26.06.2018 року до суду надійшли відзиви від відповідачів, в яких вони просять відмовити в задоволенні позову, оскільки вказаний правочин було укладено у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, та відповідач [PERSON] разом з дитиною проживали у спірній квартирі, а рішення суду про стягнення матеріальної та моральної шкоди ухвалено через рік після укладення спірного правочину, та на момент коли вина відповідача [PERSON] у здійсненній ДТП встановлена не була. Представник позивача - адвокат Поліканов А.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, та ухвалити заочне рішення суду. Відповідачі в судове засідання не з`явились, повідомлялись у встановленому законом порядку, причину своєї неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Від третьої особи ПН ХМНО Бондаренко Г.Ю. надійшла до суду заява про розгляд справи за її відсутності. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідачів та третьої особи та за наявними в справі доказами. 06.07.2017 року вказана позовна заява надійшла до суду, та розподілена судді Нев`ядомському Д.В. 07.07.2017 року судом надано запити до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області для встановлення місцеперебування відповідачів, відповіді на які повернулись до суду 19.07.2017 року. Ухвалою судді від 20.07.2017 року вказану позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу 5-денного строку для усунення недоліків, які було усунено представником позивача 04.08.2017 року. Ухвалою судді від 14.08.2017 року відкрито судове провадження по справі. Ухвалою суду від 05.06.2018 року у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження по справі - відмовлено. 04.03.2019 року здійснено повторний перерозподіл вказаної справи у зв`язку з відпусткою судді Нев`ядомського Д.В., справа розподілена судді Зуб Г.А. Ухвалою судді від 21.03.2019 року вказану справу прийнято до провадження судді. Судом встановлено, що відповідачі перебували в зареєстрованому шлюбу, котрий в подальшому було розірвано рішенням суду від 23.11.2017 року. 17.02.2016 року о 03 год. 40 хв. в м. Харкові водій [PERSON] , керуючи автомобілем «HONDA-AKORD» р.н. [NUMBER] по вул. Гв. Широнінців, 40, в стані алкогольного сп`яніння, не вірно вибрав безпечну швидкість руху, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем Хюндай д.н. [NUMBER] , чим заподіяв матеріальну шкоду та порушив п.п. 12.1, 2.9 ПДР України. Постановою Московського районного суду м. Харкова від 08.07.2016 року провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 124, ч.1 ст. 130 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням терміну притягнення до адміністративної відповідальності. Позивачу на праві власності належить автомобіль «HYUNDAI ACCENT» р.н. [NUMBER] , якому у здійсненій ДТП були завдані механічні пошкодження, у зв`язку з чим позивач звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом про відшкодування їй завданої матеріальної та моральної шкоди. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.02.2017 року були вжиті заходи забезпечення позову по даній справі шляхом накладення арешту на майно відповідача [PERSON] , яке належить йому на праві приватної власності, а саме 2-кімнатної квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.03.2017 року було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 171 876,35 грн., моральну шкоду в розмірі 50000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн., та витрати по оплаті судового збору в розмірі 2318,76 грн. Вказане заочне рішення набуло чинності, та доказів, що воно було скасовано матеріали справи не містять. На виконання вказаного заочного рішення суду, позивачем було отримано виконавчі листи, та пред`явлено до примусового виконання до Шевченківського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області. Відповідачу [PERSON] на праві власності належала квартира на підставі договору купівлі-продажу від 22.04.2008 року посвідченого ПН ХМНО Анохіною В.М., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Однак, 29.02.2016 року відповідачем [PERSON] спірну квартиру було подаровано [PERSON] , що підтверджується договором дарування квартири, який посвідчений ПН ХМНО Бондаренко Г.Ю. та зареєстр. в реєстрі за №341. Позивач звернулась до суду за захистом свого права, а саме з позовом про визнання вказаного правочину недійсним у зв`язку з його фіктивності, оскільки на її думку він укладений не на реальне настання наслідків, а з метою уникнення від майновою відповідальності. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання. Особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду, зокрема з позовом про визнання правочину недійним (статті 215-235 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною першою статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до частин першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Таким чином, відповідач [PERSON] подарувавши на користь своєї дружини належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, скористався своїм правом розпорядження своїм майном на власний розсуд. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач повинен був довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , відчужуючи за безвідплатним договором належне йому на праві власності нерухоме майно (спірну квартиру) своїй дружині, він не був обізнаний про розгляд справи про стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди, оскільки рішення суду ухвалювалось в заочному порядку, та через рік після укладення спірного правочину, так і на момент його укладання була не встановлена вина відповідача у здійсненній ДТП, а доказів того, що він міг передбачити у майбутньому негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно, до суду надано не було. Крім того, дійсно відповідачем [PERSON] було передано на виконання вказаного правочину спірну квартиру відповідачу , так як він сам зареєстрований з 29.09.1997 року за іншою адресою, а доказів зворотнього до суду не надано, тому такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання договору дарування недійсним з підстав його фіктивності, так і відсутності правових підстав для задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності, оскільки дана позовна вимога є похідною від вимоги про визнання договору дарування недійсним, в задоволенні якої судом відмовлено, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі за наведених вище підстав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок позивача.

Outcome: dismissed