Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

05.10.2012 року [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на те, що в період з 24.12.2005 року по 14.10. 2011 року перебувала у шлюбі з відповідачем. В період шлюбу за спільні коштами подружжя були придбані транспортні засоби: автомобіль марки «TOYOTA CAMRY», 1997 року випуску, автомобіль марки «HYUNDAI TUCSON» 2008 року випуску, а також причеп КДР 050100, 2009 року випуску. З 20.10.2009 року відповідач почав займатися підприємницькою діяльністю. 04.03.2011 року подружжям на спільні кошти придбаний некапітальний пункт дрібно роздрібної торгової мережі (кіоск) площею13,67 кв.м., який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 39. 14.10.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON]розірваний. Посилаючись на вищезазначене, позивач просила стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості її ? частки в спільному майні подружжя, а саме за автомобіль «TOYOTA CAMRY», 1997 року випуску у розмірі 36 000 грн., за автомобіль «HYUNDAI TUCSON» 2008 року випуску у розмірі 50\~553 грн., за причеп КДР 050100, 2009 року випуску у розмірі 1\~710 грн. та половину отриманих відповідачем в період шлюбу доходів від підприємницької діяльності у розмірі 44 500 грн. В досудовому порядку сторони не дійшли згоди щодо поділу майна. Окрім задоволення позовних вимог позивач просила стягнути на її користь понесені за час розгляду справи судові витрати. Справа розглядається судами неодноразово. В судовому засіданні при новому розгляд справи представник позивача позов підтримав, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлений про розгляд справи належним чином (поштове повідомлення №6500904686241), про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавав. Треті особи - [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, повідомлялись судом про розгляд справи, про причини неявки суд не сповістили, заяв про відкладення розгляду справи не надавали. Зясувавши обставини справи, дослідивши наявні докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Так, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України від 16.12.2015 року по справі №6-1109цс15 під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток подружжя, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч.2 статті 364 ЦК України). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, якщо таке майно існує. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення згідно ч.1 ст. 71 Сімейного Кодексу України. В судовому засіданні встановлено, що 24.12.2005 року сторонами був укладений шлюб, зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис - №2025. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 14.10.2011 року шлюб розірваний. Рішення суду набрало законної сили. В 2007 році в період шлюбу подружжям придбаний автомобіль «TOYOTA CAMRY», 1997 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Транспортний засіб був оформлений на імя [PERSON] Вказані обставини підтверджуються листом начальника відділення РЕР ДАІ з обслуговування м.Одеси №2 підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Одеській області від 25.03.2013 року №712-302 та не заперечувались сторонами. В 2008 році відповідач відчужив вказаний автомобіль (довідка УДАІ ГУМВС України в Одеській області). Як вбачається з письмових заперечень відповідача спірний автомобіль був проданий ним за 12\~000 тис. дол.США, відповідно, такі обставини, визнані відповідачем, за ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Позивач стверджувала, що про факт відчуження спірного транспортного засобу їй стало відомо тільки при розгляді справи в суді, тобто в 2013 році. Вказані обставини не заперечувались відповідачем, відповідно, свідчать про здійснення такого відчуження відповідачем в період шлюбу проти волі позивача, без її згоди і не в інтересах сімї. Так, пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім*ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Доказів на підтвердження, що майно одержане за договором використане [PERSON] в інтересах сімї відповідачем в процесі розгляду справи не надано. В письмових запереченнях відповідач стверджував, що спірний автомобіль не може вважатися є обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки, хоча і придбаний в період шлюбу, однак, за його власні кошти, отримані від продажу автомобіля «TOYOTA CARINA», 1995 року випуску, який був його особистою власністю. Так, суд враховуючи, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна та, навпаки, факт придбання майна в період шлюбу за власні кошти одного із подружжя має бути доведений суду в порядку ст.60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оскільки жодних доказів на підтвердження придбання спірного автомобілю за особисті кошти відповідачем не надано, суд вважає, що автомобіль «TOYOTA CAMRY», 1997 року є спільною сумісною власності подружжя. Враховуючи, що на час звернення з позовом та розгляду справи спірне майно є власністю іншої особи, яка придбала автомобіль в [PERSON], позивач має право на отримання компенсації вартості відчуженого майна, а саме на її половину. Відповідно до Закону України « Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України. Згідно з Національним стандартом оцінки №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» ( Національний стандарт оцінки №1), ринкова вартість\~ це вартість, за яку можливе відчуження обєкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем і продавцем. Судом встановлено, що сумісне майно подружжя автомобіль «TOYOTA CAMRY», 1997 року випуску продано за 12000 дол. США за угодою між продавцем та покупцем від 27.12.2008 року, що визнано відповідачем, а тому половина від цієї суми в розмірі 36 (тридцять шість тисяч) гривень згідно курсу долара на момент продажу автомобіля, який [PERSON] визначили як свої позовні вимоги, підлягає стягненню на її користь. Встановити таку вартість іншим шляхом на момент розгляду справи не представляється можливим. Окрім того, в період шлюбу за з договором купівлі - продажу автомобіля № Х-335-2008 від 16.12.2008 року подружжям придбаний автомобіль марки «HYUNDAI TUCSON» 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Правовий статус спірного автомобілю встановлений рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 04.12.2012 року, яким визнаний недійсним правочин з відчуження спірного автомобілю як укладений в порушення вимог ст.65 СК України. Вказаним рішенням суду встановлено, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Рішення суду набрало законної сили, а обставини встановлені ним не підлягають доказуванню відповідно до ст. 61 ЦПК України. Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення на її користь грошової компенсації вартості даного автомобілю в спільному майні подружжя є обґрунтованими. Факт придбання сторонами в період шлюбу за спільні кошти причепу КДР 050100, 2009 року випуску, № шасі 05010090018125 сторонами не оспорюється та підтверджується листом начальника відділення РЕР ДАІ з обслуговування м.Одеси №2 підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Одеській області від 25.03.2013 року №712-302. Згідно висновку експерта від 01.06.2013 року ринкова вартістьавтомобіля «HYUNDAI TUCSON» 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], складає 101 106 грн., ринкова вартість причепу КДР 050100, 2009 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], № шасі 05010090018125, складає 3 420 грн. При таких обставинах розмір грошової компенсації вартості в спільному майні подружжя підлягає стягненню на користь позивача як половина від 101\~106 грн. та 3\~420 грн. При цьому суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 71 Сімейного Кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним Кодексом України. З цього положення випливає, що згода одного з подружжя - це згода того з них, на користь кого буде присуджуватися грошова компенсація, тобто бажання відповідача відповідно до закону не є визначальним. Вказаному була надана відповідна правова оцінка при розгляді даної справи і Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 4.11.2015 року. Окрім того судом встановлено, що в період шлюбу відповідач зареєструвався як суб'єкт підприємницької діяльності (свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 № 953676). За договором купівлі-продажу від 01.03.2011 року подружжя за сумісні кошти придбало некапітальний пункт дрібно роздрібної торгової мережі (кіоск) загальною площею 13, 67 кв.м. по вул. Фонтанська дорога, 39 у м.Одесі. За період з 20.10.2009 по 14.10.2011 роки [PERSON] був отриманий дохід в розмірі 89 тис. грн. Вказані обставини підтверджуються звітами субєкта малого підприємництва - фізичної особи - платника податку за вищевказаний період. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України у справі № 6 1109/цс15 системний аналіз статей 57, 60,61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємцяможе бути обєктом спільної сумісної власності подружжя, як і інше майно, набути в період шлюбу, може бути предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способу поділу його між ними, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. За змістом статей 57, 61 СК України це не позбавляє одного з подружжя обрати такий спосіб захисту порушеного права як вимагати частку одержаних доходів від підприємницької діяльності. Водночас, враховуючи, що сторони в період шлюбу проживали разом, вели сумісне господарство, судом встановлено, що кошти від підприємницької діяльності сторони витрачали спільно як подружжя, оскільки мали спільний бюджет. Доказів на підтвердженні, що спірні грошові кошти були витрачені відповідачем не в інтересах сімї, приховані від сімї позивачем в процесі розгляду справи не надано, не заперечувалось представником позивача. При таких обставинах, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення на її користь грошової компенсації в розмірі ? від доходу відповідача як субєкта підприємницької діяльності є безпідставними. Судові витрати на оплату судового збору документально підтверджені позивачем підлягають присудженню позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в порядку ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial