Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

05.02.2020 р. заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави звернувся в Корабельний районний суд м. Миколаєва з позовом до Миколаївської міської ради та [PERSON] , в якому просив суд визнати незаконними та скасувати пункти 8, 8.1 розділу 5 рішення Миколаївської міської ради № 42/47 від 24.07.2014 р., яким затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 700 кв.м з кадастровим номером 4810136600:05:031:0057 по [ADDRESS] , а також визнати недійсним та скасувати видане 25.03.2015 р. [PERSON] свідоцтво про право власності № [NUMBER] на вказану земельну ділянку. Крім того, позивач також просив суд зобов`язати [PERSON] повернути у власність територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 700 кв.м з кадастровим номером 4810136600:05:031:0057 вартістю 130 459 грн. по [ADDRESS] та стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір за подачу позову. Позовна заява мотивована тим, що пунктами 8, 8.1 розділу 5 рішення Миколаївської міської ради № 42/47 від 24.07.2014 р. затверджений проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 700 кв.м з кадастровим номером 4810136600:05:031:0057, зарахувавши її за функціональним використанням до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по [ADDRESS] та надано її у власність [PERSON] . На підставі вказаного рішення [PERSON] 25.03.2015 р. видане свідоцтво про право власності № [NUMBER] на вказану земельну ділянку та в той же день вчинений відповідний запис № 20265053 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач зазначив, що пункти 8, 8.1 розділу 5 рішення Миколаївської міської ради № 42/47 від 24.07.2014 р. прийняті з порушенням вимог чинного законодавства оскільки, спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності, розпорядження якими здійснюється виключно органами державної виконавчої влади, а не органами місцевого самоврядування. Вказана земельна ділянка на момент прийняття оспорюваних рішень належала до території зелених насаджень загального користування та розміщення будинків, споруд та комунікацій на таких землях забороняється. Крім того, про порушення законодавства при передачі у власність спірної земельної ділянки органам прокуратури стало відомо під час опрацювання у вересні 2019 року даних Публічної кадастрової карти України та планово-картографічних матеріалів Генерального плану міста Миколаєва, розташованого на офіційному вебсайті Миколаївської міської ради у зв`язку з чим були скеровані запити до органів влади та контролю. За результатами опрацювання відповідей на вказані запити, зокрема інформації виконкому міської ради від 28.10.2019 р., встановлено порушення вимог містобудівного та земельного законодавства при відведенні спірної ділянки для забудови житловим будинком, у зв`язку з чим 19.12.2019 р. Миколаївською місцевою прокуратурою № 2 розпочато кримінальне провадження № 42019151020000051 відносно посадовців Миколаївської міської ради за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України. Посилаючись на викладене, прокурор просив позов задовольнити. Ухвалою суду від 26.02.2020 р. по вказаній справі відкрито загальне позовне провадження та копії ухвали невідкладно направлені сторонам по справі, а також відразу розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Корабельного районного суду м. Миколаєва, тобто ухвала суду була доступною для ознайомлення відповідачам. В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги у повному обсязі з вищевикладених підстав, просив їх задовольнити. Представник відповідача - Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у відсутності представника, позов не визнали, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, зазначивши, що діяли в межах повноважень, визначених ст.ст. 12, 123 Земельного кодексу України, а також Закону України Про місцеве самоврядування. У відзиві також зазначили, що Управління містобудування та архітектури перевірили дотримання вимог містобудівної документації, у тому числі діючого на той час Генерального плану м. Миколаєва у розгляді питання щодо можливості приватизації громадянином [PERSON] земельної ділянки загальною площею 700 кв.м з кадастровим номером 4810136600:05:031:0057 по [ADDRESS] . Зазначили, що перед затвердженням проекту землеустрою щодо надання у власність [PERSON] вказаної земельної ділянки він пройшов погодження профільних органів виконавчої влади, у тому числі погодження Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради, Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради, Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області. Крім того вказав, що планом зонування м. Миколаєва, який був розроблений на основі Генерального плану території м. Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 за № 35/818, передбачено можливість будівництва для цілей, які були визначені пунктами рішення міської ради. Відповідач [PERSON] \~в судове\~засідання не\~з`явився,\~про дату,\~час та\~місце судового\~розгляду був\~повідомлений вчасно\~та належним\~чином однак,\~ заяву\~про участь\~у судовому\~засіданні не\~подав,\~відзиву на\~позовну заяву\~не надіслав,\~заперечень проти задоволення позову до суду не надав. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За таких обставин, відповідно до ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити з наступних підстав. З наявної у матеріалах справи копії витягу з рішення Миколаївської міської ради № 28/28 від 16.05.2013 р. вбачається, що громадянину [PERSON] був наданий дозвіл на складання проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 700 кв.м у власність із земель комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] з присвоєнням нової адреси. Згідно з копією витягу з рішення Миколаївської міської ради № 42/47 від 24 липня 2014 року, а саме пунктом 8 названого рішення був затверджений проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки (кадастровий номер 4810136600:05:031:0057) загальною площею 700 кв.м, у тому числі 700 кв.м під прибудинковою територією, із земель комунальної власності, зарахувавши її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Земельна ділянка площею 138 кв.м має обмеження у використанні: 01.08 - охоронна зона навколо інженерних комунікацій (газопровід). Пунктом 8.1. вказаного рішення визначено надати громадянину [PERSON] у власність земельну ділянку площею 700 кв.м для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Згідно з інформацією, наданою Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 28.10.2019 р. (лист № 5780/02.02.01-40/14/19), земельна ділянка за кадастровим номером 4810136600:05:031:0027 по [ADDRESS] згідно з Генеральним планом території м. Миколаєва, затвердженим рішенням міської ради від 18.06.2009 № 35/18, належать до території зелених насаджень загального користування. Згідно Плану зонування, затвердженого рішенням міської ради від 17.05.2018 № 36/13 відносяться до зони садибної забудови (Ж-1), видами використання якої передбачено розміщення індивідуальних житлових будинків та господарських будівель і споруд. Згідно Правил забудови та використання території м. Миколаєва, затвердженого рішенням міської ради від 17.10.2003 № 15/41 відноситься до зони розміщення котеджної (садибної) забудови. Відповідно до ст. 17 Закону України Про основи містобудування основою для вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб є містобудівна документація. Абзацом 2 ст. 48 Закону України Про охорону земель передбачено, що розміщення і будівництво об`єктів житлово-комунального, промислового, транспортного, іншого призначення здійснюється відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів. Згідно з ст.ст. 25, 26 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності установлено, що режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій та є обов`язковим для врахування під час розроблення землевпорядної документації. Містобудівною документацією, діючою на момент прийняття оскаржуваних пунктів рішення про надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 700 кв.м з кадастровим номером 4810136600:05:031:0057 був Генеральний план території м. Миколаєва, затверджений рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 р. за № 38/18. Відповідно до Генерального плану м. Миколаєва земельна ділянка з кадастровим номером 4810136600:05:031:0057 належить до території зелених насаджень загального користування, що підтверджується доданою до справи інформацією Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 28.10.2019 р. Генеральним планом за видами переважного використання території передбачено сформувати, окрім інших, ландшафтно-рекреаційну зону, яка формується на базі існуючих зелених насаджень загального користування і створення нових масивів спортивно-рекреаційних комплексів. Пунктами 5.1, 5.2 розділу 5 Державних будівельних норм 360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень, затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування № 44 від 17.04.1992, у міських і сільських поселеннях передбачається безперервна система озеленених територій та інших відкритих просторів, які у поєднанні із заміськими повинні формувати комплексну зелену зону. При функціональному зонуванні комплексної зони (території забудови, міста, зеленої зони) діляться на озеленені території загального користування; озеленені території обмеженого користування і озеленені території спеціального призначення. Розміщення будинків, споруд та комунікацій на землях зелених зон міста (якщо об`єкти, які проектуються, не призначені для відпочинку, спорту або обслуговування приміського лісового господарства), відповідно до підпункту б пункту 10.4 розділу 10 ДБН 360-92**, забороняється. Згідно з ст.ст. 13, 14, 19 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого, права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності, які є рівними перед законом (стаття 13). Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону (стаття 14). Статтею 1 Закону України Про мораторій на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення в містах та інших населених пунктах на час виникнення спірних правовідносин з виділення [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] був введений мораторій строком на п`ять років на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення незалежно від форми власності в містах та інших населених пунктах, зокрема на земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень. Згідно з ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України підставою для\~відмови у\~наданні \~дозволу на\~розроблення проекту\~землеустрою щодо\~відведення земельної\~ділянки \~може бути\~лише невідповідність\~місця розташування\~об`єкта\~вимогам законів,\~прийнятих відповідно\~до них\~нормативно-правових\~актів,\~генеральних планів\~населених пунктів\~та іншої\~містобудівної документації,\~схем землеустрою\~і техніко-економічних\~обґрунтувань використання\~та охорони\~земель адміністративно-територіальних\~одиниць,\~проектів землеустрою\~щодо впорядкування\~територій населених\~пунктів,\~затверджених у\~встановленому законом\~порядку. Отже, всупереч вимог законодавства з порушенням правового режиму використання земель, Миколаївською міською радою прийнято пункти 8, 8.1 розділу 5 рішення Миколаївської міської ради № 42/47 від 24.07.2014 р. про надання у приватну власність [PERSON] для будівництва індивідуального будинку частини зеленої зони загального користування. Свідоцтво про право власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі свідоцтва безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого воно було видані, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема, статями 116, 118 ЗК України. Таким чином, оскільки рішення Миколаївської міської ради № 42/47 від 24.07.2014 року (пункти 8, 8.1 розділу 5), яке було підставою для видачі [PERSON] свідоцтва про право власності на землю, підлягає скасуванню, вказане свідоцтво, видане останному, про право власності на земельну ділянку № [NUMBER] від 25.03.2015 р. є недійсним. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на об`єкти нерухомості за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано. Ділянка за вказаною адресою вільна від забудови. Згідно з статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Таким чином, права особи, яка є власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, встановленого положеннями вказаної статті, у разі наявності правових відносин, речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Оскільки, підлягає визнанню недійсним та скасуванню рішення про передачу [PERSON] у власність спірної ділянки та визнанню недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку, правові підстави подальшого перебування земельної ділянки у відповідача відсутні. З урахуванням викладеного, до правовідносин, які виникли між сторонами слід застосувати положення ст. 1212 ЦК України, що є підставою для задоволення заявленої позовної вимоги. Аналогічна позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі №6-2407цс15 та від 02.03.2016 року у справі №6-3093цс15. При цьому суд зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. З огляду на викладене вище, суд приходить до переконання, що у справі, що розглядається, втручання у право мирного володіння майном ґрунтується на законі. У цій справі припис про повернення земельної ділянки має легітимну мету, що випливає зі змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції, є пропорційним цій меті, а суспільний інтерес у контролі за використанням земельних ділянок, зайнятих прибережними захисними смугами, переважає над приватним інтересом у заволодінні такими ділянками для житлового будівництва. Так, усунення перешкод територіальній громаді м. Миколаєва у здійсненні нею права користування та розпоряджання спірною земельною ділянкою переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки, яка належить до території зелених насаджень загального користування. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (ч. 3 ст. 13 Конституції України). Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (ч.7 ст. 41 Конституції України, ч. 3 ст. 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок, які набуваються лише згідно з законом. З огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та застосовані юридичні норми немає невідповідності заходу втручання держави у право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. У справі, яка розглядається, суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки до комунальної власності спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні зелених насаджень загального користування, недопущенні зміни їх цільового призначення та передання у власність з метою житлового будівництва. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Таким чином, з [PERSON] та Миколаївської міської ради на користь прокуратури Миколаївської обласної підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 3153,00 грн. з кожного.

Outcome: approved