Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

05 травня 2016 року представник позивача звернуся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить стягнути з них солідарно на користь [PERSON] заборгованість в сумі 139 768,06 грн., мотивуючи свої вимоги невиконанням відповідачами умов договору позики. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. Відповідачі та їхній представник позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на відсутність боргових зобов'язань перед позивачем. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 03 січня 2015 року [PERSON] та [PERSON] склали розписку про те, що зобов'язуються повернути борг [PERSON] у розмірі 5 000 доларів США до 15 травня 2015 року (а.с. 7). Взяті на себе зобов'язання відповідачі не виконали. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд не приймає до уваги показання допитаних у судовому засіданні в якості свідків відповідачів [PERSON] та [PERSON] про те, що насправді гроші від позивача вони не отримували, а розписка складена під впливом насильства, в силу положень ст. 1051 ЦК України, відповідно до якої позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. При цьому будь-яких доказів застосування насильства або погроз з боку позивача під час складання відповідачем [PERSON] розписки суду не надано. Посилання відповідачів на відсутність у розписці усіх істотних умов договору, зокрема дати отримання коштів та самого факту їх передачі, суд вважає безпідставними, оскільки розписка містить такий реквізит як дата складання (03.01.2015), а зі змісту розписки щодо взяття відповідачами на себе обов'язку повернути кошти у розмірі 5 000 дол. США убачається факт їх отримання від позивача. Разом з тим, суд погоджується з доводами відповідачів про виключення самим позикодавцем з числа позичальників відповідача [PERSON], про що мається запис у розписці, датований 05.01.2015, а тому відсутні підстави для стягнення боргу солідарно з обох відповідачів. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, за визначенням Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню та з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача 126 000 грн. боргу (5 000 дол. США х 25,20) та 3% річних у сумі 2 974,06 грн. на підставі розрахунку останнього, який не спростований відповідачами. У зв'язку з частковим задоволенням позову, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню 1 289,74 грн. судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial