Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

06.07.2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про визнання поведінки протиправною та відшкодування моральної шкоди (а.с.1-4). Так, позивач просить суд: - визнати протиправні дії [PERSON], які виражаються у здійсненні перешкод потрапити на прибудинкову територію будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], де знаходиться гараж під літ. «Д», який належить [PERSON] на праві власності; - зобов ?язати [PERSON] не чинити перешкод потрапити до будівлі гаражу під літ. «Д», який розташований за адресою: [ADDRESS]; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду за протиправну поведінку, яка виражається у здійсненні перешкод потрапити на прибудинкову територію будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], де знаходиться гараж під літ. «Д», який належить [PERSON] на праві власності у розмірі 10 000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є власницею гаражу під літ. «Д», який розташований за адресою: [ADDRESS], що документально підтверджується. Вказана будівля знаходиться на прибудинковій території [PERSON], який здійснює перешкоди потрапити [PERSON] до свого гаражу. Так, 29.06.2015 року [PERSON] необхідно було потрапити до гаражу для проведення його незалежної оцінки, у зв ?язку з чим був здійснений телефонний дзвінок до [PERSON] з проханням під ?їхати до будинку задля можливості потрапити до гаражу. В свою чергу, [PERSON] відмовився приїхати та сказав, що до будинку нікого не пусте. У зв ?язку з тим, що [PERSON] здогадувалася про подібну поведінку [PERSON], вона напередодні 28.06.2015 року звернулася до Білгород-Дністровського ГУМВС України в Одеській області з відповідною заявою, що зробила також і 29.06.2015 року. Крім того, 29.06.2015 року [PERSON] було викликано опергрупу за вищевказаною адресою, де було зафіксовано, що вона на територію будинку не була допущена. Відповідачем - [PERSON], подано до суду заперечення проти позову [PERSON], згідно з яким він просить в задоволенні позлвних вимог відмовити в повному обсязі (а.с.38-43). За твердженням відповідача, 29.06.2015 року близько о 09:30 год. зателефонувала [PERSON] (представник [PERSON].) та повідомила, що має намір здійснити оцінку майна, у зв ?язку з чим [PERSON] зобов ?язаний негайно з ?явитись за адресою: [ADDRESS], та попереджений, що у разі відмови вона звернеться до міліції. 29.06.2015 року був вихідним днем (після 28.06.2015 року дня Конституції України) та днем народження [PERSON] В свою чергу, [PERSON] о 10:00 год. прибув до свого будинку ([ADDRESS]), але ні [PERSON], ні [PERSON] там не було, а під ?їхав міліцейський патруль, який викликала [PERSON], якому були надані відповідачем відповідні пояснення та представлені документи на будинок. Крім того, і будинок, і спірний гараж є власністю [PERSON], а не [PERSON], про що свідчать відповідні судові рішення. Отже, ніяких прав та інтересів [PERSON] відповідач не порушував та ніякої шкоди, в тому числі моральної, не завдавав. Представник позивача [PERSON] - [PERSON], в судових засіданнях заявлені [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог [PERSON] та просили суд у їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання поведінки протиправною та відшкодування моральної шкоди. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON], який помер 01.01.1991 року, на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Білгород-Дністровським ВКГ 06.01.1983 року, яке було зареєстровано в Білгород-Дністровському МБТІ, належало 2/10 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] та складається з житлового будинку літ. «А», житловою площею 64,5 кв.м., загальною площею 126 кв.м., надвірних будівель під літ. «Б» літньої кухні, «В, Є» - убиралень, «Г» - сараю, споруд № 1-10, І, розташованих на земельній ділянці, площею 600 кв.м. Окрім того, [PERSON] 25.08.1983 року було отримано дозвіл на будівництво літньої кухні розміром 3,0 х 4,0 м., сараю розміром 3 х 4 м. та гаражу розміром 3,5 х 5 м. В свою чергу, [PERSON] самочинно збудовано будівлі: прибудову літ. «а1» розміром 6,0 х 4,0 м., прибудови літ. «а5» розміром 1,53 х 2,42 м., гаражу літ. «Д» розміром 5,52 х 3,40 м. по [ADDRESS] Після смерті [PERSON] право власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.06.2010 року перейшло до [PERSON] [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Білгород-Дністровською державною нотаріальною конторою 31.10.1991 року належало 2/10 частин житлового будинку по [ADDRESS] який складається з житлового будинку літ. «А», житловою площею 64,5 кв.м., загальною площею 126 кв.м., надвірних будівель під літ. «Б» літньої кухні, «В, Є» - убиралень, «Г» - сараю, «Д» - гаражу, споруд № 1-10,І, розташованих на земельній ділянці, площею 600 кв.м. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.06.2012 року після смерті [PERSON], яка померла [INFO], право власності на вказане майно перейшло до її сестри - [PERSON] 19.06.2012 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської МДНК Кушнір І.В. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом (спадкова справа №87/2010, реєстраційний номер 2031) після смерті [INFO] її сестри - [PERSON] Так, спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з: 2/10 часток житлового будинку під [ADDRESS], який складається в цілому з одного житлового, кам.бут. будинку, зазначеного на плані під літ. «А», житловою площею 64,5 кв.м., загальною площею 126 кв.м., надвірних будівель під літ. «Б» - літньої кухні, «В, Є» - убиралень, «Г» - сараю, «Д» - гаражу, споруд № 1-10, І, розташованих на земельній ділянці, площею 600 кв.м. 29.11.2013 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання частково недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, видане 19.06.2012 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської МДНК Кушнір І.В. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.01.2014 року в задоволенні позову [PERSON] про визнання частково недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.06.2014 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.01.2014 року залишено без змін. Таким чином, отримане [PERSON] 19.06.2012 року свідоцтво про право на спадщину за законом є дійсним, чинним та обов'язковим для виконання. Дані обставини встановлені та підтверджуються: - ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.11.2013 року (а.с.5-7); - рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.01.2014 року (а.с.8); - ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.06.2014 року (а.с.9-11); - рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.07.2014 року (а.с.12-14); - ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.10.2014 року (а.с.15-18). Відповідно до ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.11.2014 року (індексний номер 28956104), власником 2/10 частки житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON], до складу якого входить, зокрема, гараж літ. «Д» (а.с.20). Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю. Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами 1, 3 ст.319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник вправі вимагати усунення будь-яких порушень своїх прав, навіть якщо вони не поєднані з позбавленням права володіння (ст.391 ЦК України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В свою чергу, позивачем - [PERSON], не представлено до суду достатніх та належних доказів, які б свідчили про той факт, що [PERSON] здійснює перешкоди [PERSON] у потраплянні на прибудинкову територію будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], де знаходиться гараж під літ. «Д», який належить [PERSON] на праві власності. Представлені позивачем - [PERSON], до суду заява [PERSON] до начальника Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області, відповідь начальника відділу Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області на адресу [PERSON], талони повідомлення про прийняття заяв, фототаблиця будинку не є підтвердженням її позовних вимог та порушення її прав з боку відповідача. Так, [PERSON] зазначає, що 29.06.2015 року їй необхідно було потрапити до гаражу для проведення його незалежної оцінки, у зв ?язку з чим вона саме 29.06.2015 року зателефонувала [PERSON] з проханням під ?їхати до будинку задля можливості потрапити до гаражу. В свою чергу, [PERSON] відмовився приїхати та сказав, що до будинку нікого не пусте. Між тим, заява щодо протиправних дій гр. [PERSON] щодо користування власністю, а саме гаражом під літ. «Д», який розташований за адресою: [ADDRESS], складена та підписана [PERSON] 27.06.2015 року (а.с.24-26), тобто ще за два дні до того, як [PERSON] бажала потрапити до гаражу та до того, як вона звернулася до [PERSON], а він, за твердженням [PERSON], їй відмовив. Із наявних в матеріалах справи талонів-повідомлень від 28.06.2015 року та від 29.06.2015 року не вбачається хто здавав заяви та які заяви були подані (а.с.27). Листом начальника відділу Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області від 03.07.2015 року № 51/17155 (ЖЄО № 6958 від 28.06.2015 року ЖЄО № 6989 від 29.06.2015 року) повідомлено [PERSON] про те, що заява розглянута у Білгород-Дністровському МВ ГУМВС України в Одеській області, перевірка за нею закінчена. З гр. [PERSON] була проведена профілактична бесіда щодо відповідальності за недопущення скоєння протиправних дій по відношенню до [PERSON], рішення всіх суперечних питань у законному порядку (а.с.59). Отже, з даного листа вбачається, що розглядалась заява не [PERSON], а [PERSON] Більш того, з даного листа не вбачається, що за заява розглядалась та з яких підстав була проведена профілактична бесіда щодо відповідальності за недопущення скоєння протиправних дій по відношенню до [PERSON], а не до позивача - [PERSON] Представлена позивачем фототаблиця будинку, по-перше, не підтверджує того факту, що [PERSON] не має можливості потрапити на територію будинку, де розташований гараж під літ. «Д», який належить їй на праві власності, а, по-друге, з даної фототаблиці, зробленої [PERSON], взагалі неможливо встановити, чи це насправді територія будинку [ADDRESS] та наявний на ній спірний гараж під літ. «Д». Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких підстав для визнання протиправними дій [PERSON], які виражаються у здійсненні перешкод [PERSON] потрапити на прибудинкову територію будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], де знаходиться гараж під літ. «Д», який належить [PERSON] на праві власності та зобов ?язання [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] потрапити до будівлі гаражу під літ. «Д» за вказаною адресою. Крім того, [PERSON] просить стягнути на її користь з [PERSON] моральну шкоду за протиправну поведінку, яка виражається у здійсненні перешкод потрапити на прибудинкову територію будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], де знаходиться гараж під літ. «Д», який належить [PERSON] на праві власності у розмірі 10 000 грн. Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Так, моральна шкода може виражатися у фізичному болі і стражданнях, які особа зазнала внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. В даному випадку, фізичні страждання самі по собі не є моральною шкодою, але є підставою виникнення моральної шкоди у особи. Крім того, положеннями статті 23 Цивільного кодексу України встановлено певні критерії, які суд має оцінювати при визначенні розміру моральної шкоди. До таких критеріїв відносяться: характер правопорушення (це може бути адміністративний проступок, злочин як середньої тяжкості, так і тяжкий, інше порушення цивільних прав, яке не є злочином або проступком. Оцінці також має підлягати об'єкт порушення, тобто на що правопорушення було спрямоване - на життя та здоров'я чи на майно самого потерпілого або близьких йому осіб тощо); глибина фізичних та душевних страждань, яка визначається в залежності від особистих властивостей психіки потерпілого та характеру шкоди, яка йому завдана; погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації (тут мова йдеться як про професійну працездатність потерпілого, так і про інші навички, які втрачаються внаслідок, наприклад, заподіяння шкоди здоров'ю); ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування. За загальним правилом вина є підставою для відшкодування моральної шкоди. Отже суд має брати до уваги як форму вини завдавача шкоди (умисел або необережність), так і наявність вини самого потерпілого. Випадки компенсації моральної шкоди незалежно від вини завдавача шкоди встановлюються ст.1167 Цивільного кодексу України; інші обставини, що мають істотне значення (тривалість страждань, істотність вимушених змін у способі життя потерпілого, можливість усунення негативних наслідків, які виникла в результаті посягання на права особи тощо). Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Згідно із п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Між тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач - [PERSON], в порушення ст.ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 57-60 Цивільного процесуального кодексу України не представила до суду взагалі жодного доказу (належного, допустимого) того, що внаслідок дій відповідача - [PERSON], їй була завдана моральна шкода. В матеріалах справи, відсутні будь-які докази вини відповідача у завданні моральної шкоди позивачці, не доведена наявність причинного зв'язку між нанесеною позивачці шкодою та протиправними діями відповідача, взагалі не визначено позивачкою, які моральні страждання та у зв'язку з чим вона понесла і чим обґрунтовується розмір компенсації. Таким чином, суд вважає, що відсутні і будь-які підстави для відшкодування позивачу - [PERSON], відповідачем - [PERSON], моральної шкоди. Зі змісту ст.3 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права. Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Між тим, як встановлено під час розгляду справи та було вищезазначено, матеріали справи не містять, а позивачем не представлено до суду доказів, які б свідчили про порушення прав [PERSON] зі сторони [PERSON], які вона просить захистити. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON], у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed