Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-24 00:00:00

06.07.2016 року до суду із даною позовною заявою звернулася [PERSON]. 13.12.2016 року позивачка уточнила свої позовні вимоги. Посилається на те, що [INFO] помер її батько, [PERSON], який проживав за адресою: [ADDRESS]. Після смерті батька в житловому будинку залишилась проживати її мати, [PERSON]. Мати померла [INFO]. Її брат, [PERSON], який помер [INFO], був зареєстрований на проживання в [ADDRESS]. В 2015 році з позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування звернувся [PERSON], син [PERSON] та онук спадкодавців. В ході судового розгляду їй стало відомо із наданих суду матеріалів, про те, що 18 червня 2009 року [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, реєстраційний № 527 від 26.05.2009 року, виданого Турківською державною нотаріальною конторою, зареєстрував право власності на нерухоме майно, а саме - гараж за адресою, [ADDRESS], який він успадкував після смерті батька. Однак це не відповідає дійсності. Після смерті її батька, [PERSON], залишилось спадкове майно, яке складається з будинку з належними йому господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS], що складається з трьох житлових кімнат та однієї кухні, житловою площею 44,2 кв.м., загальною площею 74,7 кв.м. Крім того, до даного будинку відносяться: гараж «Б», літня кухня «В», стайня «Г», сарай «Д», гараж «Д», гараж «Е», шопа «Ж», погріб «Пг», криниця «Кр», огорожа «1-2». Ніякого гаражу за адресою: [ADDRESS], який би належав померлому [INFO] [PERSON], немає. Свідоцтво про право на спадщину Турківською державною нотаріальною конторою видано на підставі рішення виконкому Турківської міської ради № 64 від 13 березня 2008 року про розгляд заяви [PERSON] про узаконення на ім'я померлого батька, [PERSON], самочинно збудованого гаражу по [ADDRESS]. На підставі незаконно виданого виконавчим комітетом Турківської міської ради рішення № 64 від 13 березня 2008 року 4 травня 2009 року виконавчим комітетом Турківської міської ради Львівської області незаконно видано [PERSON] Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - цегляний гараж [ADDRESS], позначений на плані літерою «Б», зареєстрований в Самбірському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №1 за реєстровим № 155, реєстраційний номер 27187873. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до норми ст. 25 ЦК України, здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (ч.4 с.25 ЦК України). Враховуючи вимоги ст.25 ЦК України, виконавчий комітет Турківської міської ради перевищив свої повноваження, оскільки не мав права узаконювати на померлого [PERSON] самочинно збудований гараж по [ADDRESS]. А тому рішення виконавчого комітету Турківської міської ради від 13 березня 2008 року за № 64 є незаконним та підлягає скасуванню. При видачі свідоцтва про право на спадщину Державним нотаріусом було помилково включено в спадкове майно майно, узаконене рішенням № 64 від 13.03.2008 року виконавчого комітету Турківської міської ради на ім'я померлого [PERSON] як самочинно збудований гараж, оскільки він не був власником цього майна та не набув права власності за життя. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Просить суд визнати незаконним та скасувати рішення № 64 від 13.03.2008 року виконавчого комітету Турківської міської ради Львівської області про узаконення самочинного будівництва гаражу [PERSON]; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 4 травня 2009 року виконавчим комітетом Турківської міської ради Львівської області на ім'я [PERSON], зареєстроване в Самбірському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №1 за реєстровим № 155, реєстраційний номер 27187873, та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 травня 2009 року, посвідчене державним нотаріусом Турківської державної нотаріальної контори, видане на ім'я [PERSON] і зареєстроване в реєстрі за № 527. В судовому засіданні позивачка [PERSON], та її представники, [PERSON] та адвокат Буняк Д.М., позов підтримали і надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково позивачка пояснила, що гараж на [ADDRESS], вона вважає таким, що залишився їй у спадщину після смерті її батька, [PERSON], і вона як спадкоємиця претендує на це майно як на спадок. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представниця, адвокат Поліщук І.М., позов не визнали і підтримали письмові заперечення, надані ними суду, про те, що у даній справі ухвалою від 29.07.2016 року про відкриття провадження в справі Турківським районним судом Львівської області (головуючий суддя Строна Т.Г.) відкрито провадження в порядку цивільного судочинства. За загальним правилом у порядку цивільного судочинства суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізична особа, зокрема, спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (статті 3,15 ЦПК України). За змістом статті 15 ЦПК України під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених ЦПК України. Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які спори, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тобто при розгляді справи суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. На даний час позивачем [PERSON] заявлено вимоги щодо скасування правовстановлюючих документів на майно (гараж [ADDRESS]), яке не належало, не належить і не буде належати [PERSON], оскільки вона не є спадкоємцем померлого [PERSON] А відтак жодне її право не порушено, що додатково підтверджується змістом викладеним у позовній заяві, оскільки позивачем не зазначено жодну норму права, яка порушує її майнові та інші права. Відповідно до ч.2 ст. 3 ЦПК України, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Проте в позовній заяві, поданій [PERSON], не зазначено жодної норми права, яка б уповноважувала її та /або надавала право звертатися до суду в порядку цивільного судочинства з таким позовом. Враховуючи зазначене вище, порушення виконавчого комітету Турківської міської ради при виготовленні рішення № 64 від 13.03.2008 року виконавчого комітету Турківської міської ради Львівської області про узаконення самочинного будівництва гаражу [PERSON], можливо, і були допущені виконавчим комітетом Турківської міської ради, проте не вплинули на права [PERSON], в тому числі і на набуття права власності на гараж [ADDRESS], оскільки [PERSON] не є ні правонаступницею померлого [PERSON], ні його спадкоємицею, і не володіє земельною ділянкою, на якій він розташований. Земельна ділянка на якій побудований гараж, документи на який скасовуються позивачем, є власністю Турківської міської ради, що підтверджується листом № 1433 від 11.10.2016 року. Відтак при зверненні до суду з даним позовом позивачка [PERSON] зловживала своїми процесуальними правами, оскільки, як зазначено вище, її права та законні інтереси не порушені, а відтак підставою для пред'явлення позову про визнання протиправним та скасування рішення, свідоцтва про право на майно, свідоцтва про право на спадщину є наявність не лише порушення норм закону під час винесення та/або виготовлення оспорюваних документів, а також і порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом України в Постанові Судової палати в цивільних справах від 29.06.2016 року. Крім того, відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами першою і другою статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України або Господарським процесуальним кодексом України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Абзацом 3 пункту 15, зазначеної Постанови роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Аналогічна позиція викладена у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-1593цс16, Відтак, в разі об'єднання в одне провадження неоднорідних вимог, що підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства (цивільного, адміністративного), провадження у справі в частині вимог, заявлених [PERSON] до [PERSON], тобто вимог, що підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, підлягають закриттю. Крім того, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В своїй позовній заяві позивач [PERSON] зазначила, що про оскаржувані документи їй стало відомо із судової справи № 458/1192/15-ц, яка слухалась Турківським районним судом, за позовом [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, поданим в 2015 році. Проте в дану справу відповідачем [PERSON] не подавалися оскаржувані документи. І для підтвердження даного твердження адвокат Поліщук І.М. додатково 29.08.2016 р. ознайомилася з матеріалами справи № 458/1192/15-ц, в тому числі з фотокопіюванням всіх документів судової справи. Жодного з оскаржуваних документів (ні рішення № 64 від 13.03.2008 року, ні свідоцтва про право власності, ні свідоцтва про право на спадщину) в матеріалах зазначеної справи не виявлено. Крім того, як повідомила на адвокатський запит Турківська міська рада, позивачка [PERSON] в період з вересня 2015 р. до 29 серпня 2016 р. (в період, який передував поданню даного позову) не зверталась до виконавчого комітету Турківської міської ради із заявою щодо неправомірних дій останнього по виготовленню та видачі оскаржуваного рішення 64 від 13.03.2008 р. та не витребовувала його копію. Відтак позивачка отримала оскаржувані документи у невстановлений спосіб, з порушенням порядку, встановленого законодавством, тобто незаконний. Один з оскаржуваних документів, а саме свідоцтво про право на спадщину від 26.05.2009 р. було відповідачем надано як доказ в цивільну справу № 458/600/15-ц (за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням) при розгляді справи в Апеляційному суді Львівської області, оскільки при розгляді справи в першій інстанції відповідач [PERSON] участі не брав. Натомість ні позивачка [PERSON], ні її представник, не брали участі в розгляді справи в апеляційній інстанції. Також ні позивачка [PERSON], ні її представник, після винесення рішення Апеляційним судом Львівської області та повернення справи до Турківського районного суду в період, що передував зверненню з даним позовом до суду, з матеріалами справи не знайомилися та копії документів не отримували. Це також встановлено відповідачем [PERSON] при ознайомленні з матеріалами справи та її копіюванням за заявою від 29.08.2016 р. та з опису цивільної справи № 458/600/15-ц. Відтак докази, а саме оскаржувані документи (рішення № 64 від 13.03.2008 року, свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 04.05.2009 р., свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.05.2009 року) отримані позивачем з порушенням порядку, встановленого законом (тобто незаконно), оскільки доказів, які б підтверджували їх правомірне отримання (витребування) в справу не надано. Відтак позов грунтується на неналежних та недопустимих доказах. Також вважають, що позивачем [PERSON] порушено норми ст. 13 ЦК України, оскільки цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Просять суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити повністю. Вислухавши позивачку, її представників: [PERSON], адвоката Буняка Д.М., відповідача [PERSON], представницю відповідача, адвоката Поліщук І.М., дослідивши обставини справи, всі наявні документи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на [ADDRESS] був самочинно побудований гараж. Даний гараж не розташований на земельній ділянці позивачки та не був власністю померлого [INFO] батька позивачки, [PERSON]. Як стверджує відповідач [PERSON], цей гараж побудував його батько, [PERSON], який помер [INFO]. 13.03.2008 року рішенням виконкому Турківської міької ради Львівської області № 64 цей гараж, який розташований на земельній ділянці Турківської міської ради Львівської області, був узаконений за померлим [PERSON]. 26.05.2009 року відповідач [PERSON], син [PERSON], успадкував цей гараж, є на даний час його власником і володіє та користується ним по даний час. До складу спадщини батька позивачки, [PERSON], увійшли усі права та обов'язки, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, однак спірний гараж до складу цієї спадщини не входив. Позивачка [PERSON] помилково вважає, що цей спірний гараж був власністю її батька, [PERSON], а тому вона як спадкоємиця після смерті батька претендує на цей гараж як на спадок. Наведені вище обставини підтверджуються: копією рішення виконкому Турківської міської ради Львіської області № 64 від 13.03.2008 року; копією спадкової справи № 03/2006 спадкодавця [PERSON]. Не довіряти даним доказам підстав немає. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Відповідно до статті 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до статтей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Способи захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, визначені в тому числі статтями 391,392 ЦК України, згідно із якою власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За приписами наведених норм держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності. Захист прав громадян та юридичних осіб здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Зі змісту ч.2 ст.144 Конституції України та ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів невідповідності законам України визнаються незаконними у судовому порядку. При цьому відповідно до ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, цивільне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб, тобто для задоволення позову суд повинен встановити, що в зв'язку з прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень порушуються права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Отже, вирішуючи правовий спір, суди повинні встановити, в чому полягає порушення прав позивача оскаржуваним актом. Тобто, обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Враховуючи наведені вище вимоги законів та встановлені судом обставини справи - те, що оспорюваним рішенням виконкому Турківської міської ради Львівської області № 64 від 13.03.2008 року будь-які права позивачки не порушені, оскільки вона не є ані власницею, ані володільцем, ані користувачем спірного гаража та земельної ділянки, на якій цей гараж розташований, також не був власником спірного гаража та земельної ділянки, на якій цей гараж розташований, батько позивачки, [PERSON], спадкоємицею за яким є позивачка (доказів протилежного нею суду не надано), також позивачка не є спадкоємицею за братом, [PERSON], а тому законні підстави для задоволення позову [PERSON] на даний час відсутні. На підставі наведеного вище та

Outcome: dismissed