Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~06.11.2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про виселення з житлового будинку [ADDRESS] , а ткож просив стягнути судові витрати у виді сплаченого судового збору., \~ \~ \~ \~В позовній заяві зазначено, що 03.10.2007р.\~\~ між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № 800002025, на підставі якого відповідач отримав кредит в розмірі 217292 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,25 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 03.10.2022р. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 03.10.2007р. між позивачем та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 800002025, відповідно до якого відповідач передала позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок, який знаходиться за адресою : [ADDRESS] . Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2014 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок, який знаходиться за адресою : [ADDRESS] . Після ухвалення рішення позивачу стало відомо, що вказаному будинку зареєстровані відповідачі у справі, при цьому малолітні відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у вказаному житловому приміщенні після укладання договору іпотеки. Реєстрація відповідачів, у тому числі малолітніх осіб, унеможливлює подальшу реалізацію предмета іпотеки на прилюдних торгах. \~ \~ \~ \~Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі, представник відповідачів та представник третьої особи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив відповідачі не надали. Зі згоди позивача суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280-281 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 03.10.2007р.\~\~ між ЗАТ «Альфа Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 800002025, на підставі якого відповідач отримав кредит в розмірі 217292 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,25 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 03.10.2022р. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 03.10.2007р. між ЗАТ «Альфа Банк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 800002025, відповідно до якого відповідач передала позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме : житловий будинок літ. Н-2, загальною площею 287,7 кв.м. та житловою площею 95,8 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 706 кв.м., який знаходиться за адресою : [ADDRESS] , та належить їй на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 2-1104/07 від 12.02.2007р.,що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, видане ОП ЗМБТІ, номер витягу 13754076 від 01.03.2007р. Відповідно п. 1.2 копії статуту позивача він є правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ «Альфа Банк», якій в свою чергу є правонаступником усіх прав та обов`язків ЗАТ «Альфа Банк». За адресою м. Запоріжжя, вул. Ярославська, буд. 44 зареєстровані відповідачі у справі. Згідно висновку органу опіки та піклування від 04.03.2021 року малолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , фактично мешкають у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Оскільки у малолітніх відсутнє інше житло, в якому вони можуть проживати та бути зареєстрованими, орган опіки прийшов до висновку про недоцільність примусового виселення малолітніх осіб. Позивачем у позовній заяві зазначається, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2014 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок, який знаходиться за адресою : [ADDRESS] , проте копії вказаного рішення до матеріалів справи не долучено. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 9 ЖК Української\~РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті\~109 ЖК\~УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті\~109 ЖК\~УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, від якого Верховний Суд не відступав, згідно з яким за частиною другою статті 40 Закону № 898-IV та частиною третьою статті\~109 ЖК\~Української РСР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню стаття 40 Закону України «Про іпотеку» та стаття\~109 ЖК\~Української РСР. Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті\~109 ЖК\~Української РСР\~та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Тлумачення частини другої статті\~109 ЖК\~Української\~РСР\~з урахуванням статті 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення не допускається. Доведення обґрунтованості вимоги про виселення з наданням іншого постійного житла, яке відповідно до вимог статті\~109 ЖК\~Української РСР має бути надане відповідачу одночасно з її виселенням, є обов`язком позивача. Відсутність вказівки у позові про виселення на інше житло, яке надається у зв`язку із виселенням із іпотечного житла, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Вказана правова позиція висловлена у постанові ВС КЦС від 14.07.2021 року №727/8928/17. Відповідно до п. 3.1 іпотечного договору №800002025-И від 03.10.2007 року предмет іпотеки належить [PERSON] підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 2-1104/07 від 12.02.2007р.,що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, видане ОП ЗМБТІ, номер витягу 13754076 від 01.03.2007р. Враховуючи, що судом встановлено, що предмет іпотеки був отриманий відповідачем [PERSON] не за кредитні кошти, позивачем не виконано обов`язок щодо надання іншого постійного житла, відповідно до вимог ст. 109 ЖК. За таких підстав, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed