Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

05.04.2021 позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право на проживання та користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] колишня невістка позивача. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.01.2019 шлюб між [PERSON] та сином позивача розірвано. Позивач є одноосібним та повноправним власником вище зазначеної квартири, відповідно до Договору дарування квартири від 21.06.2004, а також копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.07.2004. Позивач зазначає, що у належній йому квартирі зареєстровані відповідач та її діти (його онуки), однак не проживають у зазначеній квартирі вже майже 3 роки, їхніх особистих речей у квартирі немає, жодної участі в утриманні житла не приймають, що свідчить про втрату інтересу до житла. Реєстрація відповідачів у квартирі створює йому незручності в користуванні житлом, оскільки він не може реалізувати своє право на отримання субсидії. Після розлучення з його сином [PERSON] обіцяла знятися з реєстраційного обліку разом з дітьми, однак своєї обіцянки не виконала. Ухвалою суду від 06.04.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, залучено третю особу: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. 20.04.2021 позивач подав уточнюючу заяву якою залучено співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] , в інтересах яких діє [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні заявлений позов підтримав з викладених у позовній заяві підстав. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи були повідомлені відповідно до вимог закону, в тому числі через сайт «Судової влади», жодних клопотань від них не надходило, відзив на позовну заяву суду не надавали. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради не заперечила проти часткового задоволення даного позову, не заперечує проти задоволення позову в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у квартирі, за адресою: [ADDRESS] , однак заперечує проти визнання такими, що втратили право на користування вище вказаним житловим приміщенням [PERSON] та [PERSON] , оскільки їхній батько зареєстрований та проживає за вказаною адресою. За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача та ухвалити заочне рішення. Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. [PERSON] підставі договору дарування квартири серії ВВЕ №881805, від 21.07.2004, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В., реєстраційний номер 190-Д (а.с.8) та витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВС №459768 від 22.07.2004, виданого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації (а.с.9) на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до даних будинкової книги на вказану квартиру, у ній зареєстровані [PERSON] (власник), [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] , [PERSON] - відповідач (невістка), [PERSON] [INFO] - відповідач (онук), [PERSON] , [PERSON] [INFO] - відповідач (онучка) (а.с.10-12). Такі ж дані підтверджує довідка про склад сім`ї, видана Головою ОСББ «Житло-Станіславів» від 29.03.2021 №77 (а.с.15) . Згідно рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18.01.2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Малолітніх дітей залишено проживати з матір`ю (а.с.6-7). Згідно з актами проведення обстеження фактичного проживання особи за місцем реєстрації від 01.04.2021, складених ОСББ «Житло-Станіславів» [PERSON] та пояснень членів комісії [PERSON] та [PERSON] від 01.04.2021 відповідачі по справі за даною адресою фактично не проживають протягом останніх 3-х років, вибули добровільно та їхнє місце проживання на даний час невідоме. Жодних їхніх речей у квартирі не виявлено (а.с. 13-14,16,17) . Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права. Оскільки з обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується члена сім`ї власника житлового приміщення, тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК. Згідно вимог ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічно порядок користування житлом та втрати такого права врегульовано ст.ст.72, 156 ЖК України. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім`ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім`ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім`ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Вказане дає можливість суду прийти до висновку про визнання втрати такого права користування житловим приміщенням. При цьому, предметом спірних відносин є як встановлення факту відсутності більше року користування житлом (а не наявність чи відсутність у члена сім`ї нового місця для реєстрації), так і наявна добровільна домовленість між власником та членом сім`ї щодо продовження такого права користування. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про втрату права користування ним. Позаяк відповідач [PERSON] не довела, що між нею та позивачем існує домовленість про інший порядок користування житлом, встановлено відсутність по місцю реєстрації відповідача більше одного року, і судом не здобуто такого, а тому вимоги позовув частині визнання такою, що [PERSON] втратила право користування спірною квартирою, є обґрунтовані та такими, що підлягають до задоволення. Що стосується визнання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування, то слід зазначити наступне: Так, відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Статтею 11 та 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки неповнолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] набули права власності або права постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем і відповідачем, відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, вони вважаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми згідно зі ст. ст.77, 78, 79, 80 ЦПК України та свідчать про наявність підстав для задоволення позову щодо [PERSON] та відмови у задоволенні позову щодо неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 258-268, 280-289, ЦПК України, суд, -

Outcome: approved