Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

05 лютого 2021 року [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовною заявою до [PERSON] , про виділення в натурі частки із спільної сумісної власності, в якому просила суд: виділити їй у власність частку спільного майна, а саме земельну ділянку у розмірі 0,25 га - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель в [ADDRESS] ; припинити право спільної сумісної власності на земельну ділянку у розмірі 0,25 га - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель в [ADDRESS] ; стягнути з Відповідача на користь Позивача судові витрати по справі. 01 квітня 2021 року Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито загальне позовне провадження у справі. 13 травня 2021 року представником позивача через канцелярію суду було зареєстровано заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила суд: виділити позивачу у власність частку спільного майна, а саме земельну ділянку у розмірі (площею) 0,242 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в [ADDRESS] , кадастровий номер 3222480801:01:003:0094. стягнути з Відповідача на користь Позивача судові витрати по справі. 13 травня 2021 року Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. В судове засідання позивач не з`явилася, проте через канцелярію суду подала заяву в якій просила здійснювати розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання в черговий раз не з`явився, відзив до суду не подав. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За відсутності заперечень позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що сторони з 05 листопада 2008 року перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Відповідно до Рішення Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26 вересня 2009 року №7 її чоловікові [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення технічної документації земельної ділянки орієнтовною загальною площею 0,40 га, з яких 0,25 га - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель в [ADDRESS] та 0,15 га - для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] . Вище зазначене право приватної власності підтверджується наступними документами: Свідоцтвом про право власності від 07 липня 2014 року серії [NUMBER]. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07 липня 2014 року ЕЕЕ 070002. Свідоцтвом про право власності від 07 липня 2014 року серії [NUMBER] . Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07 липня 2014 року ЕЕА 038500. Статтями 12, 81, 82 ЦПК України стверджується, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідності до ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном,на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.ст. 386, 387 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У відповідності до правової позиції висловленої Верховним Судом в постанові від 21 березня 2018 року у справі №686/9580/16-ц КЦС ВС навів положення постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7, відповідно до яких земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Сам по собі факт придбання майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя зазначено в постанові ВС/КЦС, справа №214/1520/15-ц від 24 жовтня 2018 року. Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, земельна ділянка площею 0,40 га, з яких 0,25 га - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель в [ADDRESS] та 0,15 га - для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] набута відповідачем безоплатно на підставі Рішення Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26 вересня 2009 року №7 в порядку приватизації. Виходячи з викладеного, спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] , тому підстави для визнання її об`єктом спільної сумісної власності подружжя та подальшого виділення в натурі відсутні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність залишити позовну заяву без задоволення. Судові витрати розподілити на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed