Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

04 травня 2018 року позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить: розірвати шлюб укладений між сторонами, який зареєстрований 05 вересня 2015 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про шлюб зроблено відповідний запис за № 2629; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], у частці від заробітку у розмірі 1/4 доходу платника аліментів. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що сімейне життя між ними не склалось через різні погляди на життя. Відбувались часті сварки, у зв'язку з відсутність взаєморозуміння та поваги один до одного, що призвело до остаточного розпаду сім'ї. З квітня 2017 року подружні відносини припинились остаточно, спільно не проживають та не ведуть спільного господарства. Від шлюбних відносин у них народилась дочка, яка після окремого проживання сторін, залишилась із матір'ю. Відповідач від надання матеріальної допомоги на утримання дитини ухиляється та жодної домовленості з цього питання між сторонами не досягнуто. Просить позов, у відповідності до ст.105, 110, 112 Сімейного кодексу України задовольнити повністю. Відповідачем не подано відзив, який містив би заперечення проти позову. 31 травня 2018 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче провадження на 04.07.2018. У підготовчому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просить позов задовольнити. У підготовчому засіданні відповідач [PERSON] позов визнав повністю. Крім цього, в усній формі зазначив обставини, які ним визнаються. Повідомив, що шлюбні відносини фактично розпались та такі неможливо відновити. Проживають окремо. Спільного господарства не ведуть. Інші обставини, які наведені позивачкою на підтвердження позовних вимог мали місце - сварки, відсутність взаєморозуміння, поваги один до одного. Від шлюбних відносин мають дочку, яка проживає із матір'ю. Щодо вимоги про сплату аліментів то зазначив, що займається підприємницькою діяльністю, інших аліментів немає, стан здоров'я та матеріальне становище дозволяє здійснювати сплату аліментів на утримання дочки. Не дійшли взаємної домовленості щодо сплати аліментів на дитину. Матеріальної допомоги для утримання дитини не надавав, однак має намір виконувати батьківський обов'язок з цього питання. Всі обставини визнав добровільно без будь-якого впливу на нього. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Суд установив, [PERSON] та [PERSON] 05 вересня 2015 року зареєстрували шлюб у приміщенні Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про що складено актовий запис № 2629. Ця обставина підтверджена оригіналом свідоцтвом про шлюб від 05.09.2015 серії [NUMBER]. У зв'язку із наявністю підстав для розірвання шлюбу, позивач звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права. Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які врегульовані нормами глави 11 (припинення шлюбу), зокрема статті 112 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч.4 ст.206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, ч.1 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За таких обставин суд вважає, що визнання відповідачем позовної вимоги про розірвання шлюбу не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, враховуючи добровільність визнання відповідачем обставин, які стосуються вимоги про розірвання шлюбу, а тому, у відповідності до вимог ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, ч.4 ст.206 Цивільного процесуального кодексу України, формально існуючий шлюб необхідно розірвати, оскільки подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та їх дитини. Таким чином, суд прийшов висновку, що позовна вимога про розірвання шлюбу між сторонами підлягає задоволенню повністю. Разом із тим, суд застосовує спеціальну норму, які міститься у частині 2 статті 112 Сімейного кодексу України та на яку вірно посилалась позивачка у поданому позові. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на дитину, суд прийшов наступного. Суд установив, що [PERSON] та [PERSON] є батьками дитини [PERSON], [INFO], що підтверджено копією свідоцтва про народження від 21.02.2017 серії [NUMBER] Дитина проживає із матір'ю і ця обставина визнана сторонами у підготовчому засіданні 04.07.2018, а відтак приймається судом, як така що не потребує доказуванню у відповідності до ч.1 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України. У зв'язку із наявністю підстав для стягнення аліментів на утримання дитини, позивач звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права. Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які врегульовані нормами глави 15 (обов'язок матері, батька утримувати дитину та його виконання) Сімейного кодексу України. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ст.180 цього Кодексу кожен з батьків повинен приймати участь в утриманні дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Окрім цього, відповідно до ст.182 цього Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.4 ст.206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з ч.1 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За таких обставин суд враховує, що визнання відповідачем позовної вимоги у частині стягнення аліментів на утримання дитини не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, добровільність визнання відповідачем обставин, які стосуються цієї позовної вимоги, відсутність інших аліментів, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, адже [PERSON] займається підприємницькою діяльністю, наявність в останнього батьківського обов'язку утримувати дитину та його виконання, необхідність гармонійного розвитку дитини при визначенні розміру аліментів. Таким чином, суд прийшов переконання, що у відповідності до ст. ст. 141, 181, 182 Сімейного кодексу України та ч.4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України позовну вимогу про стягнення аліментів необхідно задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) батька до досягнення дочкою повноліття. Разом із тим, суд застосовує спеціальні норми, які містяться у ст. ст. 141, 181, 182 Сімейного кодексу України. При цьому, позивачем не зазначалось жодних норм права з цієї вимоги, що не було підставою для не розгляду заявленої вимоги з метою захисту порушеного права. Суд приймає аргументи позивачки [PERSON], що наведені останньою як на підстави для розірвання шлюбу та стягнення аліментів, адже такі стверджуються належними і допустимими доказами та визнані відповідачем у суді. Враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що порушене право позивача щодо припинення шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, підлягають захисту, шляхом задоволення позову повністю. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, аліменти необхідно присудити з 04 травня 2018 року. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, суд прийшов наступного. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Суд установи, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір за позовною вимогою про розірвання шлюбу у сумі 704,80 грн., згідно з квитанції № 7 від 04.05.2018, УДКСУ у Сихівському районі м.Львова, р/р 31218206700008, МФО 825014, КОД ЄДРПОУ 38007636; розгляд справи по суті не здійснювався, що підтверджено матеріалами справи. Таким чином, суд приходить переконання, що позивачу [PERSON] необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить у розмірі 352,40 грн. Разом із тим, позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину. У відповідності до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінет Міністрів України. Таким чином, оскільки судом не встановлено інших осіб, які понесли судові витрати, а відтак судовий збір компенсується за рахунок держави. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved