Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

05 жовтня 2021 року представник позивача звернувся до суду з позовом до Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби про звільнення майна з-під арешту, мотивуючи вимоги тим, що відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва, видано виконавчий лист № 2-1114 від 09.07.2007 року, в якому зазначено, що [PERSON] зобов`язаний сплатити 28 167,20 грн. на користь АКБ «УКРСИББАНК». За заявою стягувача АКБ «УКРСИББАНК», державним виконавцем накладено арешт на все майно позивача. В подальшому, на адвокатський запит було отримано відповідь про те, що перевіркою відомостей програмного забезпечення ВП «СПЕЦРОЗДІЛ» виконавче провадження згідно вищевказаного листа перебувало на примусовому виконанні та було повернуто 13.07.2011 року стягувачу АКБ «УКРСИББАНК» на підставі п. 2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». На підставі викладеного представник позивача просив зняти арешт з майна [PERSON] , який було накладено в межах виконавчого провадження відділом ДВС Фастівського МУЮ, згідно виконавчого листа № 2-1114 від 09.07.2007 року. 06 жовтня 2021 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 17 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивача не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. В судове засідання відповідач не з`явився, надали клопотання про розгляд справи без участі державного виконавця, рішення у справі прийняти на розгляд суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до відомостей програмного забезпечення ВП «СПЕЦРОЗДІЛ» виконавче провадження згідно виконавчого листа № 2-1114 від 09.07.2007 року, виданого на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва, про стягнення з [PERSON] на користь АКБ «УКРСИББАНК» заборгованості в розмірі 28 167,20 грн. перебувало на примусовому виконанні та було повернуто 13.07.2011 року стягувачу АКБ «УКРСИББАНК» на підставі п. 2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» /а.с.10-13/. Згідно листа № 13501/8 від 02.10.2020 року наданої Фастівським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вбачається, що згідно відомостей програмного забезпечення АСВП «Державний виконавець» станом на день відповіді будь яких виконавчих проваджень де боржником є [PERSON] на виконанні у Фастівського міськрайонному відділі ДВС ЦМУМЮ (м. Київ) не перебуває /а.с.14/. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. На сьогодні позивач має намір розпорядитися належним йому майном, проте через наявність арешту позбавлений можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановлено сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, суд приходить до висновку, що позивачі довели ті обставини, на які посилаються як на підставу своїх позовних вимог. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, з метою захисту порушеного права власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому позовна вимога про зняття арешту з майна [PERSON] , підлягає до задоволення.

Outcome: approved