Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

07.04.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом виселення відповідачки з вказаної квартири. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що 16.11.2012 р. між ним та [PERSON] укладено договір позики, за яким він надав відповідачі грошові кошти у розмірі 297600,00 грн. Також 06.11.2012 року між позивачем та відповідачкою укладено договір іпотеки, яким забезпечено виконання обов'язків останньої за договором позики. У зв'язку з порушенням відповідачкою основного зобов'язанням, позивачем звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності на квартиру [ADDRESS]. Право власності на дану квартиру зареєстроване за позивачем 19.07.2013 року. 17.10.2013 року позивачем на адресу відповідачки направлено вимогу, якою надано відповідачці строк до 17.11.2013 року для добровільного виселення, про те остання станом на дату звернення до суду з позовом квартиру від свої особистих речей не звільнила та продовжує у ній проживати. Проживання відповідачки у квартирі належній відповідачу обмежує право позивача на вільне володіння, користування та розпоряджання його майном. З наведене підстав позивач просить захисти його порушене право шляхом виселення відповідачки із спірної квартири. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд до відома не поставила. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, з заявою про розгляд справи у її відсутності до суду не зверталась. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, враховуючи думку представника позивача, який не заперечував проти розгляду справи в порядку визначеному ст. 224 ЦПК України, знаходить можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06.11.2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладено договір позики за яким [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 297000,00 грн., що на час укладення договору відповідно до офіційного курсу валют НБУ до гривні складало 37000,00 дол. США. В забезпечення виконання відповідачкою свої обов'язків за договором позики, між нею та позивачем укладено договір іпотеки від 06.11.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно договору іпотеки відповідачка як іпотекодавець передала позивачу як іпотекодержателю в іпотеку належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS], загальною площею 20,8 кв. м, житловою площею 11,30 кв. м. Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 19.07.2013 року за [PERSON] на підставі договору іпотеки зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS]. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно частини першої статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Разом з цим у відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Таким чином з 19.07.2013 року позивачеві як власнику, згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання вказаною квартирою. Водночас право власності відповідачки на спірну квартиру в результаті звернення стягнення є припиненим, і як наслідок нею втрачено правомочність користування даним майном. Статтею 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено порядок та підстави виселення мешканців, в разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно частини першої вказаної статті, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Водночас, частина друга передбачає, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Судом встановлено, що позивачем дотримано порядку виселення мешканців передбаченого у ст. 40 Закону України «Про іпотеку». Як вбачається з матеріалів справи на адресу відповідачки відправлена письмова вимога від 17.10.2013 року, в якій позивач вимагав від відповідачки добровільно звільнити спірну квартиру до 17.11.2013 року. Вказана вимога отримана відповідачкою 28.10.2013 року, про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення додана до позовної заяви. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України визначено що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 3 ст. 16 ЦК України). Згідно положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про те, що право позивача підлягає захисту у спосіб зазначений позивачем, який відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, а тому, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved