Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

04 червня 2021 року позивач звернулася до суду з зазначеною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що вона та її донька [PERSON] є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] . Серед осіб, які зареєстровані в зазначеній квартирі також зареєстрований рідний брат зятя позивача - [PERSON] . Як стверджує позивач, [PERSON] не був громадянином України та йому потрібна була реєстрація для отримання посвідки на тимчасове місце проживання на території України, тому вона 27.05.2005 року зареєструвала його у своїй квартирі. З того часу їх спілкування припинилося та вона його жодного разу не бачила. З моменту реєстрації по теперішній час [PERSON] не з`являвся та не проживав за місцем реєстрації, не допомагає позивачу вести господарства та не бере участі в утриманні квартири. Факт реєстрації відповідача за зазначеною адресою не дозволяє їй як власнику частки квартири розпоряджатися нею на власний розсуд та значно обмежує її законні права, так як для вчинення певних правочинів щодо квартири для забезпечення власних потреб, необхідна згода проживаючих та зареєстрованих в ній осіб. Як зазначає позивач, вона та її донька [PERSON] планують з часом продати квартиру, яка належить їм на праві спільної часткової власності, оскільки її донька та внуки вже довгий час проживають за кордоном та наміру повертатися на Україну не мають, а вона проживає в квартирі одна та не бачить як зростають її онуки, тому планує в майбутньому переїхати та проживати біля них. Тому, оскільки відповідач фактично не проживає в належній їй квартирі, вона просила усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою. Понесені нею судові витрати, а саме судовий збір у сумі 908,00 грн. позивач просила не стягувати із відповідача на її користь. 11 червня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження по справі. 08липня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні на задоволенні позову наполягала, та доповнила, що відповідач є рідним братом її зятя та який фактично ніколи в належній їй квартирі не проживав, а лише був зареєстрований, оскільки йому була потрібна реєстрація для навчання. Після закінчення інституту [PERSON] виїхав до Палестини, де і проживає на даний час. Також позивач суду повідомила, що відповідача звати правильно [PERSON] , таке прізвище у її зятя, доньки та у свідоцтвах про народження її внуків їх прізвища зазначені - « [PERSON] ». Однак у господарській книзі відповідача помилково зазначено - [PERSON] . Відповідачу направлялася судова повістка про виклик у судове засідання за адресою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, як передбачено п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, однак до суду повернувся конверт з довідкою Укрпошти: «за зазначеною адресою не проживає» /а.с.29, 35/. При цьому ч.1 ст.131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Тому суд визнає причини неявки відповідача неповажними і тому відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України справа розглянута у його відсутність. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Окнянська селищна рада Одеської області, в судове засідання не з`явився, однак надав клопотання, згідно з яким просив розгляд справи провести у його відсутність /а.с.27-28/.Тому справа розглянута у відсутність представника третьої особи, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач разом з [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] /а.с. 4, 5, 6, 7, 8, 9/. [PERSON], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с.23/. До складу сім`ї позивача входять: зять - [PERSON] , 1977 року народження, дочка - [PERSON] , 1980 року народження, онучка - [PERSON] [INFO] , онучка - [PERSON] , 2006 року народження, онук - [PERSON] , 2010 року народження, онучка - [PERSON] , 2013 року народження, онучка - [PERSON] , 2015 року народження, брат зятя - [PERSON] , 1975 року народження, що підтверджується копією довідки про склад сім`ї [PERSON] /а.с.11/. Як вбачається із будинкової книги за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] /а.с. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного та засвідченого депутатом Окнянської селищної ради Одеської області Гульковською С.В., за адресою [ADDRESS] зареєстрована та проживає [PERSON] , інші особи, які зареєстровані за даною адресою - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 1975 року народження, проживають в м.Єрусалим Ізраїль /а.с.10/. Зазначені обставини також підтверджуються поясненнями свідків. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає в одному будинку з [PERSON] та бачила, як до [PERSON] приїжджала донька із зятем та внуками. Однак відповідача вона ніколи не бачила. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] та у них із останньою одне подвір`ї, однак вона ніколи не бачила, щоб відповідач мешкав би за адресою, за якою проживає [PERSON] , чи взагалі, щоб приїзжав до неї гості Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст.71 ч.1, ст.72 Житлового кодексу УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином, судом з`ясовано, що відповідач, будучи зареєстрованим в квартирі, співвласником якої є позивач, однак, не проживаючи за місцем реєстрації, не сплачуючи комунальні платежі та не приймаючи участі у підтриманні квартири в належному стані, втратив право користування цим жилим приміщенням, крім того, відповідач створює позивачу перешкоди у розпорядженні майном, так як через реєстрацію відповідача в квартирі позивача, остання обмежена у праві розпоряджатися квартирою, оформити субсидію, здійснити продаж квартири тощо, а тому суд вважає, що позов слід задовольнити та усунути позивачу перешкоди у користуванні житлом шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. При цьому відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, враховуючи, що позивач просила суд не стягувати з відповідача понесені нею судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви, виходячи із принципу диспозитивності, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат.

Outcome: approved