Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

07.03.2017 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 1140828 грн у відшкодування матеріальних збитків і 50000 грн у відшкодування моральної шкоди, що завдані викраденням автомобіля Lexus GX 640», 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який він передав на зберігання відповідачеві 28.06.2016 року. У судовому засіданні представник позивача предявлений позов підтримала і наполягала на його задоволенні. Представник відповідача позов не визнав. Вважає, що позивач не має права вимоги відшкодування збитків, завданих викраденням автомобіля з автостоянки відповідача в звязку з тим, що позивач не є власником автомобіля. Крім того стверджує, що позивач не довів розмір збитків, оскільки ним надано висновок експерта про оцінку вартості автомобіля на день викрадення, а не на день предявлення позову до суду або на день ухвалення судом рішення. Третя особа не зявилася, про час і місце розгляду справи сповіщалася належним чином. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач користувався автомобілем Lexus GX 640», 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (далі [PERSON]), який належить на праві власності третій особі (а. с. 18). 28.06.2016 о 22 год. 50 хв. він залишив [PERSON] на зберігання на платній автостоянці, що належить відповідачу. 29.06.2016 року о 10 год. 30 хв., прибувши на автостоянку, позивач виявив відсутність [PERSON]. У подальшому зясувалося, що [PERSON] було викрадено з автостоянки 28.06.2016 року орієнтовно о 23 год. 06 хв. з вини охоронців автостоянки, які не забезпечили належний контроль за майном, що прийняли на зберігання (а. с. 41-54). Відповідно до частини першої статті 937 Цивільного кодексу України (далі Кодекс) договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Враховуючи викладене і ту обставину, що прийняття відповідачем від позивача [PERSON] на зберігання 28.06.2016 року о 22 год. 50 хв. підтверджується перепусткою для тимчасового зберігання автомобіля та фіскальним чеком про оплату послуг зберігання (а. с. 16, 17), вважається, що сторонами дотримано письмову форму договору зберігання [PERSON]. Частиною другою статті 950 Кодексу встановлено презумпцію винуватості зберігача в разі втрати речі, тому як професійний зберігач відповідає за втрату речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця. У звязку з тим, що викрадення [PERSON] з автостоянки відбулося внаслідок неналежного виконання працівниками відповідача (охоронцями) своїх службових обовязків, останній несе відповідальність за втрату [PERSON], прийнятого на зберігання, саме перед позивачем як поклажедавцем. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 951 Кодексу збитки, завдані поклажодавцеві втратою речі, відшкодовуються зберігачем у розмірі її вартості. Отже, норма наведеної статті передбачає відшкодування завданих збитків саме поклажедавцеві, яким є позивач, який на законних підставах користувався [PERSON], а не законному власникові [PERSON] (третій особі), як помилково стверджує представник відповідача. Таким чином, позивач має право на відшкодування йому збитків, завданих викраденням [PERSON] з автостоянки відповідача. На підтвердження вартості [PERSON] позивач надав суду висновок автотоварознавчої експертизи від 04.08.2016 № 2697/16-24, яким встановлено, що на день викрадення середня ринкова вартість [PERSON] складала 1140828 грн (а. с. 19-21). Намагаючись спростувати правильність визначення позивачем суми збитків, представник відповідача просив суд призначити по справі судову експертизу для встановлення вартості [PERSON] на день предявлення позову або на день ухвалення судом рішення по справі. Свою позицію представник мотивував посиланням на частину третю статті 623 Кодексу. Водночас, представник позивача категорично не погодився на визначення експертним шляхом ринкової вартості [PERSON] на день його викрадення тобто, станом на 28.06.2016 року. Суд констатує, що [PERSON] є специфічним обєктом права власності. Специфіка полягає в тому, що транспортні засоби представницького класу, до яких належить [PERSON], щороку мають значне зниження в ціні, навіть, якщо вони не використовуються їх власниками за призначенням. Це означає, що ціна [PERSON] станом на день предявлення позову (07.03.2017 року) або на день ухвалення судом рішення (28.04.2017 року), буде значно меншою ціни [PERSON] станом на день його викрадення. Вказана обставина є загальновідомою і, в силу положень частини другої статті 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. З цих міркувань, для відповідача є вигідним затягування процедури відшкодування завданих позивачу збитків, оскільки в такому разі, якщо притримуватися правила, встановленого частиною третьою статті 623 Кодексу, затягування строку відшкодування збитків тягне за собою зменшення їх розміру, що не відповідає одному із основоположних принципів цивільного законодавства, закріпленому в статті 3 Кодексу, справедливості та розумності. Суд вважає, що пунктом 1 частини першої статті 951 Кодексу встановлено спеціальний порядок визначення суми збитків, завданих поклажодавцеві, яка повинна визначатися саме на день втрати речі, що передана на зберігання зберігачеві. За таких обставин, експертне визначення вартості [PERSON] на день предявлення позову або на день ухвалення рішення не має правового значення для вирішення цього спору і не спростовує правильність визначення розміру збитків позивачем. З цих підстав у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення по справі судової експертизи було відмовлено. З урахуванням вищенаведеного, вимога позивача про стягнення з відповідача збитків у розмірі 1140828 грн, завданих викраденням [PERSON], є такою, що ґрунтується на законі, при цьому доведена належними доказами, а тому підлягає задоволенню. Оскільки відшкодування моральної шкоди, завданої невиконання умов договору зберігання [PERSON], не передбачено нормами глави 66 (Зберігання) Кодексу, вимога про стягнення з відповідача 50000 грн у відшкодування моральної шкоди є безпідставною і підлягає відхиленню. При зверненні до суду позивачем сплачено за вимогу майнового характеру (відшкодування збитків) судовий збір у сумі 8000 грн, який за приписами статей 79, 88 ЦПК України підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. Таким чином, усього з відповідача на користь позивача слід стягнути 1148828 грн /1140828 + 8000/, а тому предявлений позов слід задовольнити частково.

Outcome: partial