Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

04 червня 2015 року [PERSON] подав до суду позовну заяву з вимогами до приватного підприємства фірма «Гармаш» на його користь коштів в розмірі 12\~000 гривень, як середній заробіток за весь час затримки у видачі належним чином оформленої трудової книжки, та коштів в розмірі 12\~000 гривень, як компенсацію за невикористані відпустки. В своїх вимогах посилається на те, що 16. 02. 2015 р. позивач був звільнений за наказом №13-ок на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Позивач зазначає, що під час його звільнення йому не сплатили грошові кошти за невикористані відпустки за 3 роки, не видали трудову книжку. Позивач вказує, що розмір його заробітної плати складав 3000 грн., тому він вважає, що з відповідача підлягає стягненню 12 000,00грн. та 12\~000,00 грн. за невикористанні відпустки за 3 роки, а всього 24 000,00 грн. В судовому засіданні позивач повністю підтримав свої вимоги, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі, з запереченнями відповідача не погодився, вважав, що він працював на посаді водія -експедитора, доказів чого не навів, з заявами чи клопотаннями до суду не звертався. В судових засіданнях підтвердив факт того, що він неодноразово відмовлявся отримувати свою трудову книжку через незгоду з записами в трудовій книжці та розрахунком грошових виплат відносно нього. В судовому засіданні представник відповідача позов визнав частково , підтримав свої заперечення на л.с. 24-26 та уточненні заперечення від 16.12.2016р. Відповідач визнав позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача суму у розмірі 8\~657,01 гривень, як належну працівникові до сплати при звільнені, яка включає компенсацію за невикористану відпустку. Інші позовні вимоги відповідач не визнає, пояснивши, що позивач навмисно відмовляється отримувати трудову книжку та неодноразово спробував в судовому засіданні вручити позивачу його трудову книжку під розписку, але [PERSON] відмовився В іншій частині позовних вимог позивача відповідач просить суд відмовити. З,ясував обставини справи, заслухавши пояснення сторін, дослідив представлені сторонами докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення 8\~657,01 грн. , а в іншій частині вимог відмовляє. Судом встановлено, що 16.02.2015 р. на підставі заяви позивача (л.с.27), його було звільнено з посади водія ПП фірма «Гармаш» підрозділ Олександрівський мясокомбінат, за згодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП, наказу № 13-ОК від 16.02.2015 р.(л.с.28). Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно до п. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що 16.02.2015 року позивач у день свого звільнення, ознайомившись з наказом про звільнення № 13-ОК від 16.02.2015 р. під підпис, самостійно покинув територію ПП фірма «Гармаш», не отримавши своєї трудової книжки та належний йому при звільненні розрахунок, не пояснивши причини відмови в отриманні трудової книжки та розрахунку. Цей факт підтверджено складеним представниками відповідача комісійним актом від 16.02.2015 р. про залишення території підприємства з невідомих причин, не отримавши трудової книжки та розрахунку при звільненні, копія якого наявна в матеріалах справи. Позивач у своєму позові та під час розгляду справи стверджував, що відповідач у день звільнення позивача відмовив йому у видачі трудової книжки та сплаті коштів за невикористані відпустки за 3 роки. Згідно п.1 ч.1 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, зазначені твердження позивача, про відмову йому у видачі трудової книжки та сплати коштів з боку відповідача, суд до уваги не бере, оскільки такі ствердження не доведено позивачем жодних чином. Судом було встановлено, що з метою видачі позивачу трудової книжки та виплати суми, належної позивачу при звільнені, які він не отримав у день звільнення, представники відповідача здійснювали телефонні дзвінки у день звільнення, що підтверджується роздрукуваннями міжміських міжнародних телефонних переговорів за лютий 2015 року, неодноразово прибували за місцем мешкання позивача за адресою: [ADDRESS], однак двері представникам відповідача ніхто не відчинив, що підтверджено Актами про відвідання місця мешкання (проживання) [PERSON] від 16.02.2015 р., від 17.02.2015 р., від 27.02.2015 р., від 06.03.2015 р. Відповідачем були направлені на поштову адресу позивача письмові повідомлення з вказівкою про необхідність прибуття позивача на ПП фірма «Гармаш» для отримання його трудової книжки, розрахунку при звільнені та пропозицією направити трудову книжку на його поштову адресу при умові його письмової згоди. Це підтверджено письмовими повідомленнями з описами вкладення № 126 від 13.03.2015 р., № 334 від 30.07.2015 р., № 397 від 14.09.2015 р., № 510 від 20.11.2015 р., № 25 від 26.01.2016 р., № 128 від 11.04.2016 р. з додаванням фіскальних чеків про відправлення повідомлень на адресу [PERSON] До матеріалів справи долучено лист Поштампу-Центр поштового звязку № 1 УДППЗ «Укрпошта» Одеська дирекція № 1315/12Вих від 10.08.2015 р. який доводить, що позивач особисто отримав вищезазначене письмове повідомлення № 126 від 13.03.2015 р. рекомендований листом. 19.04.2016 р. у залі суду під час судового розгляду по даній справі, представник відповідача по довіреності вручив особисто позивачу письмове повідомлення № 142 від 18.04.2016 р. з вказівкою про необхідність прибуття позивача на ПП фірма «Гармаш» для отримання його трудової книжки, розрахунку при звільнені та пропозицією направити трудову книжку на його поштову адресу при умові його письмової згоди, однак позивач відмовився підтвердити факт отримання вказаного повідомлення, не розписавшись на другому примірнику цього повідомлення, що засвідчується відповідним Актом від 19.04.2016 р. 08.08.2016 р. під час судового розгляду по даній справі, представники відповідача по довіреності запропонували позивачу отримати його трудову книжку під розпис у залі суду, для чого трудова книжка була предявлена Суду на огляд. Однак, позивач відмовився від її отримання. Розглянувши матеріали справи, судом встановлено, що розмір належної позивачу суми при звільнені складає 8\~657,01 грн., до якої включено компенсацію за невикористану відпустку, що підтверджено розрахунковим листом за 2015 рік (уточнений), копію якого долучено до матеріалів справи. Відповідач вказану суму визнає до сплати позивачу у повному обсязі. Позивач, вимагаючи стягнути з відповідача кошти у розмірі 12\~000 гривень, як компенсацію за невикористані відпустки, ніяк не обґрунтував дану вимогу у своєму позові, не довів обставини для задоволення даної вимоги та не навів жодних належних розрахунків вказаної суми. Отже, підстав для задоволення даної позовної вимоги суд не вбачає. З огляду на усе вищевказане, суд не вбачає винних дій або бездіяльності відповідача у неотриманні позивачем трудової книжки та належного йому розрахунку при звільнені, включаючи компенсацію за невикористану відпустку, оскільки судом встановлено, що позивач сам усілякими способами ухиляється від їх отримання з моменту його звільнення та по сьогодення. Відповідно до п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 за N 58, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Оскільки судом встановлено відсутність вини відповідача у затримці видачі трудової книжки позивачу, позов у частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку у розмірі 12\~000 грн. за затримку видачі трудової книжки задоволенню не підлягає. Згідно ч.1, 2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що позивача було звільнено з ПП фірма «Гармаш» 16.02.2015 р., згідно наказу № 13-ОК від 16.02.2015 р. З позовом позивач звернувся до суду . Отже, суд вбачає порушення з боку позивача строків позовної давності у частині позову про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки, а саме порушення положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України, що також є підставою для відмови у задоволенні позову у даній частині. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial