Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

05 липня 2021 року [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власницею квартири [ADDRESS] . З 01 квітня 2008 року у вказаній квартирі зареєстрований її син [PERSON] .. Вказує на те, що влітку 2017 року її син [PERSON] зібрав свої речи та переїхав проживати за іншим місцем проживання. Комунальні послуги нараховуються, у тому числі і на відповідача, тому вона змушена нести додаткові витрати. З огляду на викладене, просила суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Головкіна Н. А., яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН № 5850, видане 26 серпня 2020 року на підставі рішення Ради адвокатів Донецької області № 7 від 29 липня 2020 року, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви з проханням розгляд справи проводити за їхньої відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечували. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачів про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за останньою відомою адресою місця проживання [PERSON] зареєстрованого у встановленому законом порядку, що підтверджено відповідями на запити суду, направлених у порядку ст. 187 ЦПК України. Крім того, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідача був здійснений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Однак [PERSON] , будучи повідомленим у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзивів, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи за його відсутності від нього до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, оскільки відповідач, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце судового засідання не з`явився у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подав відзивів, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди сторони позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів із постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою від 13 вересня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Витребувано з КП «БТІ» м. Слов`янська та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відомості про те за ким та на підставі яких правовстановлюючих документів зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 07 жовтня 2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 23 листопада 2021 року вирішено розглядати справу у заочному порядку. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив такі обставини та відповідні ним докази. Відповідно до договору купівлі - продажу квартири від 02 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Мурадовою С. Г., зареєстрованого в реєстрі за № 6239, [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . На вказаному договорі міститься відмітка про те, що зазначена квартира на праві приватної власності зареєстрована за [PERSON] .. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 11-11/08-01/1369 від 01 липня 2021 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту № 4318 від 02 липня 2021 року, складеного комісією у складі депутата Миколаївської міської ради Вовка Р. М., сусідів - свідків: [PERSON] та [PERSON] , у квартирі [ADDRESS] [PERSON] не проживає останні чотири роки. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07 жовтня 2021 року, відомості про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , - відсутні. Згідно із відповіддю КП БТІ № 3252-2/0.84/01 від 22 листопада 2021 року, квартира [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] .. За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановленістаттею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Аналіз згаданих норм житлового законодавства визначає поняття членів сім`ї власника житла, згідно із яким до них віднесено зокрема й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Позивачкою зазначається, що відповідач є її сином. Як видно із акту обстеження, відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] останні чотири роки. З огляду на викладене, слід дійти висновку, що відповідач як повнолітній син позивачки перестав бути членом її сім`ї, з моменту добровільного виселення, тобто з 2017 року, створивши тим самим відповідно до вимог ст. 3 СК України, власну сім`ю. Враховуючи відсутність у сторін правовідносин між власником та членом сім`ї власника, слід дійти висновку про те, що на вказані правовідносини розповсюджуються загальні норми, передбачені главою 32 ЦК України щодо користування чужим майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ст. 403 КПК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Відповідно до ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється зокрема у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд . Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням, або втрату користування жилим приміщенням. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що вже понад три роки відповідач без поважних причин не проживає за місцем свого постійного проживання, будинком, який належить позивачці та в який він вселилися з її добровільної згоди з метою проживання в ньому, не користується, комунальні послуги за будинок не вносить, у належному стані не підтримує. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідно до норм ст. 406 ЦК України, право на користування житловим приміщенням відповідача як майном, що належить на праві власності [PERSON] є припиненим. Суд приходить до висновку про те, що в даному випадку звернення із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням є належним способом захисту та не суперечить нормам ст. 406 ЦК України щодо вимоги про припинення сервітуту, при цьому доводи позивачки щодо обставин, за яких вона звернулася із вказаним позовом є обґрунтованими, оскільки у іншій спосіб вирішити спір неможливо та її право підлягає захисту. Враховуючи, що добровільно знятися з реєстрації у вказаному житловому будинку відповідач не бажає, а його реєстрація створює перешкоди в реалізації позивачкою права користування та розпоряджання своїм майном як власником, суд приходить до висновку, що слід визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. За приписами п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов судом повністю задоволений, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved