Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

06.08.2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить розірвати зареєстрований між ними шлюб. Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вони з відповідачем перебувають у шлюбі з 14.08.2015 р. Від шлюбу дітей не мають. З 2017 року спільне життя між подружжям погіршувалося, що призвело до припинення шлюбних відносин з початку 2017 року, проживають окремо. Вважає, що примирення не можливе, що стало причиною для звернення до суду із позовом про розірвання шлюбу. 29.08.2019 року суддею Сухаревич З.М. вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження, призначено підготовче засідання. 04.12.2019 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивач в підготовче засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просила задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не надав. Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення за відсутності сторін та підставі наявних у суду матеріалів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 14 серпня 2015 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 442. Від даного шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Шлюбні стосунки сторони припинили з початку 2017 року, сумісне господарство не ведуть, проживають окремо. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Отже, якщо позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, приймаючи до уваги, що сторони припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. За змістом ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст.115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. На підставі викладеного та

Outcome: approved