Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

06 серпня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона являється власником 10/18 часток квартири [ADDRESS], які належать їй на підставі договору дарування від 8 серпня 2017 року. У вказаній квартирі зареєстрованим значиться колишній власник - відповідач по справі [PERSON], [INFO]. Однак відповідач, з липня 2017 року не проживає за місцем реєстрації, не сплачує комунальні платежі по утриманню квартири, будь-яких особистих речей в будинку не має і взагалі житлом не цікавиться. Між тим, проживаючи за іншою адресою, відповідач залишається зареєстрованим у квартирі, яка перебуває у спільній частковій власності, добровільно знятися з реєстрації не бажає, та в такий спосіб створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном. Посилаючись на вимоги ст.ст. 391,405 ЦК України, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Ухвалою суду від 06 листопада 2018 року відкрите провадження у справі. Позивач в підготовчому судовому засіданні позов підтримала, в подальшому надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідачі в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнає. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 10/18 часток квартири [ADDRESS], які належать їй на підставі договорів дарування від 8 серпня 2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бака О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2439 (а.с. 7-8), та від 18 вересня 2015 року, про що зазначено у рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області (а.с. 31-32). Власником 8/18 часток означеної квартири являється [PERSON], з яким у позивача склався певний порядок користування житловим приміщенням та розділені особові рахунки щодо користування комунальними послугами. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно довідки № 3867 від 01 серпня 2018 року (а.с. 11), в зазначеній квартирі зареєстрованим значиться відповідач по справі - [PERSON], [INFO], який в зв'язку з укладенням договору дарування частки у нерухомому майні, передав свої права власника на 5/18 частини квартири, що розташована в [ADDRESS]. Позивач у позові наголошувала на застосуванні до правовідносин вимог ч.2 ст. 405 ЦК України, яка передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз поданих вище доказів не дає суду достатніх даних про те, що [PERSON] являється членом сім'ї [PERSON], а тому у суду відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин вимог ст. 156 ЖК України та вимог ч.2 ст. 405 ЖК України. Суду подано акт № 6083 від 28 серпня 2018 року, складений інспектором відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради Ткалею І.А. за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON], зареєстрований, але не проживає в [ADDRESS] з 30.07.2014 року (а.с. 33,34). У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Як зазначає у своєму позові [PERSON], наявність реєстрації відповідача у належній їй на праві власності квартирі, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачами та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням, суду не надано. Навпаки, визнаючи позов [PERSON], відповідач [PERSON] фактично визнав, що втратив право користування житловим приміщенням одразу після укладення з позивачем договору дарування своєї частки у нерухомому майні. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved