Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

05.12.2018 р. позивач звернувся до суду із позовними вимогами, про захист його права, як споживача та стягнення коштів, а саме просив суд стягнути з відповідача ТОВ «Єврокар Україна» на його [PERSON] користь сплачені за договором фінансового лізингу №3866 від 11.10.2017 року кошти в сумі 17680 грн. та неустойку в сумі 2121,60 грн., у звязку із розірванням договору, укладеного поза торговельним або фінансовим приміщенням. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що 11.10.2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» у м. Камянське Дніпропетровської області був укладений договір фінансового лізингу №3866, за яким ТОВ «Єврокар Україна» як лізингодавець взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (автомобіль) та передати його у строк визначений договором (три дні), як пояснила йому представник ТОВ, у користування позивачу як лізингоодержувачу, а саме предметом цього договору фінансового лізингу є транспортний засіб марки «ZAZ Sens», комплектація/модифікація «standartr+», об'ємом двигуна 1,3 бензин, тип КПП «5мех.», привід «2WD». Згідно із п. 8.2 договору сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 6560,30 доларів США, що еквівалентно 176800 грн.; на виконання умов вказаного договору [PERSON] вніс кошти на рахунок відповідача в розмірі 17680 грн. як авансовий платіж, однак через три дні автомобіль позивачу не доставили, а телефоном повідомили, що автомобіль виявився несправним, у звязку з чим його доставка виявилась неможливою, після чого позивач вирішив уважно прочитати підписаний договір та зрозумів, що його ошукали - строк передачі автомобіля становив не 3 дні, а 90 календарних днів та лише після сплати 10% комісії за організацію та 23% авансу, при цьому за умовами договору платіж, який позивач сплатив за вказівкою менеджера як авансовий, що зазначено у виписаному бланку квитанції виявився «комісією за організацію договору», що у договорі формулюється як першочерговий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату, про дійсне призначення якого менеджером відповідача було надано позивачеві неправдиву інформацію. Враховуючи усі викладені обставини та почитавши відгуки в мережі інтернет, позивач вирішив розірвати договір, про що 20.11.2017 року направив на адресу, зазначену у договорі, відповідну заяву з вимогою повернути сплачені кошти, однак 23.10.2017 року надійшло повідомлення від ТОВ «Єврокар Україна» про розірвання з ним договору, але сплачені ним кошти ТОВ «Єврокар Україна» повертати відмовилось, посилаючись на договірні умови, згідно з якими сплачені кошти зараховані як комісія за організацію договору згідно із п.12.1 ст.12 вказаного договору фінансового лізингу не повертаються ні за яких умов у випадку розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача за його власним бажанням. Проте позивач вважає, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу №3866 від 11.10.2017 року не відповідає вимогам закону та порушує його права як споживача фінансових послуг, а сплачені позивачем на користь відповідача кошти підлягають поверненню на підставі ч.ч. 3, 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів». Водночас, згідно із ч.9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Повідомлення про розірвання договору з вимогою повернути кошти позивач направив відповідачеві 20.11.2017 року. 30 днів, протягом яких відповідач мав повернути сплачені кошти, з моменту направлення вимоги минули 22.11.2017 року. З цього часу по 04.12.2017 р. день подання позовної заяви до суду - затримка повернення коштів становить 12 днів. Позивачем було сплачено відповідачеві 17680 грн., а 1% від цієї суми становить 176,80грн., таким чином сума неустойки за 12 днів складає 2121,60 грн. За цих обставин, позивач просив стягнути з відповідача на його користь сплачені за договором фінансового лізингу №3866 від 11.10.2017 року кошти в сумі 17680грн. та неустойку в сумі 2121,60 грн., у звязку із розірванням договору, укладеного поза торговельним або фінансовим приміщенням. Позивач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій просив позов задовольнити повністю на підставі наявних в справі доказів, справу просив розглянути у його відсутність та не заперечував проти винесення заочного рішення у справі у звязку із неявкою представників відповідача (а.с.48). Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв, відзиву та заперечень від відповідача до суду не надходило (а.с.33,34,36,39,45,46). Оскільки належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи відповідач (представники відповідача) у судові засідання не з'явилися жодного разу більш як два рази підряд, від них не надійшло повідомлення про причини неявки, клопотань про відкладення справи, відзиву, а позивач не заперечував проти заочного вирішення справи, тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважав необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення у порядку спрощеного позовного провадження, про що 07.03.2018 року постановив ухвалу. З урахуванням письмової позиції позивача, досліджених доказів та вимог закону суд визнає за необхідне за згодою позивача на підставі ст. 280 ЦПК України постановити заочне рішення, яким позов задовольнити повністю з таких міркувань. Доведено, що 11.10.2017 року між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна», юридичною адресою якого за договором є м. Київ, вул. Бориспальська-9, корпус 57, офіс 57/1, укладено договір фінансового лізингу №3866 у м. Камянське Дніпропетровської області поза торговельним та офісним приміщенням, де зареєстроване та фактично знаходиться відповідач у м. Київ, що підтверджується копією даного договору (а.с. 7-21), поясненнями позивача, викладеними у позовній заяві (а.с. 1), відповіддю ТОВ «Єврокар Україна» (а.с. 23), копією квитанції № ПН3154 від 11.10.2017 р. про сплату [PERSON] 11.10.2017 року у Камянському відділенні ПАТ «ВТБ Банк» платежу за цим договором (а.с.22). Відповідно до п.п. 1.1, 1.3 даного договору предметом фінансового лізингу є транспортний засіб марки «ZAZ Sens», комплектація/модифікація «standartr+», об'ємом двигуна 1,3 бензин, тип КПП «5мех.», привід «2WD» і ТОВ «Єврокар Україна», як лізингодавець, бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування позивачу, як лізингоодержувачу. Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання ними зобов'язань по ньому. Строк лізингу починається з моменту передачі предмету лізингу та підписання акту приймання-передачі та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі та в останньому місяці сплати лізингового періодичного платежу за додатком № 3 до договору. Дія договору припиняється або з моменту переходу права власності на предмет лізингу лізингоодержувачем, або у випадку повернення предмета лізингу лізингодавцю, чи в інших випадках передбачених договором та чинним законодавством (ст. 2 договору). Згідно із п. 1.7. договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, у разі наявності, - сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.5 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору. У пункті 8.2 договору сторони погодили, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 6560,30 доларів США, що еквівалентно 176000 грн. Також судом встановлено, що позивач на виконання умов договору лізингу, 11.10.2017 року сплатив на рахунок відповідача в розмірі 17680 грн., що підтверджується копією квитанції № ПН3154 від 11.10.2017 (а.с.22). Пунктами 12.1 договору визначено, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначенням реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. [PERSON] направив відповідачу ТОВ «Єврокар Україна» заяву про розірвання договору фінансового лізингу №3866 від 11.10.2017 року та повернення сплачених грошей, яку відповідач отримав 23.10.2017 року, та 23.10.2017 року договір фінансового лізингу №3866 від 11.10.2017 року розірвано на підставі п.12.1 договору за заявою [PERSON] за його власним бажанням, за наслідками розірвання договору сплачені [PERSON] гроші в сумі 17680 грн. ТОВ «Єврокар Україна» позивачеві не повернуто, що підтверджується поясненнями позивача у позовній заяві, листом ТОВ «Єврокар Україна» від 20.11.2017 року №2377 (а.с. 23). Правовідносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно із ч.1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Пунктом 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Водночас, відповідно до п.п. 3, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Частиною 3 і 4 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Заяву про розірвання договору та повернення сплачених коштів [PERSON] 20.11.2017 року направив відповідачеві у межах 14-денного строку з часу його підписання, як це передбачено законом. Згідно із ст.ст. 5, 21, ч.8.ст. 18, ч. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав; захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом; нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачиться на користь споживача; під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити із припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Таким чином, сплачені позивачем на користь відповідача кошти підлягають поверненню на підставі ч.ч. 3, 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів». Водночас, згідно із ч.9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Повідомлення про розірвання договору з вимогою повернути кошти позивач направив відповідачеві 23.10.2017 року, 30 днів, протягом яких відповідач мав повернути сплачені кошти однак цього не зробив минули 22.11.2017 року, тому затримка повернення коштів становить 12 днів (з 23.11.2017 року по 04.12.2017 року). Позивачем було сплачено відповідачеві 17680грн., 1% від цієї суми становить 176,80грн. за один день, а неустойка за 12 днів складає 2121,60 грн. Окрім наведеного, дії відповідача суперечать ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Повернення коштів за розірваним договором гарантовано законом споживачеві будь-яких послуг, у тому числі і послуг фінансового лізингу. Отже, неповернення позивачу сплаченого відповідачеві на підставах, не передбачених законом, - позбавляють його права власності на сплачені кошти та прямим чином порушують статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до ст.26, ч.1 ст.27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 10 ЦК України та ст.3 Закону України «Про захист прав споживачів», Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права.

Outcome: approved