Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-09 00:00:00

06.07.2017 року позивач [PERSON] звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути із відповідача суму штрафних санкцій за невиконання грошового зобов'язання у розмірі 1322192 грн. 62 коп., а також сплачений судовий збір за звернення до суду в розмірі 8000 грн. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30.10.2015 року було частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та стягнуто з останнього на користь [PERSON] 6024723 грн. 80 коп., з яких 2397900 грн. 00 коп. сума основного боргу, 2397900 грн. 00 коп. сума пені та 1228923 грн.. 80 коп. сума інфляційних витрат. Вказане рішення суду набрало законної сили, позивач отримав виконавчий лист та подав його на примусове виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області та 02.09.2016 року державним виконавцем було відкрите виконавче провадження по примусовому виконанню рішення суду. Так, як боржник добровільно виконувати рішення суду відмовляється, чим грубо порушує права позивача, як кредитора, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою судді від 22.08.2017 відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду Ухвалою суду від 09.02.2018 задоволено клопотання представника позивача про витребування з Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області належним чином завіреної копії матеріалів виконавчого провадження № 52093565 відкритого 02.09.2016 року на виконання виконавчого листа № 372/1546/15-ц виданого Обухівським районним судом Київської області 21.04.2016 року. Ухвалою суду від 02.07.2018 задоволено клопотання представника позивача про повторне витребування з Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області належним чином завіреної копії матеріалів виконавчого провадження № 52093565 відкритого 02.09.2016 року на виконання виконавчого листа № 372/1546/15-ц виданого Обухівським районним судом Київської області 21.04.2016 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в позовній заяві Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти позовних вимог у повному обсязі, та зазначив, що про наявність виконавчого провадження щодо примусового стягнення з нього коштів на користь позивача йому нічого не відомо. Мотивуючи тим, що під час укладення договору безпроцентної позики грошей від 24.10.2012 року ним було підписано примірник договору на суму в гривневому еквіваленті в 30000 доларів США за курсом НБУ на день укладення правочину. Крім того, зазначив, що позика була безпроцентна, а тому нарахування процентів є безпідставним. За таких обставин просив відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30.10.2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 6 024 723 грн. 80 коп., з яких 2 397 900,00 грн. сума основного боргу; 2 397 900,00 грн. сума пені та 1 228 923,80 грн. сума інфляційних витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.4-6). На виконання даного рішення суду 21.04.2016 року позивачу видано виконавчий лист № 372/1546/15-ц (2-723/15) (а.с.7). 01.09.2016 року позивач [PERSON] звернувся до відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Київській області з заявою про відкриття виконавчого провадження в порядку п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.8). 02.09.2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 52093565 на підставі виконавчого листа № 372/1546/15-ц від 21.04.2016 року (а.с.9). Як вбачається з листа Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Київській області № 3839 від 18.07.2018 року, на виконання ухвали суду про витребування завіреної копії матеріалів виконавчого провадження № 52093565 відкритого на виконання виконавчого листа № 372/1546/15-ц виданого Обухівським районним судом Київської області, 18.01.2017 при передачі виконавчих проваджень, які перебували на примусовому виконанні у державного виконавця Гопцій Р.О. передано до державного виконавця Телявського А.М., однак при передачі виконавчих проваджень встановлено, що виконавче провадження АСВП № 52093565 з примусового виконання виконавчого листа № 372/1546/15-ц від 21.04.2016 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] не передавалося, тобто втрачено про що складено акт від 04.07.2018 року (а.с. 74-75, 77). Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині 5 статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За загальними приписами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до статей 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Виконавче провадження АСВП № 52093565 з примусового виконання виконавчого листа № 372/1546/15-ц виданого 21.04.2016 року Обухівським районним судом Київської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики у Відділі примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Київській області, на час розгляду цієї справи судом, відсутнє. В результаті чого, суд не може дійти однозначного та беззаперечного висновку щодо невиконання боржником рішення Обухівського районного суду Київської області від 30.10.2015 року та про наявність у [PERSON] будь-якої заборгованості Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У відповідності до положень п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі», а саме: «У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, З яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог». Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Виходячи з положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Тому не підлягає задоволенню і вимога позивача про стягнення з відповідача судового збору.

Outcome: dismissed