Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

05 листопада 2019 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, в якому позивачка просить суд: - визначити місце проживання малолітніх: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] ; - стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на малолітніх: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 5000 гривень на кожного щомісячно, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду та до досягнення кожною дитиною повноліття. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 21.11.2019 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 23.01.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача по справі [PERSON] , в якому представник зазначив, що відповідачем [PERSON] визнаються позовні вимоги [PERSON] в частині визначення місця проживання дітей з матір`ю, однак частково заперечує проти задоволення вимоги про стягнення аліментів, посилаючись на незгоду з визначеним позивачкою до стягнення розміром аліментів. Тієї ж дати, до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі батька у вихованні дітей, яку було надіслано 21.01.2020 року, в якій [PERSON] просить суд: - усунути перешкоди у спілкуванні [PERSON] з дітьми: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; - визначити спосіб участі батька, [PERSON] , у вихованні дітей, встановивши графік зустрічей з синами: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , наступним чином: - надати можливість спільного відпочинку і оздоровлення з синами під час зимових, весняних, літніх та осінніх канікул періодично або разово тривалістю, що складає 50% календарних днів кожних канікул, з можливістю ночівлі за місцем проживання позивача, на території України або за кордоном, без присутності матері, враховуючи думку та стан здоров`я дітей; - щороку у навчальний період - 2-3 рази на тиждень з можливістю забрати зі школи, відвезти на тренування та повернення за адресою проживання синів; - в один з вихідних днів (суботу або неділю, залежно від навантажень по навчанню) без обмеження місця прогулянок, з можливістю поїздки до родичів, з можливістю ночівлі за місцем проживання позивача, без присутності матері, враховуючи думку та стан здоров`я дітей; - надати можливість побачитися з дітьми в кожен їх день народження, а саме 27 січня та 18 січня кожного року для привітання та провести з ними цілий наступний день, тобто 28 та 19 січня кожного року до досягнення дітьми повноліття, без присутності матері, з можливістю ночівлі за місцем проживання позивача, враховуючи думку та стан здоров`я дітей; - надати можливість провести з дітьми дні народження членів сім`ї позивача, а саме: 31 грудня, 30 січня, 12 липня, кожного року без обмеження в часі та місця, з можливістю ночівлі за місцем проживання позивача, без присутності матері, враховуючи думку та стан здоров`я дітей; - надати можливість побачитися з дітьми в державні святкові дні та провести з ними час враховуючи думку та стан здоров`я дітей; - в інших випадках, за бажанням провести час з дітьми, з можливістю залишити їх на ночівлю за місцем проживання позивача, останній зобов`язаний отримати на це дозвіл відповідачки та враховувати думку та стан здоров`я дітей; - ніяким чином не налаштовувати дітей проти батька, не висловлюватись негативно проти батька в присутності дітей. 03.02.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив проти позову, в якому позивачка вважає необґрунтованими заперечення відповідача в частині не визнання заявленого до стягнення розміру аліментів. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 06.04.2020 року відмовлено [PERSON] у прийнятті зустрічного позову до [PERSON] , третя особа - Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі батька у вихованні дітей, до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. Зустрічний позов [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі батька у вихованні дітей - повернуто [PERSON] . 06 квітня 2020 судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. У судове засіданні призначене на 02.06.2020 року позивачка [PERSON] не з`явилась, однак 29.05.2020 року надала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримала та просить суд їх задовольнити з урахуванням часткового визнання позову з боку відповідача, розгляд справи провести за її відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні 02.06.2020 року позовні вимоги визнав частково, з урахуванням посилань викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, однак надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення представника відповідача по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 24.07.2008 року, який був зареєстрованим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №743, який був розірваний рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 15 травня 2018 року по справі №522/20125/17, яке набрало законної сили 15 червня 2018 року. За час перебування у шлюбі сторони мають двох спільних малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з довідки (витяг з будинкової книги, склад сім`ї та реєстрацію) за №1054, виданої 24.09.2019 року ОСББ «НАШ ДІМ», у квартирі [ADDRESS] мешкають та зареєстровані: власник - [PERSON] , разом з двома синами: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та Законів України, тому, її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Як вбачається на час звернення позивачки до суду з цим позовом, між батьками не було узгоджено питання щодо місця проживання дітей. Однак, під час розгляду справи, відповідачем 23.01.2020 року було подано відзив за вх. №2877, в якому останній визнав вимоги щодо визначення місця проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . На підставі викладеного вбачається, що сторони під час розгляду справи дійшли узгодження щодо місця проживання їх спільних дітей. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, визначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. За таких обставин, суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки воно не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому заявлені позивачем позовні вимоги в частині визначення місця проживання дітей підлягають до задоволення в повному обсязі. Щодо вимог позивача про стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Як вже судом встановлено, малолітні діти сторін по справі, проживають разом з позивачкою, що не спростовувалось відповідачем по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 9 статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини, дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з вимогами ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч.1,2 ст.184 ЦПК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При визначенні розміру аліментів, судом враховується, що позивачем в порушення ст. 81 ЦПК України не доведено належними доказами платоспроможність відповідача по справі на сплату розміру аліментів щомісячно у заявленому позивачем розмірі - в сумі по 5000 гривень щомісячно на кожну дитину. Також з наданої позивачем інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №197905737 від 28.01.2020 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних частках належала квартира [ADDRESS] . Надалі 27.01.2005 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на зазначену квартиру в цілому, на підставі свідоцтва про право власності на спадщину від 18.01.2005 року, за р.№3-44. Отже, з наданих позивачем доказів вбачається лише, що відповідачеві на праві власності належить квартира [ADDRESS] , в цілому з 27.01.2005 року. Проаналізувавши зазначені докази, суд вважає безпідставними посилання позивача, що наявні докази про належність відповідачеві на праві власності квартири [ADDRESS] , в цілому з 27.01.2005 року, є підтвердженням матеріального стану останнього, який дозволяє йому сплачувати аліменти в сукупному розмірі в сумі 10000 гривень щомісячно, з урахуванням того, що як вбачається з вищевказаної довідки відповідачем це майно було отримано в рамках процедури приватизації та в порядку спадкування. З наданих відповідачем до суду доказів вбачається, що [PERSON] є працевлаштованим, працює в ТОВ «НОТЕО» з 06.11.2019 року, яким було отримано заробітню плату в сумі: 3104,99 гривень за листопад 2019 року, в сумі 3622 гривні 50 копійок за грудень 2019 року. При цьому, судом враховується, що відповідач є особою працездатного віку, законодавчо на останнього покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власної дитини, у зв`язку з чим враховуючи вимоги ст. 182 Сімейного кодексу України, беручи до уваги згоду відповідача сплачувати аліменти на малолітніх дітей у розмірі 1200 гривень щомісячно на кожну дитину, з урахуванням наявних доказів про дохід відповідача, що не спростовано позивачем жодними доказами, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на малолітніх: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 1200 гривень щомісячно, на кожну дитину, починаючи стягнення з дати подання позовної заяви до суду, а саме з 05 листопада 2019 року та до досягнення кожною дитиною повноліття, що буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та відповідатиме принципам розумності та справедливості. Одночасно суд зазначає, що при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, суд прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Разом з цим, суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст.192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення ст.185 Сімейного кодексу України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Одночасно суд роз`яснює, що статтею 196 Сімейного кодексу України передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються зокрема позивачі у справах про стягнення аліментів. З урахуванням вищевикладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати зі сплати останньою судового збору за подання до суду позовної заяви в частині вимог про визначення місця проживання дітей у розмірі 768 гривень 40 копійок, а також оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви про стягнення аліментів, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 768 гривень 40 копійок. При вищевикладених обставинах та

Outcome: partial