Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

07.08.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, які заявою від 25.10.2018 року уточнив та просить визнати за ним право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, площею 0,0659 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що [PERSON] , яка померла [INFO] , за своє життя оформила право приватної власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] оформила право приватної власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Ізмаїл та отримала державний акт на право приватної власності на землю [NUMBER] від 20.05.1998 року. У подальшому, [PERSON] подарувала зазначений житловий будинок [PERSON] на підставі договору дарування жилого будинку, посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 10.12.1998 року за реєстром №2/7895. Право власності [PERSON] на зазначений будинок з надвірними спорудами зареєстроване в Ізмаїльському міжміському бюро технічної інвентаризації 16.04.2004 року в реєстровій книзі за №59-168. Таким чином, у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок до [PERSON] , до останньої перейшло й право власності на земельну ділянку. 19.04.2004 року [PERSON] на підставі договору дарування жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом Гнесько В.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 1960, подарувала [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, [PERSON] , з 19.04.2004 року по сьогоднішній день належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] Право власності 16.03.2018 року, зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1511707151106. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи тим, що вона має право на земельну ділянку на підставі заповіту. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що [PERSON] подарувала житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування жилого будинку, посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 10.12.1998 року за реєстром №2 /7895 . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 06.09.2017 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] померла [INFO] Станом на 01.11.2003 року [PERSON] належала земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, площею 0,0659 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі Державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] від 20.05.1998 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №545, що підтверджено довідкою, наданою Міськрайонним управлінням в Ізмаїльському районі та м. Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області № 3240/126-18 від 15.11.2018 року. Згідно до ст. 1216 ЦК України - спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Після смерті [PERSON] згідно ст.525 ЦК УРСР (1963 року) відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, площею 0,0659 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР (1963 року) - кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до заповіту, посвідченого 18.05.1995 року державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Богдан О.Н., зареєстрованого в реєстрі за № 2-3031, [PERSON] заповіла усе її майно, де б воно не знаходилось і в чому б воно не існувало і взагалі все те, на що вона за законом на день смерті матиме право - [PERSON] . Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 54605077 від 22.12.2018 року, наданої державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області Черненко С.М. , заповіт [PERSON] від 18.05.1995 року, зареєстрований за № 2-3031, не змінювався та не скасовувався. Осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині, незалежно від змісту заповіту відповідно до ст. 535 ЦК УРСР (1963 року), немає. Згідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року - визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України N18/5 від 14.06.1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] на час відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено відповідним записом в будинковій книзі на житловий будинок на розташований за адресою: [ADDRESS] , тобто вважається такою, яка прийняла спадщину. Судом встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку від 19.04.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г., зареєстрованого в реєстрі за №1960, [PERSON] передала у власність безоплатно [PERSON] , належний їй на праві приватної власності житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Так, на підставі вищевказаного договору дарування 16.03.2018 року право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1511707151106, за [PERSON] , що підтверджено інформаційною довідкою № 118182465 від 23.03.2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод, кожна фізична особа має право вільно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше ніж в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Частинами 1, 4 ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. За нормою, закріпленою у частині другій цієї ж статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). За вимогами ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Отже, виходячи із наведених вимог, законодавцем перехід права власності на земельну ділянку пов`язується із припиненням права власності на таку ділянку попереднього землевласника. При цьому, ст. 378 ЦК України визначено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках встановлених законом. Відповідно до статті 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Приймаючи до уваги, що в зв`язку з тим, що [PERSON] прийняла спадщину, до складу якої входить земельна ділянка, яка являється предметом спору, у встановленому законом порядку, та згідно договору дарування від 19.04.2004 року подарувала [PERSON] лише житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], суд вважає, що неможливо позбавити відповідач права вільно володіти своїм майном. Таким чином, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, площею 0,0659 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed