Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

06 січня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету», в якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ № 376 від 05 листопада 2015 року; поновити його на роботі механіком у ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного університету»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що він з 05 липня 2007 року перебував у трудових правовідносинах з Відокремленим підрозділом «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету», де працював механіком з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю. Наказом № 376 від 05 листопада 2015 року був звільнений з роботи за прогул без поважних причин. Вважає своє звільнення незаконним з таких підстав. Відповідач провів його звільнення на підставі доповідної записки зав. практикою [PERSON], що не передбачено діючим законодавством. Крім того, відповідач застосував до нього дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення без виконання вимог ст. 149 КЗпП України, зокрема, без зясування та встановлення причин його відсутності на роботі. Так, 28 жовтня 2015 року він передав секретарю технікуму заяву на імя директора про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 02.11.2015 року, яка була зареєстрована секретарем у журналі. 05.11.2015 року він прийшов до технікуму з заявою, в якій просив директора продовжити йому відпустку без збереження заробітної плати з 11 листопада по 13 листопада 2015 року включно. Вказана заява була також зареєстрована секретарем у журналі. Законом України «Про відпустки» визначений перелік осіб, яким відпустка без збереження заробітної плати надається в обовязковому порядку, до яких, зокрема, віднесені: пенсіонери за віком; ветерани праці. Він має обидна статуси: є пенсіонером за віком та ветераном праці. Не дивлячись на надану йому законом пріоритетну процедуру в оформленні такої відпустки, він завчасно попередив про це адміністрацію технікуму особисто вручив обидві заяви секретарю для реєстрації, та отримавши копії зареєстрованих заяв, пішов у законно оформлену відпустку. Але, коли 7 грудня 2015 року він вийшов на роботу, до роботи його не допущено та оголошено про нібито наявний наказ про звільнення, тому для ознайомлення з цим наказом та отримання його копії йому треба прийти наступного дня, тобто 08 грудня 2015 року. Але цього наказу не було і 08 грудня 2015 року та лише 09 грудня 2015 року його було ознайомлено із зазначеним наказом та надано його копію. Позивач [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю з підстав, наведених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав у повному обсязі, пояснивши, що Законом України «Про відпустки» передбачено надання двох видів відпусток без збереження заробітної плати: відпусток, які надаються працівникам в обовязковому порядку, і відпусток, які надаються за згодою сторін. 28 жовтня 2015 року позивач подав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати без зазначення виду відпустки та надання відповідних документів, що підтверджують його певний статус. Директором технікуму відпустка позивача погоджена не була, наказ про відпустку [PERSON] не видавався. 02,03,04 листопада 2015 року позивач на роботу не вийшов. 05 листопада 2015 року за фактом відсутності на роботі 02,03,04 листопада 2015 року позивачу запропоновано надати пояснення. Надавати письмові пояснення з цього приводу позивач відмовився, пославшись на те, що він перебуває у відпустці. Після відмови позивача надати пояснення з приводу його відсутності, був складений відповідний Акт та виданий наказ про звільнення позивача за п.4 ст. 40 КЗпП України, копія якого була скерована на адресу позивача м. Костянтинівка, вул. Грибоєдова, 22 поштою. Проте, поштове відправлення було повернуто до технікуму у звязку з відмовою у його отриманні. Вважає звільнення позивача законним, а тому просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала за підстав, наведених представником відповідача, просила відмовити у задоволенні позову. Дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані та задоволенню не підлягають з таких підстав. Судом встановлено, що з 05 липня 2007 року [PERSON] працював механіком у Відокремленому підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету». Наказом № 376 від 05 листопада 2015 року був звільнений з 30 жовтня 2015 року за п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин (а.с.4). З наказом про звільнення від 05 листопада 2015 року позивач був ознайомлений 09 грудня 2015 року, про що свідчить його підпис на наказі. Згідно з довідкою профспілкової організації ВП «Костянтинівський технікум Луганського аграрного університету» (а.с.60) [PERSON] не є членом первинної профспілкової організації ВП «КТЛНАУ». Вирішуючи трудовий спір по суті заявлених вимог, суд дійшов таких висновків. Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснив, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин, зокрема, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки. Судом встановлено, що 02,03,04 листопада 2015 року механік ВП «КТ ЛНАУ» [PERSON] був відсутній на роботі. Дана обставина підтверджується доповідною запискою завідуючої практичним навчанням [PERSON] від 05 листопада 2015 року (а.с.69), відповідно до якої механік [PERSON] 02,03,04 листопада був відсутній на роботі. А також показами свідка [PERSON] - завідуючої практичним навчанням ВП «КТ ЛНАУ», яка у судовому засіданні пояснила, що вона займається веденням табельного обліку, зокрема, стосовно механіка [PERSON] 02,03,04 листопада 2015 року [PERSON] був відсутній на роботі, про що вона 05 листопада 2015 року подала доповідну записку директору технікуму. Про зворотне позивачем не заявлено. Зясовуючи причини відсутності позивача 02,03,04 листопада 2015 року суд встановив таке. Позивач, пояснюючи факт відсутності на роботі, вказував на те, що він за поданою ним заявою від 28 жовтня 2015 року перебував у відпустці без збереження заробітної плати, яка мала бути йому надана в обовязком порядку як пенсіонеру за віком та/або як ветерану праці. Проте, суд не приймає до уваги зазначені доводи позивача, оскільки із дослідженої судом заяви від 28 жовтня 2015 року вбачається, що [PERSON] просив надати йому відпустку без збереження заробітної плати з 02 листопада по 11 листопада включно за сімейними обставинами (а.с.16). З пояснень сторони відповідача, третьої особи вбачається, що у звязку з тим, що заява [PERSON] про надання відпустки без збереження заробітної плати не містила зазначення виду відпустки та відповідних документів на підтвердження певного статусу, зазначену заяву роботодавцем було розцінено, як заяву про надання відпустки згідно із ст. 26 Закону України «Про відпустки», яка надається за спільною згодою сторін, яку у даному випадку досягнуто не було. Суд погоджується з зазначеними доводами сторони відповідача, оскільки Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96ВР (далі Закон № 504) передбачено надання двох видів відпусток без збереження заробітної плати: відпусток, які надаються працівника в силу субєктивного права, що належить їй за законом, тобто в обовязковому порядку (ст. 25 Закону), і відпусток, які надаються за погодженням сторін (роботодавця і працівника) (ст. 26 Закону). Зі змісту ст.ст. 25,26 Закону № 504 вбачається, що працівник, який має право на відпустку без збереження заробітної плати, що надається в обовязковому порядку за ст. 25 Закону № 504, має ще й право на відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін, передбачену ст. 26 цього Закону. Тож, працівник, який бажає одержати відпустку без збереження заробітної плати у заяві на імя роботодавця про надання відпустки має зазначити вид відпустки, та у випадку бажання одержати відпустку, передбачену ст. 25 Закону № 504 надати документ, що підтверджує таке його субєктивне право. Відсутність у заяві [PERSON] від 28 жовтня 2015 року зазначення виду відпустки без збереження заробітної плати, зазначення певного субєктивного права та його підтвердження відповідними документами (пенсіонер за віком, ветеран труда) не може свідчити про обовязковість надання позивачу відпустки без збереження заробітної плати. Статтею 26 Закону України «Про відпустки» передбачено, що за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. З наведеної норми можна дійти висновку, рішення надавати чи не надавати працівнику відпустку без збереження заробітної плати, передбаченої ст. 26 Закону № 504 належить виключно до компетенції роботодавця. З пояснень третьої особи [PERSON], свідчень свідка [PERSON] вбачається, що [PERSON] було відмовлено у наданні відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами, наказ про відпустку [PERSON] не видавався та останній з ним не знайомився. Зворотного позивачем у судовому засіданні не доведено. При цьому, суд вважає помилковими доводи позивача про те, що оформлення відпустки здійснюється шляхом подання та реєстрації відповідної заяви про відпустку, оскільки відповідно до чинного законодавства України надання будь-якої відпустки оформлюється на підставі заяви працівника відповідним наказом роботодавця. А як встановлено у судовому засіданні, рішення про надання [PERSON] відпустки, оформленого у вигляді наказу, директор технікуму не приймала. Відсутність наказу про надання відпустки свідчить про самовільне використання [PERSON] днів відпустки. На пропозицію суду пояснити існування яких саме сімейних обставин зумовило відсутність позивача на роботі, [PERSON] пояснив, що він втомився від напружених стосунків із керівництвом технікуму, а тому вирішив відпочити та подав заяву про надання йому відпустки. За таких обставин, суд дійшов висновку, що [PERSON] був відсутній на роботі 02,03,04 листопада 2015 року без поважних причин. Дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення накладено відповідачем на позивача з дотриманням порядку, передбаченого ст. 149 КЗпП України, про що свідчить Акт від 05 листопада 2015 року (а.с.71), відповідно до якого механік [PERSON] відмовився давати пояснення про відсутність на роботі 02, 03 та 04 листопада 2015 року. Дана обставина у судовому засіданні також підтверджена поясненнями свідка [PERSON] про те, що 05 листопада 2015 року у її присутності [PERSON] було запропоновано надати пояснення з приводу його відсутності на роботі 02,03,04 листопада 2015 року. Однак, [PERSON] надавати будь-які пояснення відмовився та пішов. Аналізуючи досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що звільнення 05 листопада 2015 року механіка [PERSON] на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України було здійснено відповідачем на підставі, в межах і в порядку, визначеними діючим законодавством України. За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed