Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

04 червня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позов обґрунтований тим, що 17.02.2017 відповідачка отримала від позивачки 2 000 дол. США та зобов`язалася їх повернути позивачці у повному обсязі, через три місяці, але не пізніше 17 травня 2017 року, про що нею було складено письмову розписку. Позивачка посилається на те, що заборгованість відповідачки перед нею становить 2 000 дол. США, що станом на 12.06.2019 еквівалентно 52 800 грн. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки на її користь 52 800,00 гривень боргу, 3 276,00 гривень - три проценти річних від простроченої суми коштів та 12 178,00 гривень - інфляційних витрат. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 26 липня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, не заперечує проти прийняття заочного рішення по справі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідачки до суду не надійшло. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку сторони позивачки, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Врахувавши заяву позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 17.02.2017 року [PERSON] передала [PERSON] кошти у борг в розмірі 2 000 дол. США, з поверненням суми в повному обсязі, про що відповідачкою по справі була власноруч написана відповідна розписка. Позивачка, звертаючись з даним позовом до суду, посилалася на те, що відповідачка боргу не повернула, навіть на неодноразові вимоги позивачки, в тому числі, письмові від 20.01.2019 року, а тому заборгованість відповідачки перед нею становить 2000 дол. США, що станом на 12.06.2019 еквівалентно 52 800 грн., яку вона і просить стягнути з відповідачки на свою користь, на що суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 17.02.2017 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого позивачем було надано відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 2 000 дол. США, що станом на 12.06.2019 року за офіційним курсом Національного банку України становило 52 800 грн. Про отримання грошових коштів відповідачка власноруч написала розписку, якою зобов`язалась повернути борг через три місяці, але не пізніше 17.05.2017. Виходячи з положень ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. В той же час, з точки зору закону в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів позивачка надала суду розписку від 17.02.2017 року про отримання відповідачем грошових коштів. Виходячи з викладеного вище, невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики, визнання ним факту заборгованості перед позивачем, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки та їх задоволення в цій частині. За змістом ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц / провадження № 14-446цс18 / від 16 січня 2019 року, відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Велика Палата прийшла до висновку, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Звертаючись до суду, позивачка просить стягнути суму позики в національній валюті - гривні. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивачки та стягнення з відповідача суми боргу в національній валюті - гривні. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Звертаючись до суду, позивачка просить стягнути з відповідача в зв`язку з порушенням ним зобов`язання 3 % річних у сумі 3 276,40 грн. надавши при цьому відповідний розрахунок. Враховуючи викладене вище, невиконання відповідачем умов укладеного з позивачкою договору позики, суд вважає вимоги позивачки обґрунтованими і в цій частині. Суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки в частині стягнення процентів, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. З укладеного між сторонами договору позики, оформленого розпискою відповідача, вбачається, що предметом договору позики була іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма, та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. При цьому конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Це відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18. З урахуванням цього підстави для стягнення з відповідача процентів за договором позики відсутні. Та обставина, що позивачка при зверненні до суду ставить питання про стягнення заборгованої суми в гривні не є підставою для застосування ст.1048 ЦК України та стягнення процентів за умовами договору. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з викладеного, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 768,40 судового збору.

Outcome: partial