Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

05.02.2018 року позивач звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення. Свої позовні вимоги, з урахуванням уточненої позовної заяви позивач мотивувала тим, що вона та [PERSON] з 26.02.1994 року знаходилися у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований у Личаківському відділі ЗАГС м. Львів за актовим записом № 50. Даний шлюб був розірваний на підстав рішення Новомосковського міськрайонного суду від 13.07.2004 року. Від шлюбу сторони мають двох синів - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В період перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, 15 серпня 1996 року, ними був придбаний житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами № [ADDRESS], власником якого, згідно договору купівлі-продажу, значиться відповідач. Під час укладення договору купівлі-продажу, нотаріусом було роз'яснено позивачці про непорушність її права власності в будинку, незалежно від того на чиє ім'я він приданий, тому позивачка не заперечувала проти того, щоб власником будинку був вказаний відповідач. Після розірвання шлюбу, вона з дітьми залишилась проживати у вказаному будинку, а через декілька місяців відновила стосунки з відповідачем та стала проживати з ним однією сім'єю, вести спільне господарство до 18 вересня 2017 року. З того часу відповідач поставив питання про її виселення з будинку, мотивуючи це тим що будинок є його особистою власністю. Відповідно до висновку ДОП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 20.09.2017 року за результатами звернення позивачки щодо чинення перешкод в користуванні житлом зі сторони [PERSON], з відповідачем було проведено профілактичну бесіду про неприпустимість вчинення в подальшому протиправних дій. Після цієї бесіди позивач мала можливість входити до будинку, щоб взяти деякі речі. Однак, 16.12.2017 року відповідач, в той час як позивачка знаходилась на роботі, викинув з будинку деякі речі, показуючи своє небажання допускати її до житла. Позивач з 21.10.1997 року та по теперішній час зареєстрована у будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя. На даний час позивач змушена винаймати собі житло, тому просить усунути перешкоди в користуванні житловим будинком № [ADDRESS] Дніпропетровської області, шляхом її вселення в житловий будинок та стягнути з відповідача судові витрати. В судове засідання позивач та її представник не з'явились, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, свій позов підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає частково, не заперечував проти задоволення позовних вимог про усунення перешкод в користуванні будинком, але заперечував проти стягнення з нього витрат по сплаті судового збору, мотивуючи це важким матеріальним становищем. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. 22 лютого 2018 року було відкрите провадження у справі. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач та відповідач зареєстрували шлюб 26 лютого 1994 року у Личаківському відділі ЗАГС м. Львів за актовим записом № 50, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 8). Даний шлюб був розірваний на підстав рішення Новомосковського міськрайонного суду від 13.07.2004 року (а.с. 10). Від шлюбу сторони мають двох синів - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. (а.с. 9). 15 серпня 1996 року, тобто під час зареєстрованого шлюбу, між [PERSON] як продавцем та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 62,9 кв.м., житловою площею 37,5 кв.м.з надвірними побудовами № [ADDRESS] Дніпропетровської області (а.с. 13). Як вбачається з копії паспорта позивачки, вона з 21 жовтня 1997 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 6-7) За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За частиною 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За нормами ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю. Згідно статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб...» Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідач є власником житлового будинку, а отже має охоронюване законом право володіння, користування та розпорядження належним йому майном, не може бути підставою для виселення позивача, яка на відповідній правовій підставі проживала в будинку. Її право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР. Ст. 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином позбавлена житла, крім випадків встановлених законом. Відповідно до ст.ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. В інтересах неповнолітніх їхні особисті немайнові права, в тому числі і на місце проживання, здійснюють батьки. Згідно положень ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Таким чином, припинення сімейних відносин між позивачем та відповідачем не позбавляє [PERSON] права користування будинком для свого проживання та не може бути підставою для її виселення та позбавлення гарантованого Конституцією та Законами України права на житло. Як вбачається з висновків поліції від 20.09.2017 року та від 26.12.2017 року (а.с. 11,12), компетентними органом встановлено, що відповідач перешкоджав позивачці у користуванні житлом, не дозволяв увійти у будинок, виносив з будинку особисті речі позивачки, погрожував виселенням. Відповідно дост.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно дост.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.2ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ч.1ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннямист.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч.1ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Таким чином суд прийшов до висновку, що відповідач неправомірно перешкоджає позивачу в здійсненні законного права на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], тому вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Посилання позивача на неможливість сплати витрат по сплаті судового збору, через скрутне матеріальне становище, суд не приймає до уваги, оскільки ці доводи документально не підтверджені, а отже, враховуючи задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає сплачений нею судовий збір у сумі 704,80 гривень.

Outcome: approved