Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-26 00:00:00

06 червня 2019 року позивач звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Кузьменко Олексій Степанович про зняття арешту з майна, в якій просила суд звільнити з-під арешту (зняти арешт) квартиру [ADDRESS] , що накладений в межах виконавчого провадження № 33923825. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 18 січня 2008 року між нею та відповідачем у справі, [PERSON] , було укладено шлюб, який зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 2 Харківського міського управління юстиції. Від цього шлюбу у них народилася дитина, [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу, позивач з відповідачем [PERSON] придбали у власність квартиру [ADDRESS] . Ця квартира була придбана за рахунок кредитних коштів ТОВ «Український промисловий банк». Крім вказаної квартири ними було придбано і інше нерухоме та рухоме майно. У 2014 році позивач з чоловіком стали проживати окремо, у шлюбі виникли деякі труднощі, та вони стали ділити спільне майно між собою. Але домовитися вони так і не змогли, у зв`язку з чим позивач була вимушена звернутися до суду з позовом про поділ майна. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 листопада 2014 року спір було вирішено, позов [PERSON] задовольнили: - \~ \~ \~ \~було поділено спільне майно, яке належало на підставі спільної сумісної власності позивачу і відповідачу [PERSON] ; - \~ \~ \~ \~припинено право спільної сумісної власності і визнано за позивачем в цілому право власності на квартиру [ADDRESS] ; - \~ \~ \~ \~припинено право спільної сумісної власності подружжя та залишено за відповідачем [PERSON] право власності в цілому на земельну ділянку з кадастровим номером 6311200000:25:005:0027, площею 0,1000 га, в тому числі за земельними угіддями: 007.01 - 0.1000 га, яка розташована у [ADDRESS] ; на 1/2 (одну другу) частку у праві власності на нежитлові приміщення 4-го (четвертого) поверху № 6-:-8 (шість-:-вісім), 8а (вісім «а»), 9-:-13 (дев`ять-:- тринадцять), 15-:-26 (п`ятнадцять-:- двадцять шість), 31а (тридцять один «а») в літ. «Р-10» (Р - десять), загальною площею 653,6 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; картину художника [PERSON] «Сонячна Венеція»; ікону «Ісус Христос Вседержатель» 19-го століття; ікону «Микола Угодник» 19-го століття; десять золотих злитків по 20 грамів. Рішення набрало законної сили. Після поділу майна, позивач самостійно оплачувала у повному обсязі договір про іпотечний кредит № 31-0061003/ФК-08 від 27.03.2008 року Державній іпотечній установі, не зважаючи на те, що кредит був оформлений на чоловіка. У 2015 році позивач оплатила кредит у повному обсязі, про що свідчить наявність у неї оригіналів квитанцій та довідка від Банківської установи про відсутність заборгованості. У 2018 році позивачем було прийнято рішення щодо продажу її квартири. В процесі підготовки документів на квартиру для її продажу було виявлено, що на квартиру накладено арешт та оголошено заборону на відчуження. Обтягувачем арешту виявився Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, особа, майно якої обтяжуються - [PERSON] . Отримавши інформацію про обтяження своєї квартири, позивач звернулася до відповідача [PERSON] за поясненнями щодо наявного арешту на квартиру, щодо боргів, які призвели до внесення цього запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. [PERSON] було повідомлено і надано копії документів, що обтяження на квартиру виникло в межах виконавчого провадження № 33923825 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 31.08.2016 року. Виконавче провадження відкрито з примусового виконання виконавчого листа № 2-4935/11, виданого 03.05.2012 року на виконання рішення суду у справі № 2-4935/11 від 29.02.2012 року про стягнення на користь ПАТ «Дельта Банк» з [PERSON] , як з поручителя за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Бізнес-Центр Лідер Клас» та ТОВ «Укрпромбанк». 08.06.2010 р. до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги до ЗАТ «Бізнес - Центр «Лідер Клас» за договором про передачу активів від ПАТ «Укрпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк». 08.10.2015 р. щодо ПАТ «Дельта Банк» було відкрито ліквідаційну процедуру. Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» було розпочато продаж активів банку. Як позивачу стало відомо пізніше, за результатами відкритих торгів 30.01.2019 року було проведено електронний аукціон, який оформлений Протоколом електронного аукціону № иА-ЕА-2018-12-12-000004-Ь від 30.01.2019 р., щодо продажу майнових прав за вказаними вище кредитним договором, договорами поруки, судовими рішеннями тощо, відповідно до якого [PERSON] була визнана переможцем торгів. В результаті цих торгів між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено договір № 1140/К купівлі-продажу майнових прав від 08.02.2019 р. та договори відступлення права вимоги за вказаними вище договорами поруки з [PERSON] та [PERSON] від 08.02.2019 р. За цими договорами до [PERSON] , як новому кредитору, перейшло право вимоги до [PERSON] , [PERSON] , ПАТ «БЦ «Лідер-Клас» від первісного кредитора ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором № 2-КЛ-07 від 25.01.2007р. (основним договором), договором поруки № 2/гпор-07-1 від 23.07.2007 р. та № 2/гпор-07-2 від 23.07.2007 р., прийнятими судовими рішеннями по справі № 2-4935/2011 р. Актом приймання-передачі кредитної справи, документів переданих новому кредитору відповідно до Договору № 1140/К купівлі-продажу майнових прав від 08.02.2019 року були передані всі оригінали та копії документів, які підтверджують, серед іншого, і право вимоги до [PERSON] та [PERSON] за рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29.02.2012 р. по справі № 2-4935/2011 р. Отже, [PERSON] відтепер є новим кредитором і новим стягувачем з примусового виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 29.02.2012 р. по справі № 2-4935/2011 р. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з зазначеною позовною заявою. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 червня 2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Кузьменко Олексій Степанович про зняття арешту з майна - залишено без руху. Надано строк для усунення вказаних недоліків, протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали. 09 липня 2019 року позивач усунула зазначені в ухвалі недоліки. УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 10 липня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Кузьменко Олексій Степанович про зняття арешту з майна. Призначено підготовче судове засідання. УхвалоюЖовтневого\~районного суду\~м.\~Харкова від 31 липня 2019 року закрито підготовче провадження за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Кузьменко Олексій Степанович про зняття арешту з майна. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання. Представник позивача [PERSON] В [PERSON] , яка діє на підставі Ордеру Серії ХВ № 291 000050 від 28 травня 2019 року, у судовому засіданні заявлений позов підтримала у повному обсязі, просила суд його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі по справі в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Відзив на позовну заяву до суду також не надходив. У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечувала і представник позивача по справі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані позивачем та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В судовому засіданні було встановлено, що 18 січня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , виданий відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 2 Харківського міського управління юстиції. (т.1, а.с. 150) За час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] було придбане рухоме та нерухоме майно, зокрема: - у 2008 році - квартира [ADDRESS] загальною площею 175,8 кв. м., житловою площею 115,8 кв. м.; - у 2013 році - земельна ділянка з кадастровим номером 6311200000:25:005:0027, площею 0, 1000 га в тому числі з земельними угіддями: 007.01-0.1000 га, яка розташована у [ADDRESS] ; - у 2014 році - нежитлові приміщення, а саме 1/2 частку у праві власності на нежитлові приміщення 4-го поверху № 6-:-8, 8а, 9-:-13, 15-:-26, 31а в літ. Р-10, загальною площею 653,6 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] . (т. 1, а.с. 170-173, 174, 175-177, 178) Вказані обставини також були встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 листопада 2014 року. Відповідно до\~ч.\~5\~ст.\~82\~ЦПК України\~обставини, встановленні стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Позивач зазначає, що спільне життя у сторін не склалося, у шлюбі виникли деякі труднощі та у 2014 році позивач з чоловіком стали проживати окремо та почали ділити спільне майно між собою. Але домовитися вони так і не змогли, у зв`язку з чим позивач була вимушена звернутися до суду з позовом про поділ майна. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 листопада 2014 року позов [PERSON] - задоволено. Поділено майно подружжя, яке належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Припинено право спільної сумісної власності подружжя та визнати за [PERSON] в цілому право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 175,8 кв. м., житловою площею 115,8 кв. м. Припинено право спільної сумісної власності подружжя та залишити за [PERSON] право власності в цілому на земельну ділянку з кадастровим номером 6311200000:25:005:0027, площею 0, 1000 га, в тому числі за земельними угіддями: 007.01 0.1000 га, яка розташована у [ADDRESS] ; нежитлові приміщення 4-го (четвертого) поверху № 6-:-8 (шість-:- вісім), 8а (вісім а), 9-:-13 (дев`ять-:-тринадцять), 15-:-26 (п`ятнадцять-:- двадцять шість), 31а (тридцять один а) в літ. Р-10 (Р-десять), загальною площею 653,6 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] ); картину художника [PERSON] Сонячна Венеція; ікону Ісус Христос Вседержитель 19-го століття; ікону Микола Угодник 19-го століття; десять золотих злитків по 20 грамів. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 3654 (три тисячи шістсот п`ятдесят чотири) гривні. (т. 1, а.с. 156-159) Рішення набрало законної сили 12.12.2014 року. УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 05 грудня 2014 року в четвертому абзаці резолютивної частини рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 листопада 2014 року по справі № 639/4596/14-ц провадження 2/639/1457/2014 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа Державна іпотечна установа про поділ майна подружжя виправити описку, а саме викладено в наступній редакції «Припинити право спільної сумісної власності подружжя та залишити за [PERSON] право власності в цілому на земельну ділянку з кадастровим номером 6311200000:25:005:0027, площею 0, 1000 га, в тому числі за земельними угіддями: 007.01 0.1000 га, яка розташована у [ADDRESS] ; на 1/2 (одну другу) частку у праві власності на нежитлові приміщення 4-го (четвертого) поверху № 6-:-8 (шість-:- вісім), 8а (вісім а), 9-:-13 (дев`ять-:-тринадцять), 15-:-26 (п`ятнадцять-:- двадцять шість), 31а (тридцять один а) в літ. Р-10 (Р-десять), загальною площею 653,6 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] ); картину художника [PERSON] Сонячна Венеція; ікону Ісус Христос Вседержитель 19-го століття; ікону Микола Угодник 19-го століття; десять золотих злитків по 20 грамів». (т. 1, а.с. 160-161) Ухвала набрала законної сили 29.12.2014 року. Право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 175,8 кв. м., житловою площею 115,8 кв. м. було зареєстроване у встановленому законом порядку за [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.06.2018 року № 128782261. (т.1, а.с. 169) Позивач зазначила, що вказана квартира була придбана подружжям у кредит та перебувала в іпотеці. Після того, як вона з [PERSON] перестали проживати однією сім`єю та у 2014 році за нею було визнано право власності на вказану квартиру, вона самостійно виплачувала кредит та у 2015 році повністю його погасила. У 2018\~році позивач\~вирішила продати\~належну їй\~на праві\~власності квартиру. В процесі підготовки документів на квартиру для її продажу було виявлено, що на квартиру накладено арешт та оголошено заборону на відчуження. Обтягувачем арешту виявився Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, особа, майно якої обтяжуються - [PERSON] . Судом було встановлено, що обтяження на квартиру виникло в межах виконавчого провадження № 33923825 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 31.08.2016 року. Виконавче провадження відкрито з примусового виконання виконавчого листа № 2-4935/11, виданого 03.05.2012 року на виконання рішення суду у справі № 2-4935/11 від 29.02.2012 року про стягнення на користь ПАТ «Дельта Банк» з [PERSON] , як з поручителя за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Бізнес-Центр Лідер Клас» та ТОВ «Укрпромбанк». Як вбачається з матеріалів справи, 25.01.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ЗАТ «Бізнес-Центр «Лідер-Клас» укладено кредитний договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 2-КЛ-07 на суму 6\~800\~000 грн. строком до 24.01.2012 року під 18, 5 % річних. 23.07.2007 року у зазначений кредитний договір внесено зміни, кредит збільшено до 11\~800\~000 грн., з наступними відповідними доповненнями шляхом укладання додаткових договорів від 25.01.2007 року (т. 1, а.с. 185-192, 193) В якості забезпечення зобов`язань у той же день укладено Іпотечний договір № 2/Zkліп-07 з подальшим внесенням змін і доповнень до нього. (т. 1, а.с. 194-197, 198-199, 200-203, 204-207, 208, 209-210, 211-214 Окрім того, в якості забезпечення зобов`язань у той же день укладено договір поруки з фізичними особами [PERSON] , [PERSON] (т.1, а.с. 230-231) 09.02.2007 року в забезпечення зобов`язань за кредитним договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 2-КЛ-07 від 25.01.2007 року було укладено ще один Іпотечний договір № 2/Zkліп-07-1, з наступними його змінами та доповненнями. (т.1, а.с. 215-218, 219-220, 221-222, 223, 224-225, 226, 227, 228-229) Акціонерне товариство «Бізнес-Центр «Лідер-Клас» постановою господарського суду Харківської області від 08 липня 2010 року визнано банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура. (т. 1, а.с. 232-233, 234-242) До ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги до ЗАТ «Бізнес-Центр «Лідер-Клас» і він став новим кредитором. Внаслідок невиконання кредитором зобов`язання по погашенню кредиту за кредитним договором створилася заборгованість в 17\~416\~624, 95 грн., яка була пред`явлена до поручителів. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16.12.2011 року у цивільній справі № 2- 4935/2011 у задоволенні позову ПАТ «Дельта-Банк» до [PERSON] , [PERSON] відмовлено. (т. 1, а.с. 179-180) Рішенням апеляційного суду Харківської області від 29 лютого 2012 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задоволено. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2011 року скасовано. Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 2/КЛ-07 від 25 січня 2007 року в розмірі 17\~223\~920, 95 грн. (сімнадцять мільйонів двісті двадцять три тисячі дев`ятсот двадцять гривень дев`яносто п`ять копійок) Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судовий збір в розмірі 1\~700 грн. та 1411 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. в рівних частинах з кожного. (т. 1, а.с. 181-184) Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби від 15.08.2012 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-4935/11 виданого 03.05.2012 року Московським районним судом м. Харкова, згідно з яким стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 2/КЛ-07 від 25 січня 2007 року в розмірі 17 223 920, 95 грн. (сімнадцять мільйонів двісті двадцять три тисячі дев`ятсот двадцять гривень дев`яносто п`ять копійок) (т. 1, а.с. 243) Постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 31.08.2016 року накладено арешт на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , загальною площею 175, 8 що належить боржнику [PERSON] . (т. 1, а.с. 244-245) Зі змісту вказаної постанови вбачається, що вона була винесена в результаті того, що боржником рішення в самостійному порядку не виконано, а згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, встановлено, що за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . (т. 1, а.с. 244-245) 08.10.2015 р. щодо ПАТ «Дельта Банк» було відкрито ліквідаційну процедуру. Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» було розпочато продаж активів банку. За результатами відкритих торгів 30.01.2019 року було проведено електронний аукціон, який оформлений Протоколом електронного аукціону № иА-ЕА-2018-12-12-000004-Ь від 30.01.2019 р., щодо продажу майнових прав за вказаними вище кредитним договором, договорами поруки, судовими рішеннями тощо, відповідно до якого [PERSON] була визнана переможцем торгів. В результаті цих торгів між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено договір № 1140/К купівлі-продажу майнових прав від 08.02.2019 р. та договори відступлення права вимоги за вказаними вище договорами поруки з [PERSON] та [PERSON] від 08.02.2019 р. (т. 1, а.с. 246-248) За цими договорами до [PERSON] , як новому кредитору, перейшло право вимоги до [PERSON] , [PERSON] , ПАТ «БЦ «Лідер-Клас» від первісного кредитора ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором № 2-КЛ-07 від 25.01.2007р. (основним договором), договором поруки № 2/гпор-07-1 від 23.07.2007 р. та № 2/гпор-07-2 від 23.07.2007 р., прийнятими судовими рішеннями по справі N° 2-4935/2011 р. Актом приймання-передачі кредитної справи, документів переданих новому кредитору відповідно до Договору № 1140/К купівлі-продажу майнових прав від 08.02.2019 року були передані всі оригінали та копії документів, які підтверджують, серед іншого, і право вимоги до [PERSON] та [PERSON] за рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29.02.2012 р. по справі № 2-4935/2011 р. (т. 1, а.с. 249-251) Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.12.2019 року № 191548129, в рамках виконавчого провадження № 33923825 було накладено наступні обтяження на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , а саме: - номер запису про обтяження 16162123 (спеціальний розділ) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який накладено Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 31.08.2016 року, винесеної заступником начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменко О.С., - номер запису про обтяження 6347871 (спеціальний розділ) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який накладено Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02.07.2014 року, видавник: Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України. (т. 2, а.с. 49-54) Позивач зазначає, що наявність обтяження на квартиру позбавляє її як власника можливості розпоряджатися своїм майном, окрім того обтяження виникло на підставі виконавчого провадження, боржником за яким є її колишній чоловік, який має боргові зобов`язання, які виникли ще до шлюбу. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. У справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес); нормативно-правовий акт № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України або у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формулюється класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невід`ємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк або іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. В пункті 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» вказано, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону «Про виконавче провадження». Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). В позовах про звільнення майна з-під арешту позивач має довести наявність юридичних фактів, з якими закон пов`язує право власності на арештоване майно чи право володіння ним на підставі закону чи договору з власником; факт порушення його права. Судом було встановлено, що позивач по справі [PERSON] є власником квартири, на яку було накладено арешт в рамках виконавчого провадження № 33923825 за зобов`язаннями її колишнього чоловіка [PERSON] перед юридичними особами, які виникли ще до шлюбу (тобто не є спільними боргами подружжя), в свою чергу право власності на квартиру за позивачем було визнано у 2014 році, тобто ще до накладення арешту на квартиру. Таким чином, накладений державним виконавцем арешт на квартиру, належну на праві власності позивачці порушує її право на розпорядження майном. При цьому суд враховує, що право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Кузьменко Олексій Степанович про зняття арешту з майна підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved