Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

05.11.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив позбавити його батьківських прав відносно дитини [PERSON], [INFO], та стягувати з нього аліменти на утримання сина в сумі 400 грн. щомісячно до досягнення хлопчиком повноліття. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що після смерті матері [PERSON] - [PERSON] [INFO] відповідач покладених на нього обов'язків по вихованню хлопчика не виконував, оскільки з 04.02.2004 року відбував покарання у місцях позбавлення волі за кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст. 115 КК України. Весь час хлопчик за рішенням виконавчого комітету від 26.08.2009 року проживав разом з бабусею та дідусем, які були призначені його опікунами, забезпечували належним вихованням та умовами проживання. З 23.09.2015 року, коли відповідач звільнився з місця відбування покарання, він жодного разу не відвідав сина та не спілкувався з ним, ухиляється від виконання своїх обов'язків по його утриманню та вихованню, не піклується про його фізичний, моральний і духовний розвиток, матеріально не забезпечує. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування позов підтримала, просила його задовольнити, зазначила, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме інтересам хлопчика. Відповідач визнав позов, не заперечив, щоб його позбавили батьківських прав відносно сина [PERSON], пояснив, що не відчуває до хлопчика жодних батьківських почуттів, не хоче разом з ним проживати і вважає, що йому краще буде з бабусею та дідусем, його батьками. Згоден сплачувати на утримання [PERSON] аліменти в сумі, зазначеній в позовній заяві. ІІІ особа підтримала позовні вимоги органу опіки та піклування. Пояснила, що відповідач є її сином, який в жовтні 2003 року був затриманий працівниками міліції за вбивство дружини [PERSON], матері [PERSON]. В подальшому він був засуджений за даний злочин до відбування покарання в місцях позбавлення волі, звідки звільнився лише 23.09.2015 року. Відтоді переїхав проживати до м. Львів і долею свого сина ніколи не цікавився. Онук проживає разом з нею та її чоловіком, і не хоче до свого батька, боїться його. Просила позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] В подальшому по справі була оголошена перерва на декілька годин, по закінченню якої сторони в судове засідання не прибули, надали письмові заяви про продовження слухання справи за їх відсутності та підтримали свої попередні покази. Дослідивши письмові матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, крім інших, орган опіки та піклування (ст. 165 СК України). Судом встановлено, що відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження. Мати хлопчика - [PERSON] померла [INFO]. Вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду від 04.02.2004 року відповідача було засуджено до 14 років позбавлення волі за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. З моменту затримання відповідача правоохоронними органами з 04.10.2003 року його син [PERSON] знаходився на утриманні дідуся [PERSON] та бабусі [PERSON], ІІІ особи по справі, яких рішенням виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради № 305 від 26.08.2009 року було призначено опікунами над малолітнім онуком [PERSON] Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання неповнолітнього [PERSON] від 13.10.2015 року, хлопчик проживає в задовільних умовах, разом з дідусем та бабусею, окремо від батька. Після умовно-дострокового звільнення з 23.09.2015 року відповідач спільної мови з сином не знайшов, він не відвідує його у школі та не цікавиться його життям, до порозуміння з [PERSON] не прагне, що підтверджується довідкою зі школи від 13.10.2015 року та письмовими поясненнями самого хлопчика від 22.10.2015 року, які були відібрані у нього працівниками органу опіки та піклування, і з яких слідує, що [PERSON] боїться свого батька. З метою уникнення будь-якого психологічного травмування дитини, якій на момент розгляду справи в суді виповнилось 13 років, її думка щодо позбавлення батька відносно неї батьківських прав, судом не заслуховувалась. Висновком органу опіки і піклування Новоград-Волинської міської ради Житомирської області від 21.10.2015 року визнано за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] У Принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 року наголошує, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню їх інтересів. Частиною 1 ст. 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Це, зокрема, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року роз'яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню неповнолітньої дитини, нехтує ними, не проявляє до сина батьківської турботи та любові, байдужий до нього, не цікавиться його життям, здоров'ям, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. В зв'язку з наведеним, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина, підлягають задоволенню. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини (ч. 2 ст. 166 СК України). Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Відповідно до ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180-182 СК України). Способи виконання обов'язку утримувати дитину визначені ст. 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідач є здоровою, працездатною, молодою особою 32 років; постійного місця роботи не має, але при цьому на обліку у службі зайнятості, як безробітний, не перебуває тане вчиняє будь-яких дій щодо пошуку роботи; не приймає участі в вихованні свого сина та не створює необхідні умови для його розвитку і життя, відтак він спроможний сплачувати аліменти на його утримання. Враховуючи те, що відповідач визнав позовні вимоги та погодився з вказаним в позові розміром аліментів, а також з урахуванням визначеного Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» 1 455 грн. - для дітей віком від 6 до 18 років), - суд приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному в позові, що буде відповідати, як інтересам хлопчика, так і матеріальному становищу та стану здоров'я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved