Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

05.05.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить розірвати шлюб, укладений між сторонами 04.06.1983 року, актовий запис № 632. При цьому позивач посилається на те, що шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені з 2010 року, проживають окремо та спільного господарства не ведуть. Однак, примирення подружжя неможливе, у зв'язку із чим, позивач змушена звернутися до суду із позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позов підтримали та просять його задовольнити. Після розірвання шлюбу позивач просить залишити їй шлюбне прізвище «Шварц». При цьому позивач вказала, що від шлюбу у сторін є повнолітній син, який проживає окремо. Представник позивача пояснив, що відповідач постійно вчиняє сварки, висловлюється нецензурною лайкою та вчиняє психологічне та фізичне насильство, у зв'язку із чим примирення подружжя неможливе. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, так як вважає, що сімю можливо зберегти. Вислухавши учасників справи, які з'явилися до судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 04.06.1983 року [PERSON] та [PERSON] /до шлюбу Нех/ уклали шлюб, який зареєстрований Київським відділом ЗАГСу м. Одеси, актовий запис № 632, що вбачається із свідоцтва про шлюб серії ІІ-ЖД № 319383 /а.с. 2/. Від шлюбу у подружжя неповнолітніх дітей немає. Шлюб у сторін носить формальний характер, подружні стосунки між ними не підтримуються з 2010 року, спільного господарства сторони на теперішній час не ведуть, спорів стосовно поділу спільного майна на теперішній час сторони не заявляють. Судом досліджено постанову судді Київського районного суду м. Одеси від 17.03.2016 року по справі № 520/2913/16-п, відповідно до якої відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП України, за насилля в сім'ї застосований адміністративний арешт на сім діб /а.с. 12/. Згідно з ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. За таких обставин, з урахуванням того факту, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а доводи відповідача стосовно наміру зберегти сімю не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи, оскільки судом надавався строк для примирення за час якого сторони не примирились, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved