Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

06 вересня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] з вимогою «стягувати з [PERSON], [INFO], аліменти на свою користь на утримання дітей у твердій грошовій сумі, починаючи з дня подачі заяви до досягнення дітьми повноліття, а саме: на старшого сина [PERSON], [INFO], по 4000,00 грн. щомісячно та на молодшого сина [PERSON], [INFO], по 2000,00 грн. щомісячно», що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні просила позов задовольнити, пояснила, що з 08 серпня 2006 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], на даний час шлюбні відносини між подружжям припинено, в провадженні Оболонського районного суду міста Києва перебуває справа про розірвання шлюбу між подружжям, спору щодо місця проживання дітей між батьками не має, діти проживають разом з матір'ю, перебувають на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, врегулювати питання про розмір аліментів, які має сплачувати відповідач щомісяця, між сторонами не досягнуто, що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду. При визначені розміру аліментів позивачем враховано вік дітей та стан їх здоров'я, витрати на інші життєві потреби необхідні для нормального та повноцінного розвитку дітей, вважає, що відповідач спроможний сплачувати аліменти у розмірі, визначеному позивачем у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в частині призначення аліментів у твердій грошовій сумі та визначити розмір аліментів згідно ст.183 Сімейного кодексу України, врахувавши положення ст.182 СК України, з підстав викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи (а.с.26-28) Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Судом встановлено, що з 08 серпня 2006 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі у подружжя народились діти - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Згідно положень ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи з положень ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватись до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вируванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Таким чином, судовий (спірний) спосіб виконання обов'язку утримувати дитину, тобто стягнення аліментів на підставі рішення суду, є можливим у разі відсутності домовленості ( договору) між батьками про сплату аліментів. Виходячи з положень статей 181, 182 Сімейного кодексу України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов'язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров'я та матеріального становища дитини, стану здоров'я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов'язку по утриманню дитини. До підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз'яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, позивач просить стягувати з відповідача аліменти на свою користь на утримання дітей у твердій грошовій сумі, починаючи з дня подачі заяви до досягнення дітьми повноліття, а саме: на старшого сина [PERSON], [INFO], по 4000,00 грн. щомісячно, та на молодшого сина [PERSON], [INFO], по 2000,00 грн. щомісячно, що є предметом позову. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] працює на посаді старшого менеджера зі збуту у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ВІСА Україна» з 17 серпня 2016 року, розмір заробітної плати за серпень 2016 року - 2177,16 грн., за вересень 2016 року - 4789,75 грн. (а.с. 29) Враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, які мають суттєве значення для її розгляду, судом достовірно встановлено, що відповідач офіційно працевлаштований, отримує заробітну плату, що в силу положень ст. 183 СК України дає підстави для визначення розміру аліментів саме у частці від його доходів. Дотримуючись вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, судом роз'яснено позивачу в судовому засіданні вимоги ст. ст. 183, 184 СК України, проте позивачка та її представник наполягали на визначенні розміру аліментів окремо на кожну малолітню дитину саме в твердій грошовій сумі, категорично відмовляючись від визначення розміру аліментів в частці заробітку платника, при цьому позивач наголосила, що підставою звернення до суду є саме стягнення аліментів на утримання двох малолітніх дітей, ці вимоги не стосуються участі батьків у додаткових витратах на дітей, що передбачено ст.185 Сімейного кодексу України, з метою вирішення спору щодо розподілу додаткових витрат на утримання дітей позивач має намір пред'явити окремий позов. При вирішенні даного спору суд враховує, що Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов'язує їх виключно зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Зважаючи на відсутність імперативної заборони розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду. Однак, відмова позивача від визначення розміру аліментів в інший спосіб, ніж у твердій грошовій сумі, в розумінні ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, позбавляє суд можливості ухвалити рішення про стягнення аліментів в частках від доходу відповідача. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed