Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-12 00:00:00

05 серпня 2014року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу, посилаючи на те, що 15 лютого 2013 року між ним та відповідачкою був укладений договір позики коштів, згідно умов якого ним було передано відповідачці 2208 грн., які відповідачка зобов'язалась повернути. Грошові кошти в сумі 2208грн. відповідачка отримала в повному обсязі, що підтверджується розпискою від 15 лютого 2013 року. Відповідно до договору, сторонами було досягнуто домовленості, що строк надання позики позичальнику становить 1 рік з моменту підписання договору, тобто позика повинна бути повернута не пізніше 15 лютого 2014 року. Вказує, що він неодноразово звертався до відповідача про добровільну сплату боргу, згідно розписки, але до даного часу відповідачка ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобов'язання. Згідно зазначеного договору позики, у випадку затримки платежів, стягується пеня в розмірі 7-ми гривен з кожної тисячі суми договору за кожний прострочений день 7 грн.*30*17м. Заборгованість по пені, що підлягає відшкодуванню за користування позикою становить суму в розмірі 3570 грн. Просить суд стягнути з відповідачки на його користь борг за договором позики в сумі 2208 грн, пеню в розмірі 7 грн.*30*17м в сумі 3570 грн., а також понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 243,60 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з'явилась, хоча була належним чином повідомлена про місце, час і дату розгляду справи в суді повідомленням, про причини неявки суду не повідомила, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує позивач. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обгрунтований і підлягає задоволенню. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відносно цих вимог закону, судом встановлено, що 15 лютого 2013 року, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого позивач надав у користування відповідачу позику в сумі 2208 грн., з кінцевим терміном поверненням 15 лютого 2014 року, що підтверджується оригіналом розписки, яка є в матеріалах справи (а.с. 6). Проте дане зобов'язання виконано не було. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку, відповідно до якої [PERSON] отримала у [PERSON] 15 лютого 2013року 2208 грн. (а.с. 6). Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Доказів того, що борг повернуто суду не надано, не спростовано це і відповідачкою. Згідно цих вимог закону судом встановлено, що позовні вимоги позивача в частині повернення суми боргу в розмірі 2208 грн. підлягають задоволенню. Відповідно договору позики, укладеного сторонами по справі (а. с. 6), у разі недотримання строків, щодо повернення суми позики, позичальник додатково до неповернутої суми позики сплачує пеню в розмірі 7-ми гривен з кожної тисячі суми договору за кожний прострочений день 7 грн*30*17м., що становить 3570грн.. Таким чином, суд вважає, що з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь позивача борг в сумі 2208 грн., пеню в розмірі 3570грн., також слід стягнути судові витрати в сумі 243,60 гривень.

Outcome: approved