Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

07.03.2018 р. [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою, у якій просив суд визнати недійсним заповіт на імя [PERSON], складений [PERSON], 22.05.1943 р., яка померла 18.09.2017 р. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Спільних дітей у них не було. У дружини від попереднього шлюбу є син [PERSON], у якого є двоє дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] За 3-4 роки до смерті [PERSON] її син [PERSON] переїхав працювати до Києва, а пізніше переїхав і син [PERSON]. [PERSON] [PERSON] з сином [PERSON] залишилися проживати у [PERSON], періодично виїжджаючи до Києва. З цього часу родичі [PERSON] (за винятком відповідача) перестали спілкуватися з нею, не цікавилися її життям, не відповідали на телефонні дзвінки, проявляли повну байдужість до неї. В подальшому дружина склала на користь онука [PERSON], з яким спілкувалась, заповіт. У [PERSON] були проблеми зі здоровям, зокрема 06.06.2017 р. вона була госпіталізована з діагнозом «хронічний панкреатит», а 08.06.2017 р. їй була проведена операція. В результаті проведеної операції, у [PERSON] було виявлено захворювання пухлина сліпої кишки IV ступеня. В той час відповідач перестав спілкуватися з бабусею, не відповідав на телефонні дзвінки, заблокував телефон від дзвінків. В подальшому, під час перебування позивача у США, у його дружини виникла пухлина на ногах, після чого відмовили обидві ноги. Відчуваючи зневажливе ставлення до себе та не маючи допомоги від онука, дружина визнавала, що помилялася стосовно свого онука, та просила вибачення, що не встигла все виправити. Тим часом, [PERSON] перебувала у важкому стані, прогресувало онкологічне захворювання, порушено уклад життя дружини. 18.09.2017 р. [PERSON] померла, а відповідач та його родина не виявили участі у її похованні. Спадкодавець разом з позивачем у рівних частках була власником квартири [ADDRESS]. Крім того, їй належала земельна ділянка на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області. Вважаючи, що [PERSON] уклала правочин внаслідок помилки, а її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі, оскільки [PERSON] не отримала від свого онука тих відносин та турботи, на яку розраховувала в момент складення заповіту. Відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач вказує, що позивачем не надано доказів того, що заповіт складено внаслідок помилки, неправильно сприймаючи обставини угоди та на ту обставину, що її волевиявлення не було вільним. У [PERSON] та [PERSON] була домовленість, що їх майно, що належить кожному переходить до їх дітей. [PERSON]А 21.01.1998 р. склала заповіт на користь сина [PERSON], а потім 27.08.2016 р. на користь [PERSON] [PERSON] мала твердий характер і у випадку незадоволення поведінкою відповідача могла скасувати заповіт. Після смерті [PERSON] [PERSON] у встановлений строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом. До смерті спадкодавця [PERSON] не ставив витання про його недійсність або що він не відповідає волі його дружини. Представники третьої особи Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одеса у судове засідання не зявилися, від нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність. Ухвалою Малиновського\~районного суду\~м.\~Одеси від\~15.05.2018\~р.\~клопотання представника\~позивача [PERSON]\~ [PERSON]\~про витребування\~доказів \~задоволено,\~витребувано з\~Сьомої одеської\~державної\~нотаріальної\~контори завірену\~належним чином\~копію спадкової\~справи №\~736/2017,\~відкритої після\~смерті [PERSON],\~померлої 18\~вересня 2017\~року,\~останнє місце\~проживання якої\~є:\~м.\~Одеса,\~вул.\~Генерала Петрова,\~будинок 22\~А,\~квартира 75,\~номер спадкової\~справи у\~Спадковому реєстрі\~ 61367836.\~Також витребувано\~з Комунальної\~установи «Міська\~клінічна лікарня\~№ 10 оригінал історії хвороби № 5880/723 [PERSON],\~[INFO], останнє місце проживання якої є: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, будинок 22 А, квартира 75, яка перебувала на лікуванні в медичному закладі з 06 червня 2017 р. по 30 червня 2017 р. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Батько відповідача [PERSON] народився 21.11.1963 р., його батьками записано [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-ЖД № 499143. (а.с. 97 звор.) [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 18.02.1989 р., що підтверджується свідоцтвом про одруження серії ІІІ-ЖД № 268668, внаслідок чого прізвище дружини змінено на «Золотарьова». (а.с. 8) [PERSON] народився 24.04.1997 р. у сімї [PERSON] та [PERSON], про що свідчить свідоцтво про народження серії І-ЖД № 123017. (а.с. 98) Таким чином, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є чоловіком та онуком відповідно спадкодавця [PERSON] Згідно Свідоцтву про право власності на квартиру від 19.03.1997 р., виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням органу приватизації від 19.03.1997 р. № 95555, зареєстровано і записано в реєстрову книгу за № 3-9396, посвідчено, що квартира у м. Одесі по вул. Генерала Петрова, 22 а, кв. 75, дійсно належить на правах спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Квартира загальною площею 54,3 кв.м. Право власності зареєстровано в ОМБТІ та РОН 19.03.1997 р. р. за № 212 пр-стор. 156 р. № 447. (а.с. 12, 85) Відповідно до державного акту про право власності на землю серії ЯЕ № 118644, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,055 га, розташованої на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області, СТ «Відпочинок», ділянка № 11, кадастровий номер 5121082400:01:001:0132. (а.с. 13, 88) 21.01.1998 р. [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1-137, відповідно до якого належну їй квартиру 75 у м. Одесі по вул. Генерала Петрова, 22 а на користь [PERSON] (а.с. 47, 94) 03.08.2016 р. [PERSON] склала заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 5783, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого заповіла все своє майно [PERSON] (а.с. 93 звор.) 27.08.2016 р. [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 6453, відповідно до якого зробила розпорядження, у якому все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, включаючи банківські рахунки, і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON] (а.с. 48, 94, 96, 108) 18.09.2017 р. у віці 74 років померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 501996 (актовий запис № 919). (а.с. 10, 81) З заявою № 1838 від 11.10.2017 р. про прийняття спадщини після її смерті до Сьомої одеської державної нотаріальної контори звернувся її чоловік [PERSON], а заявою № 2461 від 27.12.2017 р. [PERSON] (а.с. 80 звор.) Після смерті [PERSON] було зареєстровано спадкову справу № 736/2017, номер у Спадковому реєстрі 61367836. (а.с. 11, 91) Відповідно до ст.ст. 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1220, 1222 ЦК). Відповідно до ст. 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Цивільний Кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складення заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Відповідно до ч. 2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Статтею 1257\~ЦК\~визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК. Розглядаючи позов [PERSON], суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні як, в цілому, так і кожного доказу окремо. Показаннями свідків [PERSON], знайомої [PERSON], яка допомагала [PERSON], свідків [PERSON] та [PERSON], [PERSON], сусідів подружжя [PERSON], підтверджено той факт, що [PERSON] не допомагав [PERSON], про обставини заповіту їм нічого не відомо. Свідок [PERSON], хрещена мати [PERSON], пояснила, що у [PERSON] були гарні стосунки з [PERSON], матірю [PERSON]. Свідок [PERSON] показала, що надавала гроші для лікування [PERSON] Через те, що [PERSON] розповсюджував неправдиві відомості про їх сімю вона заборонили сину [PERSON] ходити до квартири бабусі. Показання названих свідків, документи щодо її історії хвороби не вказують на те, що [PERSON] під час укладання та підписання заповіту від 27.08.2016 р., страждала будь-яким хронічним стійким психічним захворюванням, у будь-якому тимчасовому стані, при якому внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ, при яких тимчасово не була здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними, не перебувала. [PERSON] не знаходилась на обліку в наркологічному диспансері. Її багаторазові звернення до лікарів, лікування свідчать про те, що вона була в нормальному психічному стані і постійно дбала про стан свого здоровя. Відповідно до Виписного епікризу з історії хвороби № 5880/723 вказано, що [PERSON] перебувала на лікуванні з 06.06.2017 р. по 30.06.2017 р. з діагнозом Тонкокишкова непрохідність. Утворення висхідної ободової кишки з інвазією Баугинієвої заслінки. Регіонарна лімфаденопатія. Утворення печінки, найбільш ймовірно, вторинні. Обставини, з якими закон повязує застосування ст. 229 ЦК не знайшли свого підтвердження, оскільки на момент вчинення правочину знала про наслідки його вчинення, зміст ст. 1241, 1254, 1037 ЦК України заповідачу нотаріусом розяснено. Заповіт містить позначення, що його прочитано вголос та підписано власноручно [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа,\~яка вчинила\~правочин,\~помилилася щодо\~обставин,\~які мають\~істотне значення,\~такий правочин\~може бути\~визнаний судом\~недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» дається наступне тлумачення ч. 1 ст. 229 ЦК України: обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Тому довід позивача про те, що [PERSON] не отримала від свого онука тих відносин та турботи, на яку розраховувала в момент складення заповіту, не заслуговує на увагу. Статтею 1254 ЦК України передбачено право заповідача у будь-який час на скасування та зміну заповіту, складання нового заповіт, який, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Таке право\~було відоме [PERSON] і вона його за життя не здійснила. Суд вважає, що при укладенні заповіту волевиявлення [PERSON] було вільним, відповідало її волі, так як вона бажала залишити все своє майно саме єдиному онуку, відповідачу [PERSON] На підставі зазначеного, суд відмовляє [PERSON] у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту, складеного 27 серпня 2016 року, [PERSON], недійсним.

Outcome: dismissed