Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

06.11.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Луцької міської ради про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини на обґрунтування якої зазначив, що [INFO] померла його племінниця [PERSON] та після її смерті залишилася спадщина, яка складається, зокрема, із 56/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На момент смерті [PERSON] , інші близькі родичі, крім нього, відсутні, а тому він являється єдиним спадкоємцем за законом третьої черги спадкування. Однак, у встановлений законом термін він не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Вказує, що він є особою з інвалідністю І-А групи загального захворювання, відтак позбавлений можливості самостійно пересуватися та потребує постійного судового догляду, що, у свою чергу, унеможливило його звернення до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] у встановлений законодавством 6-тимісячний строк. Вважає причини його пропуску поважними, а тому просить суд встановити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , строком у 2 місяці з дати набрання даним рішенням законної сили. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.01.2021 року до участі у справі за позовом [PERSON] до Луцької міської ради про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача було залучено [PERSON] (а.с. 72). 06.01.2021 року від Першої Луцької державної нотаріальної контори у відповідь на запит суду надійшла копія матеріалів спадкової справи № 132/2015, заведеної 28.04.2015 року після смерті [INFO] [PERSON] (а.с. 59-65). 29.01.2021 року від Луцького МВ ДРАЦС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у відповідь на запит суду, здійсненого за клопотанням представника позивача [PERSON] , надійшли повні витяги з Державного реєстру актів цивільного стану щодо наступних актових записів: про народження відносно [PERSON] ; про шлюб [PERSON] та [PERSON] ; про смерть [PERSON] , [INFO] ; про смерть [PERSON] , [INFO] (а.с. 89-97). 04.02.2021 року від Першої Луцької державної нотаріальної контори у відповідь на запит суду надійшла копія матеріалів спадкової справи № 250/2020, заведеної 19.06.2020 року після смерті [INFO] [PERSON] (а.с. 98-109). В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала з підстав, які викладені у позовній заяві, просила їх задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснила, що позивач являється єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , проте по даний час до нотаріальної контори останній не звертався та будь-якої відмови від видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом не отримував. На момент смерті [PERSON] , її довірителю було встановлено І-Б групу інвалідності, а з 02.06.2015 року через погіршення стану здоров`я - І-А групу. Вважає, що у даному випадку існують усі підстави для встановлення [PERSON] додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Представник відповідача в судове засідання не з`явився, до початку розгляду справи подав суду про розгляд справи у його відсутності, в якій зазначив, що проти задоволення позовних вимог він не заперечує, при вирішенні спору покладається на думку суду (а.с. 33). Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення заявлених позовних вимог, суду пояснив, що стороною позивача не надано жодних доказів того, що до 02.11.2018 року [PERSON] була встановлена група інвалідності. Також, не заслуговують на увагу й твердження про те, що стан здоров`я позивача у період з 2015 року по 2020 рік позбавляв його можливості звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановлений законодавством шестимісячний строк, оскільки відповідні докази не надані. Також вважає, що спадкування позивачем після смерті [PERSON] неможливе, оскільки, остання склала заповіт на [PERSON] , яка й прийняла спадщину, звернувшись з відповідною заявою до нотаріальної контори. У задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. Заслухавши думку учасників провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 26.08.2020 року Луцьким МВ ДРАЦС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (а.с. 14). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, із 56/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належав їй на підставі договору дарування, посвідченого 11.01.1997 року державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Кондратюком О.О. та зареєстрованим в реєстрі за № 4-50 (а.с. 10) 31.07.2013 року на випадок своєї смерті [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого, усе належне їй майно, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, і взагалі, все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом матиме право, вона заповіла [PERSON] (а.с. 62). 28.04.2015 року [PERSON] звернулася до Першої Луцької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , у зв`язку з чим було заведено спадкову справу № 132/2015 (а.с. 60-64). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерті серії [NUMBER] , виданим Луцьким МВ ДРАЦС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (а.с. 68). У своєму позові позивач [PERSON] зазначає, що на момент смерті [PERSON] , інші близькі родичі, крім нього, відсутні, а тому він є єдиним спадкоємцем за законом третьої черги спадкування, як дядько спадкодавця [PERSON] . Також на обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначає, що мати спадкодавця [PERSON] - [PERSON] є його рідною сестрою. Відповідно до ст. 1263 ЦК України у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З наявного у матеріалах справи повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с. 93-94), вбачається, що матір`ю [PERSON] є [PERSON] . З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с. 93-94) слідує, що [PERSON] та [PERSON] 31 травня 1964 року уклали шлюб, після реєстрації шлюбу [PERSON] взяла прізвище « [PERSON] ». Проте належних та допустимих доказів того, що [PERSON] є рідною сестрою позивача [PERSON] , стороною позивача надано не було. Наявні в справі документи (а.с. 12-13) не доводять наявності будь-яких родинних зв`язків між позивачем [PERSON] та [PERSON] , оскільки не містять відомостей про наявність у вказаних осіб спільних батьків. Відтак, суд вважає, що стороною позивача не доведено факт того, що він є спадкоємцем третьої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] . Крім того, в своїй позовній заяві [PERSON] зазначає, що спадкування майна [PERSON] має відбуватися за законом. Згідно ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. З аналізу положень книги шостої «Спадкування» Цивільного кодексу України слідує, що спадкування за законом відбувається якщо фізична особа не залишила заповіту, або заповіт виявився недійсним, або відсутні умови, які зазначені у заповіті з умовою, або спадкоємці за заповітом не прийняли спадщину, або фізична особа розпорядилася лише частиною свого майна настає спадкування за законом. Отже, спадкування за законом має місце тоді, коли і оскільки не існує заповіту. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] 31.07.2013 року на випадок своєї смерті склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла [PERSON] . Зі змісту ч. 1 ст. 1269 ЦК України слідує, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідно органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 28.04.2015 року [PERSON] звернулася до Першої Луцької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] . Таким чином, [PERSON] прийняла спадщину за заповітом після смерті [PERSON] шляхом подання заяви про прийняття спадщини до Першої луцької державної нотаріальної контори (а.с. 61-зворот). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасником справи, або витребуваних судом у передбачені цим Кодексом випадках. В своїй позовній заяві позивач [PERSON] про наявність правових підстав здійснювати спадкування після смерті [PERSON] не зазначає, відповідну позовну вимогу про таке спадкування не заявляє, належні, допустимі, достовірні та достатні докази щодо цієї обставини не надає. За таких обставин суд вважає, що позивачем [PERSON] не доведено, про наявність правових підстав для здійснення спадкування майна померлої [PERSON] в порядку спадкування за законом після її смерті. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосібі з числа передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. З огляду на викладене правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання сааме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відповідно п. 24 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Як вбачається з наявних у справі доказів та пояснень представника позивача, наданих в судовому засіданні, позивач [PERSON] після смерті спадкодавця [PERSON] не звертався до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини, а відтак й відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, він не отримував. Таким чином, суд вважає, що за відсутності постанови нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальної дії щодо видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на спірне майно, [PERSON] передчасно звернувся з вимогою про захист його права саме у судовому порядку. Відповідно до абз. 6 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. За загальним правилом, визначеним ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом вищезазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Аналогічний правовий висновок, викладено Верховним Судом України у постанові від 23.08.2017 року у справі № 6-1320цс17, а також постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 17.10.2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30.01.2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31.01.2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19). Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Зазначене вище відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду України від 26.09.2012 року у справі № 6-85цс12, від 04.11.2015 року в справі № 6-1486цс15, у постановах Верховного Суду від 26.06.2108 року в справі № 759/1397/15 від 26.06.2018, від 05.05.2018 року в справі 756/2764/16, від 17.04.2019 року у справі №161/9998/17. Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України надані стороною позивача докази на підтвердження доводів щодо поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини не свідчать про наявність таких обставин, які могли б бути пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для звернення [PERSON] до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , а тому правові підстави для визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Зокрема, заявлені позовні вимоги у даній частині позивач обґрунтовує неможливістю його звернення до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини за станом його здоров`я - наявністю інвалідності. На підтвердження вказаної вище обставини [PERSON] надав довідку до акту огляду МСЕК Луцької міської МСЕК серії 12 ААА № 21127 о/с від 25.06.2015 року, якою йому було встановлено інвалідність І-А групи загального захворювання з 25.06.2015 року довічно (а.с. 16). Проте, факт встановлення [PERSON] інвалідності не можуть свідчить про ту обставину, що він в повні мірі був позбавлений можливості звернутися до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини у встановлений законодавством шестимісячний строк. При цьому, наявність такої обставини, як інвалідність, з моменту смерті [PERSON] ( [INFO] ) та станом на день встановлення позивачу інвалідності ([INFO] ), [PERSON] та його представником жодними доказами не підтверджена. В свою чергу, той факт, що [PERSON] було відомо про смерть [PERSON] на момент такої жодним чином стороною позивача не оспорюється. Враховувавши зазначене вище, з урахуванням того, що у межах шестимісячного строку на прийняття спадщини, [PERSON] був достовірно обізнаний про відкриття спадщини, а також те, що з наданих стороною позивача доказів не вбачається, що останній мав об`єктивні, непереборні та істотні труднощі для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , як і ту обставину, що пропущений строк на подання заяви про прийняття спадщини є значним (шість років), суд приходить до висновку про відсутність поважних причин пропуску [PERSON] строку для прийняття спадщини. За наведених обставин, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Луцької міської ради, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - [PERSON] , про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відмовити. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що [PERSON] є особою з інвалідністю І-А групи загальне захворювання довічно (а.с. 15-16), а тому при зверненні до суду з даним позовом він був звільнений від сплати судового збору. Враховуючи наведене, а також факт відмови у задоволенні позову, судові витрати по справі слід віднести на рахунок держави. На підставі ст.ст. 1216, 1217, 1258, 1263, 1268, 1270, 1272 ЦК України,

Outcome: dismissed