Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

06 вересня 2016 року Відкрите акціонерне товариство «Ізюмський тепловозоремонтний завод» в особі арбітражного керуючого, ліквідатора [PERSON] (далі по тексту - ВАТ «ІТРЗ») звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області (далі по тексту - Виконком Ізюмської міськради), [PERSON], в якому просив зобов'язати скасувати реєстрацію місця проживання та виселення з квартири. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що постановою господарського суду Харківської області від 03 грудня 2014 року ВАТ «ІТРЗ» визнано банкрутом. Під час здійснення ліквідаційної процедури ВАТ «ІТРЗ» ліквідатором було встановлено, що квартирі [ADDRESS] було незаконно надано статус службової та видано громадянинові [PERSON] та членам його сім'ї ордер на цю квартиру. Відповідно до наказу ВАТ « ІТРЗ» про припинення трудового договору № 21/к-зв від 10 лютого 2015 року [PERSON] звільнено з посади двірника адміністративної будівлі на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Ухвалою господарського суду Харківської області від 21 червня 2016 року визнано недійсним ордер на житлове приміщення - квартиру [ADDRESS], який було видано на ім'я [PERSON] та членів його сім'ї, з якою [PERSON] ознайомлений та яка набула законної сили. Оскільки відповідач в добровільному порядку не виселяється із спірної квартири, а Виконком Ізюмської міськради не скасовує реєстрацію всіх осіб, що була здійснена на підставі ордеру на житлове приміщення - спірну квартиру, просить суд виселити [PERSON]., його дружину [PERSON], його сина [PERSON] з квартири [ADDRESS] та зобов'язати Виконком Ізюмської міськради скасувати реєстрацію їх місця проживання. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 червня 2017 року позовну заяву ВАТ «ІТРЗ» - задоволено. Зобов'язано Виконком Ізюмської міськради скасувати реєстрацію місця проживання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Виселено [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Стягнуто з Виконкому Ізюмської міськради на користь ВАТ «ІТРЗ» судовий збір в сумі 1378,00 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ «ІТРЗ» судовий збір в сумі 1378,00 грн. Не погодившись з рішенням суду першої [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ВАТ «ІТРЗ» відмовити у повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи. Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Розглядом справи встановлено, що згідно наказу (розпорядження) ВАТ «ІТРЗ» № 17/б-пр від 26 квітня 2012 року «Про прийом на роботу» на посаду контрольного майстра ВТК заводоуправління був прийнятий [PERSON] Згідно наказу ВАТ «ІТРЗ» № 35/к-пер від 22 липня 2013 року «Про переведення працівника на іншу посаду» переведено [PERSON], майстра контрольного ВТК заводоуправління з 22 липня 2013 року на посаду двірника адміністративної будівлі заводоуправління з оплатою згідно із штатним розкладом. Рішенням Виконкому Ізюмської міськради від 25 вересня 2013 року № 0712 за клопотанням арбітражного керуючого [PERSON] було визнано трикімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею 36,1 кв.м та загальною площею 60,9 кв.м службовою. Рішенням Виконкому Ізюмської міськради від 25 грудня 2013 року № 0921 за клопотанням арбітражного керуючого [PERSON] було надано службову трикімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею 36,1 кв.м та загальною площею 60,9 кв.м [PERSON], склад сім`ї 3 особи. 13 січня 2014 року Виконкомом Ізюмської міськради на ім'я [PERSON] у складі сім'ї [PERSON] та [PERSON] видано службовий ордер на житлове приміщення: трикімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею 36,1 кв.м та загальною площею 60,9 кв.м № 016086. 01 липня 2014 року рішенням Виконкому Ізюмської міськради №0353 за клопотанням арбітражного керуючого [PERSON] вирішено скасувати рішення виконкому Ізюмської міськради від 25 вересня 2013 року № 0712 «Про визнання квартири [ADDRESS] службовою». Постановою господарського суду Харківської області від 03 грудня 2014 року по справі № Б-39/02-09 ВАТ «ІТРЗ» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Наказом (Розпорядженням) ВАТ «ІТРЗ» про припинення трудового договору № 21/к-зв від 10 лютого 2015 року [PERSON] звільнено з посади двірника адміністративної будівлі на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. Ухвалою господарського суду Харківської області від 25 листопада 2015 року в справі № Б-39/02-09 усунено арбітражного керуючого [PERSON] від виконання обов'язків ліквідатора ВАТ «ІТРЗ». Ліквідатором ВАТ «ІТРЗ» призначено арбітражного керуючого [PERSON] та зобов'язано виконати ліквідаційну процедуру в повному обсязі. Ухвалою господарського суду Харківської області від 21 червня 2016 року по справі № Б-39/02-09 визнано недійсним ордер на житлове приміщення - квартиру [ADDRESS], житловою площею 36,1 кв.м та загальною площею 60,9 кв.м № 016086 від 13 січня 2014 року. 05 липня 2016 року на адресу [PERSON] ліквідатором було направлено листи № 02-01/481 з вимогою виселитися в добровільному порядку з квартири [ADDRESS] та передати її за актом приймання-передачі арбітражному керуючому, на підставі ухвали господарського суду Харківської області від 21 червня 2016 року по справі № Б-39/02-09. Зазначені листи адресатом отримано не було, їх повернуто арбітражному керуючому, ліквідатору ВАТ «ІТРЗ» у зв'язку із закінченням терміну зберігання на відділенні поштового зв'язку. 05 липня 2016 року Виконкому Ізюмської міськради було направлено лист № 02-01/482 скасувати реєстрацію (реєстрації) місця проживання для всіх осіб, що була здійснена на підставі ордеру на житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] житловою площею 36,1 кв.м та загальною площею 60,9 кв.м № 016086 від 13 січня 2014 року на підставі ухвали господарського суду Харківської області від 21 червня 2016 року по справі № Б-39/02-09 та повідомити про це арбітражного керуючого. Задовольняючи позовні вимоги ВАТ «ІТРЗ» у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із тих обставин, що відсутні правові підстави для вселення у службове житло відповідачем, оскільки ордер визнано недійсним, це зумовлює констатацію відсутності правомочності відповідача [PERSON] претендувати на це службове житло або вимагати йому надання іншого житлового приміщення. З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується та зазначає наступне. Відповідно до статті 124 Житлового кодексу Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Пунктом 4 частини 1 статті 125 Житлового кодексу Української РСР визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників. Системний аналіз статей 124 та 125 Житлового кодексу Української РСР встановлює вичерпний перелік умов, за яких особа може бути виселена зі службового житла без надання іншого жилого приміщення, а саме: 1) наявність у такого приміщення статусу службового; 2) у особи, що підлягає виселенню, повинні бути припинені трудові відносини з підприємством установою, організацією (або особа повинна бути виключена з членів колгоспу або вийти з колгоспу за власним бажанням); 3) особа, що підлягає виселенню, не віднесена до категорії осіб, які не можуть бути виселені зі службового приміщення без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до пункту 34 Постанови Ради Міністрів Української РСР № 37 від 04 лютого 1988 року N 37 «Про службові жилі приміщення», якою затверджено Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку. Частиною 1 статті 109 Житлового кодексу Української РСР визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Відповідно до статті 117 Житлового кодексу Української РСР у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення. Частиною 1 статті 118 Житлового кодексу Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до даних бухгалтерського обліку, квартира [ADDRESS], знаходиться на балансі ВАТ «ІТРЗ» та належить до основних фондів підприємства. Згідно до пункту 4 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби» затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 92 від 28 квітня 2000 року основні засоби - матеріальні активи, які підприємство/установа утримує з метою використання їх у процесі виробництва/діяльності або постачання товарів, надання послуг, здавання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року (або операційного циклу, якщо він довший за рік). Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що квартира [ADDRESS], не відноситься до державного або громадського житлового фонду, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не застосував до виниклих правовідносин положення статті 117 Житлового кодексу Української РСР. Проте, ухвалюючи рішення про виселення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS], суд першої інстанції безпідставно зобов'язав Виконком Ізюмської міськради скасувати реєстрацію місця проживання відповідачів. Пунктом 2 частини 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За таких підстав, рішення суду про виселення є самостійною підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, а тому підстав для задоволення позовних вимог в цій частині у суду першої інстанції не було. Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 307 ЦПК України з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 309 ЦПК України змінює рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання Виконкому Ізюмської міськради скасувати реєстрацію відповідачів та ухвалює в цій частині рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Outcome: partial