Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

06 травня 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 жовтня 2014 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого він передав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 9000 гривень для вирішення власних потреб терміном до 30 квітня 2015 року, про що відповідач надав розписку про отримання коштів. Однак, у зазначений строк кошти повернуті не були. Незважаючи на неодноразові вимоги, [PERSON] від повернення боргу відмовляється. Просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь борг в сумі 9000 гривень. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав повністю та зазначив, що надав відповідачу позику в сумі 9000 гривень для вирішення власних потреб терміном до 30 квітня 2015 року, про що було складено договір позики та відповідач надав розписку. У зазначений строк кошти йому повернуті не були. Від повернення суми боргу в добровільному порядку [PERSON] відмовляється. Тому, він просить суд стягнути з відповідача на його користь 9000 гривень. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав і пояснив суду, що дійсно укладав договір позики від 29.10.2014 року та написав розписку про зобов'язання виплатити [PERSON] гроші в сумі 9000 гривень в термін до 30.04.2015 року, однак кошти йому ніхто не передавав. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики. 29 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого [PERSON] отримав від [PERSON] гроші в сумі 9000 гривень строком до 30 квітня 2015 року, що підтверджується копією договору позики від 29.10.2014 року. (а.с.3). Підтвердженням укладення сторонами договору позики є розписка [PERSON] від 29.10.2014 року. (а.с. 4). Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Ч. 3 ст. 60 ЦПК України передбачає, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доводи [PERSON] про те, що грошові кошти за договором позики від 29.10.2014 року та за борговою розпискою від 29.10.2014 року ним не отримувались, і що відсутні докази, які б підтверджували факт передачі йому грошової суми, - суд не бере до уваги з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 1051 ЦК України - позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідач не оспорює в судовому засіданні, що договір позики від 29.10.2014 року підписаний ним власноруч, і що боргова розписка від 29.10.2014 року теж написана і підписана ним власноруч. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру, та розписка позичальника є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13. Таким чином, розписка позичальника є борговим документом, який підтверджує укладення договору позики, а також підтверджує факт передачі грошової суми позичальнику. Згідно договору позики від 29 жовтня 2014 року [PERSON] отримав від [PERSON] 9 000 гривень на термін до 30 квітня 2015 року. Відповідно до розписки від 29.10.2014 року, написаної власноруч відповідачем, [PERSON] зобов'язується виплатити [PERSON] гроші в сумі 9000 гривень в термін до 30.04.2015 року рівними частинами по 1500 гривень кожного місяця, починаючи з листопада 2014 року. В матеріалах справи мається розписка, написана [PERSON] про отримання від [PERSON] 5000 гривень. Крім того, відповідачем надано суду розписки про отримання позивачем коштів на лікування. Однак, з вищевказаної розписки вбачається, що кошти в сумі 5000 гривень відповідач [PERSON] передав [PERSON] в рахунок погашення моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП від 03.08.2014 року. Як підтвердили в суді свідки [PERSON] та [PERSON], що 16 січня 2015 року о 12 годині поблизу приміщення ліцею по вул. Жовтневій в м. Охтирка між батьком позивача та відповідачем відбулася ромова, в ході якої [PERSON] запитував коли Орел поверне борг, на що Орел відповів, що не має можливості повернути борг у зв'язку із скрутним матеріальним становищем. Належних та допустимих доказів про те, що грошові кошти за договором позики від 29.10.2014 року та за борговою розпискою від 29.10.2014 року насправді відповідачем не були одержані від позикодавця, - відповідач в судовому засіданні не надав. Таким чином, укладений в письмовій формі договір позики від 29.10.2014 року та боргова розписка від 29.10.2014 року є доказом факту передачі позикодавцем [PERSON] грошової суми позичальнику [PERSON] Судом встановлено, що на даний час відповідачем позика (грошові кошти в сумі 9 000 гривень) позивачу не повернута. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-522 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до норм статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Належних та допустимих доказів на підтвердження повернення позивачу вказаної суми позики відповідач в судовому засідання не надав. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як ним було доведено, що відповідач отримав від нього в борг 9 000 гривень в строк до 30.04.2015 року, однак, дані кошти відповідачем повернуті не були. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тобто з відповідача необхідно стягнути на користь позивача понесені судові витрати, а саме 243 грн. 60 коп. сплаченого ним судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved