Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

06.11.2018 року до суду звернулася позивач [PERSON], з позовом про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини до відповідача [PERSON] 09.01.2019 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача фізичної особи. 10.01.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 04.03.2019 року 04.03.2019 року проведене підготовче судове засідання. Учасникам розгляду справи роз'яснені права та обов'язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. В судовому засіданні 04.03.2019 року оголошена вступна та резолютивна частина рішення Згідно заявлених позовних вимог за поданою позовною заявою позивач просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 07 травня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Верхньодніпровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 34 та залишити їх прізвище, обране при реєстрації шлюбу «Мельник». Стягнути з відповідача аліменти за минулий час, починаючи з червня 2018 року та стягувати їх в подальшому щомісячно до досягнення дитиною повноліття в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та стягнути з відповідача періодично, щомісячно по 1000 грн., додаткові витрати для лікування дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 07 травня 2011 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 34 В період шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO] Шлюбні відносини між ними на даний час припинені, спільне господарство вони не ведуть та спільного бюджету не мають та спільно не проживають. Причиною розпаду сімейних відносин стало відсутність взаємопорозуміння між ними, наявність діаметрально протилежних поглядів на шлюб та сім'ю через що в них часто виникали конфлікти, що негативно впливало на її психологічний стан та психологічний стан дитини. Також позивач просить стягнути аліменти на утримання сина в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття дитини . Дані позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на час пред'явлення позову між нею та відповідачем не досягнуто згоди щодо матеріального утримання дитини. Її матеріальне становище не дозволяє самостійно утримувати дитину. Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням змінити своє ставлення до дитини та надавати матеріальну допомогу, але її прохання залишились поза увагою. Згідно довідки КДЦ КЗ «Верхньодніпровська ЦРЛ «ДОР» від 21.01.2016 року № 43 їх син перебував до 03.11.2018 року на диспансерному обліку, так як дуже часто хворів. Допомоги у вихованні дитини, догляду за нею, витратах на лікування відповідач не брав і не бере. Вона витрачає достатньо коштів на те, щоб дитина адаптувалась в суспільстві і відвідувала навчальний заклад на загальних умовах, а не індивідуальному порядку. Проте її прохання розділити витрати, пов'язані з лікуванням дитини відповідач ігнорував і на сьогоднішній день ігнорує, що й стало причиною звернення до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також пояснила, що з відповідачем вона не проживає протягом тривалого періоду, близько 4-х років. Крім причин, які вона зазначила для розірвання шлюбу, основною причиною є подружня зрада зі сторони відповідача. Після пред'явлення нею позову відповідач протягом двох місяців надавав їх кошти на утримання сина в сумі 2000 грн. Їх дитина часто хворіє приблизно 1-2 рази на місць, вона купує антибіотики, які є дорогими, тому просить стягнути також додаткові витрати в зв'язку з хворобою сина. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши\~зміст позовних\~вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Між сторонами виникли сімейні правовідносини, пов'язані із розірванням шлюбу та надання матеріального утримання на дитини Судом встановлено, що 07 травня 2011 року укладений шлюб між сторонами, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 34 що підтверджується свідоцтвом про шлюб. В період шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, в якому сторони записані батьками дитини. З пояснень позивача судом встановлено, що шлюбні відносини, ведення спільного господарства та спільне проживання сторони припинили близько 4-х років тому. Причиною розпаду сімейних відносин стало те, що між сторонами відсутнє взаємопорозуміння в результаті протилежних поглядів на сімейне життя, що створило неможливі умови для спільного проживання сторін та збереження шлюбних стосунків. Також позивач зазначає, що основною причиною розірвання шлюбу стала подружня зрада зі сторони відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що причини, які спонукали позивача на розірвання шлюбу є обґрунтованими, подальше проживання сторін та їх примирення стало не можливим, сторони протягом тривалого періоду часу не підтримують шлюбні відносини та позивач настоює на розірванні шлюбу. З чого суд робить висновок, що у сторін було достатньо часу для прийняття зваженого рішення про продовження перебування в шлюбі. За даних обставин суд вважає за можливе прийняти рішення про розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше перебування сторін у шлюбі на думку суду суперечитиме їхнім інтересам та інтересам їхньої дитини. Дане рішення приймається судом у відповідності із способом захисту обраним позивачем та передбаченим нормами Сімейного кодексу України. Після розірвання шлюбу суд відповідно до прохання відповідачки, суд вважає за можливе залишити їй прізвище, обране при реєстрації шлюбу - [PERSON] Відповідно до ст. 115 СК України рішення суду після набрання ним законної сили надсилається органу державної реєстрації актів цивільного стану громадян для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Враховуючи вину обох із сторін у розірванні шлюбу, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 352 грн 40 коп., в іншій частині сплачений судовий збір, суд вважає за можливе покласти на позивача. Витрати за реєстрацію розірвання шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану, на думку суду повинні бути покладені на відповідача. Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог про стягнення аліментів суд виходить з наступного. Судом встановлено, що на даний час, сторони спільно не проживають та судом приймається рішення про розірвання шлюбу між ними. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини в добровільному порядку надає, але не регулярно . За таких обставин знайшов своє підтвердження факт порушення прав позивачки, щодо участі другого із подружжя в матеріальному забезпеченні дитини. З чого суд приходить до висновку, що існують підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини відповідно до способу захисту, обраному позивачкою та який передбачений нормами Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України - розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. \~ \~Відповідно до\~ч.\~1.\~2\~ст.\~182\~СК України\~-\~ При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2)\~доведені стягувачем\~аліментів витрати\~платника аліментів,\~у тому\~числі на\~придбання нерухомого\~або рухомого\~майна,\~сума яких\~перевищує десятикратний\~розмір прожиткового\~мінімуму для\~працездатної особи,\~якщо платником\~аліментів не\~доведено джерело\~походження коштів 4) інші обставини, що мають істотне значення. 2. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 183 СК України - Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1,2 ст. 27 Конвенціїї ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України № 789 ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного , розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя. необхідних для розвитку дитини. Відповідач до суду не з'явився та доказів того, працює він чи ні не надав. Проте відповідач є особою працездатного віку та на думку суду може надавати допомогу на утримання дитини. За даних обставин суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача аліменти в частці від прибутку відповідача. Так як позивач просить стягнути аліменти саме в такий спосіб. Вирішуючи\~ питання\~про \~розмір \~ стягуваних\~ аліментів,\~суд \~ \~ \~вважає за\~ можливе\~ стягнути\~ аліменти\~в \~на \~утримання \~сина \~в розмірі\~ ј\~ \~частини \~ всіх\~ видів\~ заробітку\~(доходу)\~ відповідача,\~але не\~менше \~50%\~ від\~прожиткового \~мінімуму для\~дитини \~ відповідного\~віку,\~так \~як доказів\~про наявності\~ інших\~неповнолітніх дітей,\~та \~утриманців.\~А також\~наявність \~інших обставин,\~які \~враховуються \~судом при\~ стягненні\~ аліментів,\~ \~відповідач \~суду не\~надав. Стягнення аліментів в даному розмірі з урахування обов'язку матері матеріально утримувати дитину на думку суду буде необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини даного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. Відповідно до реєстраційного номеру позивачка звернулась із позовною заявою до суду з позовом про стягнення аліментів 06.11.2018 року. Тому аліменти на утримання дитини, суд вважає за потрібне стягнути саме з цієї дати. Вирішуючи питання про стягнення аліментів за попередній період, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України - Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Відповідно до ч. 2 ст. 192 СК України - Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Позивач будь-яких доказів того, що нею раніше вживались заходи для одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати суду не надані. Крім того враховуючи, що з даною вимогою позивач звернулась до суду лише в листопаді місяці 2018 року. За даних обставин, суд приходить до висновку, що ті відносини, які існували раніше між сторонами, в тому числі і з приводу матеріального утримання дитини, влаштовували позивача і раніше вона вимог про стягнення аліментів до в відповідача не ставила. За даних обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення аліментів з відповідача за минулий період задоволенню не підлягають. Позивачем також заявлені вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини, які позивач обґрунтовує наявністю в дитини захворювання та потреби у лікуванні дитини. Відповідно до ч.1 ст. 185 СК України - Той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Позивачем надано медичну довідку про потребу дитини у домашньому догляді, датовану 2016 року. В даній довідці зазначено, що вона дійсна до 03.11.2018 року. Таким чином строк дії даної довідки як на час подання позову так і на час розгляду справи закінчився. Будь-яких інших доказів, що дитина хворіє та потребує додаткових витрат в зв'язку з хворобою позивачем не надано. Також позивачем не надано доказів того, які затрати нею були понесені в зв'язку з хворобою дитини та що стягуваних з відповідача аліментів буде недостатньо для задоволення даних потреб. Крім того сама позивач зазначає, що дитина хворіє періодично. Тому стягнення додаткових витрат щомісячно позивачем не обґрунтовано та будь-якими доказами не доведено. З наведених вище обставин суд приходить до висновку, що дані позовні вимоги також задоволенню не підлягають. Відповідно п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України - Суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах платежу за один місяць. Тому суд вважає за можливе допустити негайне виконання рішення суду про стягнення з відповідача аліментів в межах платежу за один місяць Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в суму 768.40 грн., за позовними вимогами про стягнення аліментів так як позивач звільнена від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення аліментів відповідно до ЗУ «Про судовий збір». На основі ст. 110, 112, 84, 180, 182, 183, Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial