Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

04 травня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути відповідача пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 92083,00 грн. за період з 01 січня 2018 року по 01 березня 2020 року. Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на те, що за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.12.2012 з [PERSON] стягуються аліменти на неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму щомісячно, починаючи з 07.12.2012 і до повноліття дитини. Зазначене рішення відповідачем не виконувалося в повному обсязі до березня 2018 року, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 66393 грн. Лише з травня 2018 р. відповідач почав частково сплачувати аліменти, проте не в повному обсязі та не погашаючи заборгованість. 14.01.2019 постановою Центрального районного суду м. Миколаєва відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 183-3 КУпАП. 24.12.2019 року рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва відповідачу відмовлено у зменшенні розміру аліментів. Станом на 01.03.2020 сукупна заборгованість відповідача складає 92083 грн. Загальна сума неустойки за період з 01 січня 2018 року по 01 березня 2020 року складає 554 137,35 грн. З урахуванням норми ч. 1 ст. 196 СК України, яка встановлює, що розмір неустойки (пені) не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, з відповідача слід стягнути неустойку в розмірі 100 % відсотків заборгованості - 92083 грн. Ухвалою від 08 травня 2020 року зазначений позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. До судового засідання представника позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причин неявки суду не повідомив, про час і місце судового розгляду був повідомлений у встановленому законом порядку, заперечення проти розгляду справи за правила спрощеного позовного провадження та відзив до суду не надав. У відповідності до положень ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного: Із матеріалів справи встановлено, що на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.12.2012 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно. Зазначене рішення суду відповідач не виконує та має заборгованість за виконавчим листом станом на березень 2018 року - 66 393 грн., а в подальшому виконував неналежним чином, не погашаючи попередню заборгованість. Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.01.2019 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-3 КУпАП. 24.12.2019 року рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів - відмовлено. Згідно довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів, виданої 05.03.2020 Центральним відділом державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів станом на 01.03.2020 року складає 92 083 грн. Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВРУ № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За приписами ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Як роз`яснено в абзаці 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 р., передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Як згадувалось вище, свої зобов`язання за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва по сплаті аліментів [PERSON] належним чином не виконав, заборгованість станом на 01 березня 2020 року складає 92 083 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для нарахування та стягнення з [PERSON] пені за прострочення сплати аліментів. Доказів того, що заборгованість по сплаті аліментів утворилась з незалежних від нього причин, відповідачем не надано. Оскільки зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Такий правовий висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 572/1762/15-ц від 25 квітня 2018 року та у справі № 333/6020/16-ц від 03 квітня 2019 року. Згідно розрахунку наданого позивачем, розмір пені за прострочення сплати аліментів за період з 01 січня 2018 року по 01 березня 2020 року (на суму заборгованості станом на березень 2018 року - 66 393 грн.) розмір неустойки складає 545 086,53 грн., а за період з 01 лютого 2018 року по 01 березня 2020 року, з урахуванням проведених відповідачем оплат, розмір неустойки складає 9 050,82 грн. Загальна сума - 554 137,35 грн. Суд погоджується з наданим розрахунком, оскільки він зроблений відповідно до порядку нарахування неустойки (пені), викладеному у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 572/1762/15-ц від 25.04.2018 р. Враховуючи що вказана сума пені перевищує розмір заборгованості по аліментам, суд, на підставі ч. 1 ст. 196 СК України, вважає за можливе задовольнити позов та стягнути з відповідача пеню у розмірі заборгованості по аліментам, а саме - 92 083 грн. Таким чином, позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, базуються на чинному законодавстві, а тому підлягають задоволенню. Крім того,оскільки при подачі позову позивач звільнена від сплати судового збору, а позов задоволено, тому на підставі ст.141 ЦПК України відповідача підлягають стягненню на користь держави, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved