Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

06 жовтня 2021 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] і просить визнати спільною сумісною власністю подружжя нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] , до складу якого входять: житловий будинок «А» загальною площею 66,2 кв. м., житловою площею 37,1 кв. м., веранда «а», веранда «а-1», сарай «Б», погріб «П», вбиральня «Т», огорожа 1-5, та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку з господарськими будівлями. В обґрунтування заявленого позову вказує, що 12 грудня 2003 року вона уклала шлюб з відповідачем. У шлюбі у них народилося двоє неповнолітніх дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . На даний час вона звернулася до Крижопільського районного суду з позовом про розірвання шлюбу. Діти після розірвання шлюбу залишаться проживати з нею. За час спільного проживання, а саме 20 серпня 2005 року, вони з відповідачем придбали житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу було укладено на ім`я відповідача і тому будинок в реєстрі нерухомого майна зареєстровано за ним. Вартість вказаного житлового будинку з господарськими будівлями на даний час згідно експертної оцінки становить 93135 гривень. Згідно положень ст. ст. 60-71 Сімейного кодексу України, майно, придбане у шлюбі, являється спільною сумісною власністю подружжя і при поділі майна частки в спільному майні подружжя визнаються рівними. Хоча між нею та відповідачем відсутній спір щодо користування спільним майном подружжя, в тому числі і нерухомим майном, однак, враховуючи наявність позову про розірвання шлюбу, а також те, що вона зареєстрована за іншим місцем проживання, а відповідач добровільно не бажає оформити на її ім`я право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, тому вона змушена звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою судді Крижопільського районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. В підготовче засідання позивачка та її представник - адвокат Глушков І.П. подали заяви, в яких просили розглянути справу у їхній відсутності, позовні вимоги підтримали. Відповідач [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 ЦПК України (ч. 4 ст. 200 ЦПК України). Згідно з ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому вбачає можливим прийняти визнання позову відповідачкою. Судом встановлено, що 12 грудня 2003 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Крижопільського районного управління юстиції, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 03 лютого 2004 року. Як вбачається з довідки Крижопільської селищної ради Вінницької області від 01 жовтня 2021 року № 2119, позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , до складу її сім`ї входять: чоловік - [PERSON] , 1981 року народження, дочка - [PERSON] , 2005 року народження, дочка - [PERSON] , 2009 року народження, які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . 20 серпня 2005 року сторони придбали нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] , який зареєстрований на ім`я [PERSON] . Середньо-ринкова вартість зазначеного будинку становить 93135,00 грн. Зазначені обставини визнаються сторонами та підтверджуються письмовими доказами у справі, а саме: договором купівлі-продажу від 20 серпня 2005 року, посвідченим того ж дня приватним нотаріусом Крижопільського районного нотаріального округу Питель М.С. за р.№ 4919; витягом з Державного реєстру правочинів № 1379975 від 20 серпня 2005 року; технічним паспортом на житловий будинок індивідуального фонду по [ADDRESS] ; витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8313854 від 12 вересня 2005 року; повідомленням незалежного оцінювача [PERSON] від 04 жовтня 2021 року № 64/21. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, аналіз наведених правових норм свідчить про те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У відповідності до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пункт 23 вказаної вище Постанови передбачає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З огляду на викладені обставини вбачається, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями був придбаний під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до вищевказаних положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач [PERSON] визнав, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу. За вимогами ст. ст. 12, 13, 89, 264 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінку усім доказам здійснює суд. Суд, розглянувши позов [PERSON] у межах заявлених нею вимог, вважає його обґрунтованим і доведеним, так як доводи позивачки знайшли своє підтвердження належними і допустимими доказами. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що позов необхідно задовольнити. При розподілі судових витрат суд виходить із положень ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн.

Outcome: approved