Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

07.06.2016 року позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовгих вимог вона вказала, що їй на праві приватної власності, згідно державного акту серія ОД № 087507 від 11.03.2004 року, належить земельна ділянка площею 4,36 га, яка розташована на території Гвоздавської сільської ради, Любашівського району, Одеської області, кадастровий номер 5123381400:01:004:0218. Дана земельна ділянка знаходилася у користуванні ТОВ ВНФ « Зеленогірське», по договорам оренди, строк дії яких був до 2010 року. Більше жодних договорів оренди своєї землі вона не підписувала та не заключала. Проте відповідач продовжував користуватися її земельною ділянкою. Орендну плату особисто вона не отримувала, отримували її родичі, яких вона не уповноважувала на розпорядження своїм майном. У звязку цим, вона декілька разів зверталася до керівництва ТОВ ВНФ «Зеленогірське» з проханням не користуватися її земельною ділянкою та повернути для самостійного обробітку. В травні 2016 року вона отримала в конторі господарства договір оренди датований 21.12.2010 року, нібито від її імені, який вона особисто не підписувала і про існування якого не знала. Договір був зареєстрований у відділі Держкомзему у Любашівському районі, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 27.12.2011 року № 512330004000285, що відповідно ч.1 ст.210, ч.3 ст.640 ЦК України, ч.2 ст.125 ЗК України, ст.18 ЗУ « Про оренду землі» договір є укладеним з моменту його державної реєстрації. Таким чином, при укладенні договору оренди не було дотримано вимоги ст.215 ЦК України ч.3, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а також положення ст.16 ЗУ « Про оренду землі», згідно якого укладення договору земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку і тому договір від 21.12.2010 року оренди земельної ділянки між нею та ТОВ ВНФ «Зеленогірське» є недійсним. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила визнати договір оренди земельної ділянки від 21.12.2010 року недійсним та зобовязати ТОВ ВНФ «Зеленогірське» повернути позивачці її земельну ділянку. Представник відповідача ТОВ ВНФ «Зеленогірське» позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позову, вказуючи на те, що позивачка отримувала орендну плату за землю, тим самим визнавши дійсність договору оренди. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до державного акту серія ОД № 087507 від 11.03.2004 року, позивачці Антонюк ( до шлюбу Нікітіна) належить земельна ділянка площею 4,36 га, яка розташована на території Гвоздавської сільської ради, Любашівського району, Одеської області, кадастровий номер 5123381400:01:004:0218 /а.с.10/. В судовому засіданні безспірно встановлено, що земельна ділянка , яка належить позивачці обробляється ТОВ ВНФ «Зеленогірське» на підставі договору оренди землі від 21.12.2010 року. Зазначений договір зареєстрований у відділі Держкомзему в Любашівському районі, про що у державному реєстрі земель вчинено відповідний запис. Пунктом 8 спірного договору визначено, що договір укладено на 10 років(а.с.12-14).\~ Відповідно до Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року №161-XIV із подальшими змінами та доповненнями договір оренди землі укладається у письмовій формі. Згідно ст.202 ЦК України, двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Стаття 207 ЦК України передбачає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Позивачка категорично заперечує факт підписання нею договору оренди землі із ТОВ ВНФ «Зеленогірське. Судом першої інстанції на підставі проведеної судово-почеркознавчої експертизи від 30 грудня 2016 року №418-П, встановлено, що позивачка договір оренди землі\~\~від\~21.12.2010 року та акт прийому-передачі не підписувала (а.с. 68 -77). В матеріалах справи відсутні докази того, що вказаний договір був підписаний іншою особою за дорученням позивачки. Таким чином, враховуючи зазначені обставини, заперечення представника відповідача суд не приймає до уваги. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що вищевказаний договір оренди не можна визнати дійсним. Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Частиною 1 ст. 1213 ЦК України, передбачено, що набувач зобовязаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved