Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

06.05.2020 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що між сторонами сімейні стосунки не склалися через втрату один до одного почуття любові, довіри, взаємної поваги. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 01 червня 2020 року вказана цивільна справа прийнята до розгляду та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні. В судовому засіданні 18.06.2020 року на обговорення ставилося питання про закриття провадження у справі, оскільки суд при прийнятті до свого провадження позовної заяви про розірвання шлюбу не звернув уваги на наявність у сторін дитини, яка не досягла 1 річного віку. Позивачка в судовому засіданні просила суд не закривати провадження у справі, оскільки є підстави, передбачені ч. 2 ст. 110 СК України, а саме поведінка відповідача [PERSON] , має ознаки протиправної на її адресу, до неї з його боку застосовується психологічне та економічне насильство. З цього приводу вона звернулася до органу поліції із заявою про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, та застосування до нього термінових заборонних приписів, передбачених ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Позивачка зазначила, що психологічне насильство виражається у виді словесних образ, нецензурної лайки, принижень, погроз забрати дитину, залякувань, окрім цього, відповідач забрав автомобіль, належний їй на праві власності, та не повертає його більше чотирьох місяців. Ці дії відповідача змушують її відчувати постійний психологічний дискомфорт, в неї виникають реальні побоювання за свій стан та стан дитини, вона змушена звертатися до своїх батьків за психологічною підтримкою. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, просив провадження в справі закрити в зв`язку із недосягненням дитини 1 річного віку. Підтвердив, що між ними постійно виникають сварки та непорозуміння, протягом останніх 5 місяців вони проживають окремо та не підтримують сімейних стосунків, проте він не вважає, що його дії можна оцінити, як психологічне насильство, оскільки позивачка неодноразово сама провокувала його на вираження негативних емоцій. Суд, розглянувши й дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, оскільки наявні підстави, передбачені ч. 2 ст. 110 СК України. 12 липня 2019 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб Обухівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області під актовим записом № 161, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] . Від спільного шлюбу сторони мають дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] . Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею п`ятою Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно із частиною першою статті 24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Аналіз наведених положень свідчить про те, що як при укладенні шлюбу так і при його розірванні передбачається реалізація волі жінки та чоловіка без будь-якої дискримінації та примушування та/або утримання у шлюбних відносинах. Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Разом з тим, в даному випадку має місце особлива обставина, а сама наявність дитини, яка не досягла 1 річного віку, що відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 185 ЦПК Україна повинно було стати підставою для повернення позовної заяви, проте вказана норма передбачає певні виключення за СК України. Так, відповідно до ч. 2 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки кримінального правопорушення, щодо другого з подружжя або дитини. Незважаючи на те, що позивачкою не було надано прямих доказів, вчинення протиправної поведінки відповідача із ознаками кримінального правопорушення, суд прийшов до висновку про доцільність застосування цієї нормами, відмовившись від формалізму при тлумаченні вказаної норми права, з огляду на наступне. Позивачкою в судовому засідання в якості письмового доказу надана заява до органу національної поліції від 18.06.2020 року, із якою вона звернулася з проханням притягнути [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП «Вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування», гіпотеза та диспозиція вказаної статті передбачає відповідальність за наступні дії «Вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення» Окрім цього, позивачка просила в цій заяві застосувати до [PERSON] приписи ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а саме заборонити вхід та перебування в місці її проживання та будь-які контакти з нею. Суд в даному цивільному провадженні не має компетенції встановлювати склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, в діях [PERSON] , оскільки розгляд вказаної заяви позивачки передбачає іншу врегульовану законом процедуру, проте суд не може не прийняти до уваги наступне. Не можна ігнорувати, що побоювання позивачки, про які вона зазначала в судовому засіданні, образи, принизливі висловлювання, відібрання майна, в її суб`єктивному сприйнятті, є проявами психологічного та економічного насильства щодо неї, за яких вона не може відчувати емоційної впевненості та комфорту, вимушена звертатися за психологічною підтримкою до своїх батьків. Окрім цього, слід враховувати вразливий психологічний стан жінки, яка має 6-місячну дитину. Тому суд, проаналізувавши вказані обставини, прийшов до висновку, що в конкретній ситуації перевагу слід віддати захистові прав та інтересів особи позивачки, яка, перебуваючи в шлюбі, має реальні побоювання за свій психологічний стан здоров`я та стан здоров`я дитини, який в цьому віці нерозривно пов`язаний із матір`ю, над збереженням власне сім`ї, яка, як вбачається із проаналізованих судом доказів, втратила свою цінність для сторін як соціальний інститут і як союз конкретних осіб, побудований на почуттях взаємної любові та поваги. Більш того, в позивачки ситуація збереження шлюбу викликає почуття гострого дискомфорту через дії відповідача, які вона особисто розцінює, як психологічне насильство до неї, і з яким вона не може миритися протягом періоду, визначеного законом до досягнення дитиною 1 року.

Outcome: approved