Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

05.11.2018 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, прізвище просила залишите набуте в шлюбі. В обґрунтування позову вказує на те, що 19.01.1974 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. ЇЇ чоловік в подальшому змінив прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]». Від цього шлюбу у них є дві повнолітні дочки. Близько дванадцяти років вона з відповідачем не проживає однією сім'єю. Спільне життя у них не склалось через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства. Тому виникали сварки, непорозуміння, скандали. В результаті вона втратила до відповідача почутті любові та поваги. Позивач у вступному слові позовні вимоги підтримала та дала пояснення, які по суті та змісту відповідають, викладеному у позовній заяві. Позов просила задоволити. Її прізвище [PERSON] після розірвання шлюбу - залишити без змін. Відповідач позовні вимоги визнав, не заперечив відносно розірвання шлюбу. Суд, вислухавши вступне слово сторін, учасників судового процесу, дослідивши наявні матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов слід задоволити. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 19.01.1974 у Новокропивницькій сільській раді Дрогобицького рай бюро ЗАГСу Львівської області, актовий запис №3. У даному шлюбі народилися двоє дітей, які є повнолітніми. Судом встановлено, що подружнє життя позивача з відповідачем не склалося, за час спільного проживання вони виявили несумісність характерів та різні погляди на сімейне життя. На даний час позивач прийшла до висновку, що їхній шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо, подружжя не проживає разом протягом останніх дванадцяти років, не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Таким чином, суд дійшов висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст. 55 СК України, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Outcome: approved