Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

05.06.2018р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «УПСК») про стягнення пені, 3-х відсотків річних, індексу інфляції, нарахованих внаслідок несплати страхового відшкодування (а.с. № 3 - 7). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 08.06.2018р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін (а.с. № 51). Ухвалою судді від 20.07.2018р. розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін, оскільки відповідач не отримав направлених судом копій позовної заяви з додатками та не надіслав суду письмових заперечень (а.с. № 55). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27.08.2016р. у Запорізькій області, у м. Мелітополі, на вул. Б. Хмельницького сталася ДТП за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON],і автомобіля «Шкода», д.н. [NUMBER], під керуванням [PERSON], і автомобіля «Тойота», д.н. [NUMBER], який належить позивачеві на праві власності. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2016р. водія [PERSON] визнано винним у скоєні ДТП і притягнуто до адміністративної відповідальності. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована ПрАТ «УПСК» згідно з полісом серії АЕ № 8076196. Ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну становить 100 000грн., франшиза - 500 грн. 01.09.2016р. позивач звернувся до ПрАТ «УПСК» із заявою про виплату страхового відшкодування, а 27.10.2016р. повторно направив аналогічну заява. Висновком експертного-автотоварознавчого дослідження № 4409/16/16 від 26.09.2016р. вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Тойота», д.н. [NUMBER], визначено в сумі 65 361грн. 89коп. Страховик мав сплатити позивачеві у строк до 01.12.2016р. страхове відшкодування в розмірі 64 861грн. 89коп. (за вирахуванням франшизи - 500 грн.), але сплатив 17.02.2017р. лише 30 828грн. 93коп. Залишок заборгованості зі страхового відшкодування становить 34 032грн. 96коп. (64 861,89 - 30 828,93). З метою захисту свого права позивач звернувся до суду. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2017р. по справі № 201/4891/17 (провадження № 2/201/1643/2017), залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.02.2018р., стягнуто з ПрАТ «УПСК» на користь [PERSON] недоплачену суму страхового відшкодування в розмірі 34 032грн. 96коп., а також штрафні санкції: пеню у розмірі - 4 168грн. 17коп., за період з 01.12.2016р. по 17.02.2017р.; 3% річних у розмірі - 446 грн. 58коп., за період з 01.12.2016р. по 17.02.2017р., інфляційні втрати у розмірі - 1 297грн. 23коп., за період з 01.12.2016р. по 17.02.2017р., а також понесені судові витрати в розмірі 613грн. 76коп., а разом 40 558грн. 67коп. 15.03.2018р. страховиком на виконана рішення суду сплачено решту страхового відшкодування і штрафні санкцій в загальному розмірі 40 558 грн.70коп. У зв'язку із тим, що відповідач виконав свої зобов'язання несвоєчасно, а лише 15.03.2018р., позивач, посилаючись на норми ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 625 ЦК України, просить стягнути з нього пеню, нараховану на суму заборгованості у 34 032грн. 96коп., за період з 02.03.2017р. по 14.03.2018р. в сумі 9 556грн. 28коп., 3% річних в сумі 1 057грн. 35коп. та індекс інфляції в сумі 5 241грн. 50коп., а всього 15 855грн. 13коп. Відповідач - ПрАТ «УПСК» позовні вимоги не визнав. 07.08.2018р. представник відповідача - Лисенко Д.В. (діє на підставі довіреності від 26.12.2017р. - а.с. № 63) надав письмовий відзив (а.с. № 59 - 62), в якому зазначив, що ПрАТ «УПСК» несе майнову відповідальність у межах ліміту (страхової суми) на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який є спеціальним Законом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Системний аналіз правових норм (п. 2.1. ст. 2) цього Закону свідчить, що він має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами, оскільки його норми передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, що унеможливлює застосування положень ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин. Також звертав увагу на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 02.03.2016р. у справі № 6-2491цс15, згідно з якою статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина 5 статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Страховик не несе деліктну відповідальність на відміну від заподіювача шкоди, а лише договірну і відповідальність, передбачену спеціальним законом щодо виплати страхового відшкодування. Положення Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не містять імперативної норми про обов'язок відшкодування 3-х відсотків річних та інфляційних втрат. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2017р.. яким стягнуте страхове відшкодування, не створило нових правовідносин між сторонами, не створило зобов'язальних правовідносин, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що зазначено у ст. 11 ЦК України. Також звертав увагу на Постанову Верховного Суду України від 22.03.2017р. по справі № 6-2311цс16, де вищий суд зазначив, що ст. 625 ЦК України не застосовується до трудових відносин, сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. На підставі вищевикладеного, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивач скористався своїм правом на подання відповіді на відзив і 07.08.2018р. представник позивача - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 28.02.2018р. - а.с. № 70), надав письмовий відзив на позов (а.с. № 66 - 68), в якому зазначив, що не погоджується із доводами відповідача про те, що до спірних правовідносин не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України). Погоджується, що рішення суду не створює для ПрАТ «УПСК» нових правовідносин, а ним лише підтверджується сплата ПрАТ «УПСК» страхового відшкодування не в повному обсязі, з порушенням строку на виплату. Разом із тим, звертав увагу відповідача і суду на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 01.06.2016р. у справі № 6-927цс16, де суд дійшов висновку про те, що на правовідносини зі страхування цивільно-правової відповідальності поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань. А висновки Верховного Суду України у постанові від 22.03.2017р. у справі № 6-2311цс16 (справа про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за договором позики у іноземній валюті) і постанові від 02.03.2016р. у справі № 6-2491цс15 (справа про стягнення безпідставно набутих грошей та застосування ст. 625 ЦК України), на які посилається відповідач, визначає застосування ст. 625 ЦК України у кардинально відмінних правовідносинах. Враховуючи категорію спору (ціна позову є меншою, аніж п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), справа була призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Разом із тим, з огляду на те, що ухвалою судді від 20.07.2018р. розгляд справи призначено у спрощеному провадженні з повідомленням сторін (а.с. № 55), вони були викликані судом в судове засідання на 17.09.2018р. Саме з тих норм, з урахуванням вимог ст. 278 ЦПК України, сторона відповідача надала суду письмовий відзив на позовну заяву, а позивач скористався своїм правом на подання відповіді на відзив. Позивач і його представник в судове засідання, призначене на 17.09.2018р. з'явилися, про дату, місце і час розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с. № 57). Представник позивача - [PERSON] надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги задовольнити повністю (а.с. № 74). Представник відповідача в судове засідання, призначене на 17.09.2018р. не з'явився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлені належним чином (а.с. № 75, 76). Оскільки представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, а представник відповідача в судове засідання не з'явився, то на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін і без фіксування процесу технічними засобами та винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених главою 10 розділу III ЦПК України (спрощене провадження). Суд, вивчивши матеріали справи, позицію сторін та докази, які ними надані, оцінивши їх за правилами ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Як встановлено судом, 27.08.2016р., з вини [PERSON], який керував автомобілем «Шевроле», державний номерний знак [NUMBER], сталася ДТП, в результаті якої був пошкоджений автомобіль «Тойота», державний номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON] Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2016р. у справі №201/13485/16, [PERSON] було визнано винним в скоєні адміністративного правопорушення передбаченогост. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. Згідно висновку № 4409/16/16 експертного дослідження по визначенню вартості матеріального збитку, нанесеного власнику колісного транспортного засобу, складеного судовим експертом Дроздовим Ю.В. від 26.09.2016р., розмір матеріального збитку пошкодженого автомобіля марки «Тойота», становить 65 361 грн. 89 коп. Власник пошкодженого автомобіля з метою отримання страхового відшкодування позивач звернувся до ПАТ «УПСК» з відповідною заявою від 01.09.2016р. та від 27.10.2016р. У зв'язку з настанням вказаної події ПАТ «УПСК» виплатило страхове відшкодування позивачу у розмірі 30828 грн. 93коп. Означені обставини встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2017р., яким з ПрАТ «УПСК» на користь [PERSON] стягнуто страхове відшкодування в сумі 34 032грн.96коп., пеню у розмірі 4168грн.17коп., 3% річних у розмірі 446грн.58коп. та інфляційні втрати у розмірі 1297грн.23коп., а також понесені позивачем судові витрати в розмірі 613,76 грн., а разом 40 558,67 грн. (а.с. № 22 , 23). Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.02.2018р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2017р. залишено без з мін (а.с. № 24, 25). Відповідно д ч. 4. ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 15.03.2018р. страховиком на виконана рішення суду сплачено на користь [PERSON] на його картковий рахунок № [NUMBER] у ПАТ «Приватбанк» страхове відшкодування і штрафні санкцій в загальному розмірі 40 558,70 грн. (а.с. № 27). У зв'язку із тим, позивач просить стягнути з відповідача пеню, нараховану на суму заборгованості у 34 032,96 грн., за період з 02.03.2017р. по 14.03.2018р. в сумі 9 556,28 грн., 3% річних в сумі 1 057,35 грн. та індекс інфляції в сумі 5 241,50 грн., а всього 15 855,13 грн. Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Правовідносини, які склалися між сторонами у справі на підставі укладеного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, є грошовим зобов'язанням. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Отже, правовідносини, які склалися між сторонами у справі, є грошовим зобов'язанням, оскільки відповідно до приписів ст. 16 Закону України «Про страхування», в разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату страхувальникові або іншій особі. А тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 625 ЦК України. Така правова позиція про застосування норм матеріального права викладена в постанові Верховного Суду від 06.06.2018р. по справі № 643/18363/15-ц (провадження № 61-5617св18). Варто відмітити про те, що посилання відповідача на постанову Верховного Суду України від 02.03.2016р. у справі № 6-2491цс15 є помилковими. У цій справі, вищий суд зробив висновок щодо застосування статті 625 ЦК України, якою визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, у правовідносинах, що виникають внаслідок визнання правочину недійсним і застосування двосторонньої реституції (повернення отриманих за продаж будинку коштів, які не були повернуті відповідачем). У постанові Верховний Суд України відзначив, що з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Розглядаючи даний спір суд, враховує правову означену позицію Верховного Суду України, і виходить з того, що дійсно, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 12.10.2017р., залишене без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.02.2018р., не створило само по собі зобов'язальних правовідносин не виникають, а лише підтверджує їх наявність. Разом із тим, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996р. № 85/96-ВР страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно зі статтею 16 цього Закону договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов'язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 511 ЦК України у випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Проаналізувавши норми статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У частині 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати зобов'язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. Саме до таких грошових зобов'язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму. Сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника, яким у цих правовідносинах виступає страховик. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов'язаний здійснити страхове відшкодування. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі на підставі укладеного між [PERSON] та ПрАТ «УПСК» договору добровільного страхування наземного транспорту, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 01.06.2016р. у справі № 6-927цс16, на яку правильно вказує позивач, оскільки цей висновок є результатом аналізу правовідносин, що виникли внаслідок неналежного виконання договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на користь третьої особи (потерпілого). У своїй постанові Верховний Суд України наголосив, що є ухваленими відповідно до закону рішення судів, якими задоволені позовні вимоги про стягнення суми страхового відшкодування, пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, оскільки правовідносини, які склалися між сторонами у справі, є грошовим зобов'язанням, оскільки відповідно до приписів ст. 16 Закону України «Про страхування» в разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату страхувальникові або іншій особі. А тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 625 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, 01.09.2016р. позивач вперше звергнувся до страхової компанії із заявою про сплату страхового відшкодування. 17.02.2017р. страховик частково відшкодував з належної до сплати суми 64 861 грн. 89 коп. лише 30 828 грн. 93 коп. Решта суми - 34 032 грн. 96 коп. залишилася не відшкодованою, хоч і була стягнута рішенням суду, і сплачена відповідачем лише 15.03.2018р. Позивач просить стягнути пеню за період прострочення з 18.02.2017р. і по день, що передує виплаті - 14.03.2018р. У зв'язку з цим, у межах позовних вимог, на користь позивача має бути стягнута пеня за прострочення виплати страхового відшкодування, розрахована відповідно до подвійної облікової ставки Національного банку України за період з 18.02.2017р. по 14.03.2018р., що становить 9 843 грн. 46 коп. Крім того, за період з 18.02.2017р. по 14.03.2018р. у зв'язку з несплатою коштів підлягають стягненню з відповідача ПрАТ «УПСК» на користь позивача, 3% річних у розмірі 1 088грн.13коп. та інфляційні втрати у розмірі 5 241грн.50коп., а всього 16 173 грн. 09 коп. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволені повністю, судові витрати у вигляді судового збору в сумі 704 грн.80коп. (а.с. № 2) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved