Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

06.03.2018 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON], який діє на підставі довіреності, звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], третя особа: [PERSON], в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського МНО [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.10.2016 року за індексним номером 32007568, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] за [PERSON]; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за № 17110098 на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка зареєстрована за [PERSON], що був здійснений 24.10.2016 року на підставі рішення приватного нотаріуса Київського МНО [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.10.2016 року, індексний номер 32007568. Позовна заява обґрунтована тим, що 23.03.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] прийняв від [PERSON] валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 32500,00 доларів США, з зобовязанням повернення не пізніше 23.02.2008 року. З метою забезпечення виконання зобовязання за вказаним договором позики, 23.03.2007 року між позивачем та [PERSON] укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого іпотекодавець [PERSON] передала іпотекодержателю [PERSON] квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивач отримала 10.02.2017 року поштовий лист з Жовтневого районного суду м. Харкова, в якому містилася позовна заява з доданими документами про усунення перешкод в користуванні майном та виселення [PERSON] з вищевказаної квартири. З цього листа позивач дізналася, що право власності на її квартиру було переоформлено на [PERSON] рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32007568 від 24.10.2016 року приватного нотаріуса Київського МНО [PERSON] підставою виникнення права власності став договір задоволення вимог іпотекодержателя та договір відступлення права вимоги. Позивач вважає, що реєстрація проведена з порушенням закону, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є незаконним та має бути скасоване, а право власності [PERSON] має бути відновлено, виходячи з наступного. По-перше, на момент проведення державної реєстрації за [PERSON] на підставі договору задоволення вимог іпотекодержателя існував судовий спір з цього ж питання цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення процентів за користування коштами, трьох відсотків річних, неустойки і звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.04.2015 року задоволені вимоги [PERSON] і звернуто стягнення на предмет іпотеки належну [PERSON] квартиру № 57, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Китаєнко, 4, із застосуванням визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу; також вирішено виселити [PERSON] з іпотечного майна; передати предмет іпотеки в управління [PERSON] на період її реалізації. Вказане рішення суду скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 27.07.2016 року з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.11.2016 року вказаний позов [PERSON] залишено без розгляду. По-друге, відповідно до п. 1 Договору задоволення вимог іпотекодержателя - при невиконанні боржником своїх зобовязань за договором позики вчиняється відповідний виконавчий напис, після якого право власності на квартиру № 57, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Китаєнко, 4, переходить до іпотекодержателя. Вчинення виконавчого напису буде здійснюватися за рахунок іпотекодавця. Позивач звертає увагу, що у іпотекодержателя є виконавчий напис нотаріуса, але він був виданий 27.10.2010 року приватним нотаріусом Харківського МНО [PERSON] Проте, виконавчий напис не предявлявся до виконання у встановлений Законом строк, а, як зазначає позивач, був використаний для отримання права власності через шість років, що є непустим, тому дії [PERSON] та [PERSON] є незаконними, а рішення про реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за [PERSON] має бути скасовано та право власності повернуте позивачеві. Крім того, [PERSON] зазначає, що вона ніколи особисто не отримувала вимогу про усунення порушення виконання зобовязань з повернення боргу за Договором позики, з викладом їх стислого змісту та вимогою про їх виконання у 30-ти денний строк з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі її невиконання, така вимога їй не надходила. Тому, посилаючись на положення Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, позивач вважає, що державний реєстратор приватний нотаріус [PERSON] діяла поза межами повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності. У зв'язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.04.2018 року цивільну справу передано за підсудністю на розгляд до Жовтневого районного суду м. Харкова (том 1 а.с. 34). 24.05.2018 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова цивільну справу прийнято до провадження судді Баркової Н.В. та відкрито загальне позовне провадження. Призначено підготовче засідання (том 1 а.с. 39-41). 19.06.2018 року ухвалою суду задоволено частково заяви про забезпечення позову представника позивача [PERSON] - заборонено [PERSON] і будь-яким іншим особам, уповноваженим від його імені, здійснювати дії, спрямовані на відчуження (зміну власника) нерухомого майна, що належить [PERSON], а саме: двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; заборонено будь-яким органам та особам, що є субєктами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо належної [PERSON] на праві власності двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (контрольне провадження а.с. 66-69). 11.07.2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у цивільній справі. Призначено справу до судового розгляду по суті (том 1 а.с. 217-218). В судовому засіданні представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та відповіді на відзив (том 1 а.с. 210-213). Відповідач [PERSON], який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, згідно вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не зявився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, надав через канцелярію суду 15.06.2018 відзив на позовну заяву (том 1 а.с. 48-59). У відзиві відповідач зазначив, що він категорично не згодний із позовом [PERSON], заперечує проти його задоволення і вважає, що даний позов про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування рішення не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідач вказує, що у своїй позовній заяві [PERSON] не навела, не довела і не обґрунтувала яким чином оскаржуване нею рішення про державну реєстрацію права власності на іпотечне майно порушує саме її права чи інтереси. Відповідач зазначає, що 23.03.2007 року первісний кредитор позичив [PERSON] валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 32500 доларів США із кінцевим терміном їх повернення не пізніше 23.02.2008 року. З метою забезпечення виконання вказаних зобовязань того ж дня [PERSON] передала в іпотеку двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Однак, боржник так і не приступив до виконання умов Договору позики, і неповернутими як первісному кредитору, так і новому кредитору (а саме [PERSON], який набув права вимоги, як новий позикодавець, на підставі укладеного з [PERSON] договору про відступлення права вимоги (цесії) від 07.06.2016) залишилися кошти в сумі 32500 доларів США. За таких обставин [PERSON] був вимушений прийняти рішення про необхідність звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб шляхом набуття права власності на іпотечне майно. Отже, права чи інтереси [PERSON] прийняте приватним нотаріусом рішення про державну реєстрацію права власності на іпотечне майно жодним чином не порушує, оскільки зобовязання з повернення позичених коштів так і залишилось невиконаним. Також, відповідач зазначає, що ним направлялися письмові вимоги про усунення порушення виконання зобовязань на адресу [PERSON] та [PERSON], однак останні, отримавши вказані вимоги, проігнорували їх та у наданий кредитором тридцятиденний термін добровільно на виконання умов вказаної вимоги жодних коштів в рахунок погашення своєї заборгованості не повернули та добровільно не звільнили іпотечне майно. Окрім того, відповідач зазначає, що [PERSON] звернулась в Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до приватного нотаріуса Київського МНО [PERSON], третя особа: [PERSON], в якому просить визнати протиправними дії приватного нотаріуса щодо проведення державної реєстрації права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], та визнати протиправними і скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.10.2016 року № 32007568. Провадження у вказаній справі було відкрито та розгляді її досі триває. Таким чином, в провадженні двох різних судів знаходяться, яка зазначає відповідач, дві однакові справи із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. У зв'язку з чим [PERSON] вважає, що позовна заява [PERSON] у даній цивільній справі підлягає залишенню без розгляду. Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, згідно вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідач приватний нотаріус Київської МНО [PERSON], третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилася, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомили, відповідач відзив не подавала, третьою особою письмових пояснень також не подано. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин, у звязку з чим суд розглянув справу у відсутність відповідачів та третьої особи. Вислухавши вступне слово представника позивача, дослідивши письмові докази надані як позивачем так і відповідачем, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судовим розглядом встановлено, що 23.03.2007 року між [PERSON] та [PERSON]. укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1344.Відповідно до вказаного Договору позики [PERSON], як позикодавець, передав у власність [PERSON], як позичальнику, а позивальник в свою чергу прийняв валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 32500 доларів США, з кінцевим терміном повернення вказаних коштів не пізніше 23.02.2008 (том 1 а.с. 11, 60). Крім того, як засіб забезпечення виконання зобовязання за вказаним вище Договором позики, 23.03.2007 року між [PERSON], як іпотекодавцем, та [PERSON], як іпотекодержателем, укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1347, відповідно до умов якого, при невиконанні боржником своїх зобовязань за договором позики вчиняється відповідний виконавчий напис, після якого право власності на квартиру № 57, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Китаєнко, буд. 4, яка на підставі договору купівлі-продажу належить [PERSON] (том 1 а.с. 112, 113), переходить до іпотекодержателя. Вчинення виконавчого напису буде здійснюватися за рахунок іпотекодавця (том 1 а.с.12, 61). Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно з частиною 1\~статті 1050 Цивільного кодексу України,\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1\~ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За ч. 1\~ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У звязку з тим, що [PERSON] не приступив до виконання умов Договору позики, задля вирішення питання про повернення [PERSON] боргу в позасудовому порядку, 22.09.2010 [PERSON] направлено на адреси [PERSON] та [PERSON] письмові вимоги про усунення порушень, у яких зазначено стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги (том 1 а.с. 62, 63, 64, 65). Однак, [PERSON] та [PERSON] проігнорували надходження на поштове відділення за адресами місця їх проживання цінного листа з вимогою, і вказані поштові відправлення повернуто [PERSON] за закінчення терміну зберігання (том 1 а.с. 63, 65 зв.сторона). У звязку з цим [PERSON] звернувся за захистом своїх порушених прав до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON], яка 27.10.2010 року вчинила виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 3829, відповідно до якого пропонує за цим документом стягнути з позичальника [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі, еквівалентній 32500 доларів США, які позичальник повинен був повернути не пізніше 23.02.2008 року. Окрім того, у виконавчому написі зазначено, що цей виконавчий документ набирає чинності з дня його вчинення і відповідно до ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження» має бути предявлений до виконання протягом трьох років (том 1 а.с. 17, 66). 07.05.2013 року [PERSON] повторно звернувся до [PERSON] та [PERSON] з письмовою вимогою про усунення порушення виконання зобовязань з повернення боргу за Договором позики від 23.03.2007 року, з викладом стислого змісту порушених зобовязань, вимогою про виконання порушеного зобовязання у тридцятиденний строк, з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі її невиконання (згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку»), та з вимогою про добровільне виселення (в порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку»), направивши вказану вимогу на їх адреси (том 1 а.с. 69, 70, 72). Проте, [PERSON], отримавши 05.06.2013 письмову вимогу, про що свідчить його підпис в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (том 1 а.с. 71 зв.сторона), жодної відповіді на вказану вимогу не надав та обовязки щодо виконання умов Договору позики не виконав, що не спростовано в судовому засіданні будь-якими доказами. Позивач [PERSON] проігнорувала надходження на поштове відділення за адресою місця її проживання цінного листа з вимогою, вказане поштове відправлення повернуто [PERSON] за закінченням терміну зберігання (том 1 а.с. 73). Таким чином, здійснені [PERSON] заходи до жодних позитивних змін у відносинах із [PERSON] не призвели і не мали наслідком повернення [PERSON] боргу за Договором позики. У зв'язку з невиконанням [PERSON] умов Договору позики та на підставі вищевказаного виконавчого напису нотаріуса, [PERSON] 21 жовтня 2013 року звернувся з заявою до Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ щодо відкриття виконавчого провадження (том 1 а.с. 67). 23.10.2013 року головним державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження ВП № 40535020 з виконання виконавчого напису № 3829, виданого 27.10.2010 року приватним нотаріусом Харківського МНО [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі еквівалентній 32500 доларів США, які позичальник повинен був повернути не пізніше 23.02.2008 року (том 1 а.с. 68). У грудні 2014 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення процентів за користування коштами, трьох процентів річних, неустойки і звернення стягнення на предмет іпотеки, який задоволено рішенням суду від 16.04.2015 року по цивільній справі № 639/11732/14-ц (том 1 а.с. 18-21, 74-77). Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30.03.2016 року вказане рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.04.2015 року залишено без змін (том 1 а.с. 22-24, 78-80). Проте, ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 27 липня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.04.2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 30.03.2016 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (том 1 а.с. 25-28, 81-84). 04.11.2016 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення процентів за користування коштами, трьох процентів річних, неустойки і звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (в редакції чинній на момент постановлення ухвали) за заявою [PERSON] (том 1 а.с. 29, 85). Окрім того, в період розгляду апеляційним судом Харківської області цивільної справи № 639/11732/14-ц [PERSON], у звязку з тим, що [PERSON] продовжував невиконання взятих на себе за договором позики зобовязань з повернення позичених коштів, права [PERSON], як кредитора, продовжували бути порушеними, останній звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення процентів за користування коштами, трьох процентів річних та неустойки, який задоволено рішенням суду від 17.06.2016 року по цивільній справі № 640/6145/16-ц і вирішено стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за Договором позики від 23 березня 2007 року за період з 05 лютого 2014 року по 05 квітня 2016 року у вигляді процентів за користування коштами та трьох процентів річних в сумі еквівалентній 13705 доларам США, що за офіційним курсом НБУ на день вирішення справи 17.06.2016 року становить 341318,12 грн., а також визначену договором неустойку в розмірі 395500 грн, а всього стягнути 736818,12 грн (том 1 а.с. 86-88). Вказане рішення набрало законної сили 18.08.2016 року. 21.06.2017 року представник відповідача [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Харкова з заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами у вищевказаній цивільній справі № 640/6145/16-ц, яку ухвалою суду від 23.08.2017 року залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (в редакції чинній на момент постановлення ухвали) за заявою представника відповідача [PERSON] (том 1 а.с. 89). Однак, незважаючи на вжиті [PERSON] заходи щодо судового врегулювання спору, [PERSON] все одно не виконав свої грошові зобовязання, рішення Київського районного суду м. Харкова також не виконав і борг [PERSON] не повернув. 07 червня 2016 року між [PERSON] та відповідачем по справі [PERSON] укладено Договір відступлення права вимоги за Іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя), посвідченим [PERSON] приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 23 березня 2007 року за реєстровим № 1347, відповідно до якого [PERSON], як первісний іпотекодержатель, передав новому іпотекодержателю [PERSON], а новий іпотекодержатель прийняв від первісного іпотекодержателя всі права та обовязки первісного іпотекодержателя за вищевказаним Іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Цей договір укладено з одночасним відступленням прав за Договором основного зобовязання та сторони домовились, що відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобовязанням. Вказаний Договір про відступлення права вимоги посвідчено 07 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 801. В п. 5 Договору про відступлення права вимоги зазначено, що за даним договором до нового іпотекодержателя переходять всі права та обовязки первісного іпотекодержателя за Іпотечним договором в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. З моменту укладення даного договору новий іпотекодержатель вважається стороною Іпотечного договору, а первісний іпотекодержатель втрачає всі права за Іпотечним договором (том 1 а.с. 14, 90). На виконання досягнутої сторонами у п. 7 вказаного Договору про відступлення права вимоги домовленості, 13.06.2016 року первісний кредитор [PERSON] направив на адреси [PERSON] та [PERSON] повідомлення про відступлення права вимоги за договором позики та про відступлення вимоги за іпотечним договором, які направлено цінними та рекомендованими листами (том 1 а.с. 91, 92). Однак, [PERSON] проігнорував факт надходження на його поштову адресу вказаного повідомлення, у звязку з чим поштові відправлення повернуто за закінченням терміну зберігання на адресу відправника (том 1 а.с. 93 зв. сторона). Натомість, один цінний та один рекомендований листи отримані [PERSON] особисто 14 та 30 червня 2016 р., про що свідчить її підпис у рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення (том 1 а.с. 93). Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Оскільки боржник [PERSON] належним чином не виконав свої зобовязання з повернення як первісному кредитору [PERSON], так і новому кредитору [PERSON] позичених ним коштів, то 15 серпня 2016 року відповідач по справі [PERSON], звернувся до [PERSON] та [PERSON] з письмовою вимогою про усунення порушення виконання зобовязань з повернення боргу за Договором позики від 23.03.2007 року, з викладом їх стислого змісту та вимогою про їх виконання тридцятиденний строк, з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі її невиконання (на виконання вимог норми ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»), а також з вимогою про добровільне звільнення предмета іпотеки (згідно ст. 40 Закону України «Про іпотеку»), направивши вказану вимогу на їх адреси (том 1 а.с. 94-96, 97). [PERSON] проігнорував надходження на поштове відділення за адресою місця його проживання листа з вимогою, і вказане поштове відправлення повернуто [PERSON] за закінчення терміну зберігання (том 1 а.с. 99 зв. сторона). [PERSON] отримавши 06.09.2016 року письмову вимогу, про що свідчить її підпис в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (том 1 а.с. 99), жодної відповіді на вказану вимогу не надала. Таким чином, боржник та іпотекодавець проігнорували вказану письмову вимогу [PERSON], у наданий кредитором тридцятиденний термін добровільного виконання умов вказаної вимоги жодних коштів в рахунок погашення своєї заборгованості не повернули та добровільно не звільнили іпотечне майно. Вказані факти спростовують посилання позивача на те, що вона жодного разу особисто не отримувала вимогу про усунення порушення виконання зобовязань з повернення боргу за Договором позики, з викладом її стислого змісту та вимогою про їх виконання у 30-денний строк з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі її невиконання, та така вимога їй ніколи не надходила. Частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Так, пунктом 1, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, сторони визначили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: право іпотекодержателя обернути у свою власність заставлене в іпотеку майно в рахунок виконання забезпеченого цією іпотекою зобовязання (том 1 а.с. 12, 61). На підставі викладеного 22.10.2016 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса як державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію за ним права власності на предмет іпотеки на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 23.03.2007 року та Договору відступлення права вимоги від 07.06.2016 року (том 1 а.с. 100-118). 22.10.2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], на виконання п. 2 ч. 1 ст. 10 та ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зареєструвала право власності на квартиру № 57, що розташована за адресою: місто Харків, вулиця Китаєнка, в будинку № 4, за [PERSON] (том 1 а.с. 15-16, 119-120). Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 10 зазначеного Закону, державним реєстратором, зокрема, є нотаріус. Статтею 18 Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» передбачено порядок проведення державної реєстрації прав. Таким чином, [PERSON] задоволено його вимоги кредитора в позасудовому порядку шляхом звернення до приватного нотаріуса як державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію за ним права власності на предмет іпотеки. Стосовно посилань позивача на сплив чинності вчиненого виконавчого напису, суд зазначає, що як вже вказано вище, [PERSON] набув права за укладеними із [PERSON] та [PERSON] правочинами лише 07.06.2016 року на підставі договору про відступлення права вимоги (том 1 а.с. 14, 90). Отже, нотаріусом зареєстровано право власності на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 23.03.2007 року та Договору відступлення права вимоги від 07.06.2016 року. Підсумовуючи вищевикладене, вбачається, що посилання позивача на пропущення строку предявлення виконавчого напису на договорі позики до виконання як на підставу скасування рішення приватного нотаріуса є необґрунтованим та безпідставним, оскільки законодавством не встановлено такої обовязкової умови як вчинення виконавчого напису для переходу права власності на заставлене в іпотеку нерухоме майно від іпотекодавця до іпотекодержателя. З огляду на зазначене вище, посилання позивача на те, що у даному випадку державний реєстратор приватний нотаріус [PERSON] порушила вимоги закону при прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності нічим не підтверджені і спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, наданими відповідачем. Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку, що, оскаржуване рішення приватного нотаріуса Київського МНО [PERSON] про державну реєстрацію права власності з підстав, зазначених позивачем у позові, скасуванню не підлягає. Судом також встановлено, що 04.01.2017 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до\~ [PERSON]\~ та\~ [PERSON], в якому просив\~ усунути\~\~ йому як власнику\~ квартири\~ [ADDRESS]\~ перешкоди\~ в користуванні цією квартирою шляхом\~ виселення\~ з неї відповідачів та інших осіб, що проживають\~ там\~ з їхнього дозволу чи\~ згоди\~ або\~ без\~ дозволу, а також\~ звільнити\~ квартиру\~ від\~ їхніх речей та майна, з\~ одночасним\~ вселенням до цієї квартири\~ його. 24.05.2017 року [PERSON]\~ уточнив позовні вимоги та просив\~ вселити\~ його\~до належної йому\~ на праві власності\~ квартири\~ [ADDRESS]. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.10.2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено та вирішено вселити\~ [PERSON] до\~ належної йому\~ на праві власності\~ квартири\~ [ADDRESS] (том 1 а.с. 121-122). Постановою апеляційного суду Харківської області від 22.02.2018 року вказане рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.10.2017 року залишено без змін (том 1 а.с. 123-124). Відтак, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.10.2017 року набрало законної сили. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності установлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. (Постанова Вищого господарського суду України від 17.12.2015 у справі № 923/694/15) Між тим необхідно вказати, що преюдиційним може бути судове рішення, навіть для учасників провадження, де суб'єктний склад сторін не є повністю тотожнім, однак чітко стосується конкретного учасника або встановлює певну обставину (Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 серпня 2017 року у справі № 6-490цс17). Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Відповідно до преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. В силу\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Отже, та обставина, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] вже встановлена рішенням суду, що набрало законної сили, тому доказуванню не підлягає. Щодо посилань відповідача [PERSON] про існування аналогічного спору в іншому суді, як на підставу залишення позовної заяви по даній цивільній справі без розгляду, суд зазначає наступне. Як вбачається з наданої суду копії ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.06.2017 року, судом відкрито провадження в адміністративній справі № 826/8130/17 за позовом [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання протиправними дій, зобовязання вчинити дії (том 1 а.с. 132). За вказаним адміністративним позовом позивач просила суд визнати протиправними дії приватного нотаріуса щодо проведення державної реєстрації права власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]; визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.10.2016 № 32007568 (том 1 а.с. 127-131). Однак, 13.12.2018 року ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва залишено без розгляду позовну заяву по справі № 826/8130/17 за позовом [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання протиправними дій, зобовязання вчинити дії, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 240 КАС України за заявою представника позивача (том 2 а.с. 2). Таким чином, підстави щодо залишення даного цивільного позову без розгляду у суду відсутні. Окрім того, провадження у справах було відкрито з різних підстав через розмежування предметної юрисдикції. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). У відповідності до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43\~ЦПК України учасники справи зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77\~ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обовязок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобовязаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Так, дослідивши надані по справі докази, суд зазначає, що позивачем та її представником\~ не надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували незаконність та протиправність оскаржуваного [PERSON] рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на іпотечне майно, що тягнуло б за собою скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідний запис про право власності, вчинений на підставі цього рішення, у звязку з чим позов [PERSON] задоволенню не підлягає в повному обсязі. Згідно з ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, то судовий збір на користь позивача не стягується. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed