Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

05.09.2017 року позивач звернулася до суду з зазначеною позовною заявою, в якій просить: виселити відповідачів [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з квартири [ADDRESS], без надання їм іншого жилого приміщення; стягнути з відповідача [PERSON] на її користь моральну шкоду в розмірі 64\~000 гривень; а також стягнути з відповідачів понесені витрати зі сплати судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем у справі [PERSON] перебувала в шлюбі, який рішенням суду було розірвано. Від шлюбу мають дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач вказує, що в квартирі [ADDRESS], проживали: вона, відповідач, їх спільні діти, та мати відповідача, [PERSON] Після розірвання шлюбу бувший чоловік разом зі своєю матірю, відповідачем [PERSON], зібрали її особисті речі та речі дітей і виставили їх на коридор. Виселивши її з дітьми з її власної квартири відповідач залишив у своєму користуванні всю побутову техніку та речі домашнього вжитку, які були придбані ними в шлюбі, і якими вони з дітьми користувалися. Зазначила, що вказана квартира належить їй на праві особистої приватної власності. Як працівник ДП «Чайка», який пропрацював більше 10 років, вона 18.06.2015 р. від вказаного підприємства отримала ордер на жилу площу, а саме на кімнату № 30, розташовану по вул.. Леніна в с. Дударків, Бориспільський район, Київська область. На підставі дозволу ДП « Чайка» позивач приватизувала квартиру [ADDRESS], а 21.12.2016 року отримала свідоцтво про право власності на житло. Крім того, в зазначеній квартирі зареєстровані лише вона та двоє малолітніх дітей, а відповідачі в квартирі не зареєстровані та взагалі не мають ніякого відношення до квартири і проживають в ній протиправно. Також зазначила, що неодноразово зверталася з приводу цього питання в правоохоронні органи, однак отримувала лише відписки, з рекомендацією звернутися до суду з метою примусового виселення. На її усні та письмові пропозиції виселитися з квартири, відповідачі не реагують та відмовляються виселятися з її квартири. Вважає, що оскільки відповідачі відмовляються добровільно звільнити належне їй житло та повернути від нього ключі, вони створюють їй перешкоди в користуванні її власним майном. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та обставини викладені в позовній заяві, просили суд задовольнити позов, не заперечували щодо заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заяв та заперечень щодо позову до суду від них не надходило. Представник третьої особи - служба у справах дітей та сімї Бориспільської районної державної адміністрації, у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, не заперечував щодо їх задоволення. Відповідно до вимог ст. ст. 169, 224 Цивільного процесуального кодексу України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи представник позивача не заперечує. Заслухавши пояснення позивача та її представника, пояснення представника третьої особи, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2015 року було розірвано (а.с.54). Від даного шлюбу мають дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO].( а.с.21,22). Як вбачається з довідок № 672 та № 673, виданих 04.09.2017 року виконавчим комітетом Дударківської сільської ради Бориспільського району Київської області, позивач [PERSON] та її діти: [PERSON], [PERSON], зареєстровані у належній їй квартирі, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживають в належній позивачу квартирі без відповідної на те реєстрації (а.с.15,16). В судовому засіданні встановлено, що відповідачі без будь-якої правової підстави вселилися та проживають у спірній квартирі, що підтверджується інформацією, наданою Державним підприємством «Чайка», від 13 листопада 2017 року (а.с.55) працівником якого є позивач та працівниками якого нетривалий час були відповідачі. Крім того, у вказаному приміщенні проживала і позивач та з часу розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON], позивач в спірній квартирі не проживає. Встановлено, що на момент розірвання шлюбу позивачу ДП «Чайка» було видано позивачу ордер на жилу площу в гуртожитку від 19 червня 2015 року, а саме: на право заняття жилої площі в будинку на 44 кімнати по вул.Леніна, буд. 5-А, кімната №30, загальною площею 12,9 кв.м., який був виданий на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету ДП «Чайка» згідно протоколу №50 від 18 червня 2015 року (а.с.7). Як стверджує позивач, відповідачі протиправно виселили її разом з малолітніми дітьми з зазначеної квартири. Той факт, що позивач неодноразово до, а також після розірвання шлюбу зверталась зі скаргами на дії відповідачів до Бориспільського відділу поліції, підтверджується долученими до матеріалів цивільної справи висновками та повідомленнями Бориспільського відділу поліції (а.с.28-36), що свідчить про неприязні стосунки, що склалися між сторонами. 08.08.2016 року ДП «Чайка» видало позивачу ордер на житлове приміщення № 3 в будинку № 5-А по вул. Леніна (Незалежності) у с. Дударків, Бориспільський район, Київська область. В ордері зазначено, що дозволяється зайняти житлове приміщення № 3, загальною площею 29,7 кв.м. в будинку № 5-А по вул.. Незалежності в с.Дударків, що складається із 2( двох) кімнат, [PERSON] та її дітям: сину [PERSON] та дочці [PERSON]О.( а.с.66). Рішенням Дударківської сільської ради Бориспільського району Київської області «Про перейменування вулиць на території Дударківської сільської ради» № 24-02-УІІ від 20.11.2015 року, в с. Дударків вулицю Леніна перейменовано на вулицю Незалежності(а.с. 75). Розпорядженням органу приватизації № 125 від 21 грудня 2016 року позивачу було передано у приватну власність вказану спірну квартиру, та комунальним підприємством Бориспільської районної ради «Зубр» позивачу було видано свідоцтво про право власності № 125 на це житло ( а.с.8). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 80940671 від 22.02.2017 року позивач [PERSON] є власником квартири № 3, розташованої по вул.. Незалежності, буд.5-А, в с. Дударків, Бориспільський район, Київська область( а.с.9). З доданих до матеріалів справи письмових документів вбачається, що як ДП «Чайка» так і позивач, звертались до відповідачів з приводу того, що вони не мають законних підстав займати спірне житлове приміщення та з вимогою про добровільне звільнення вказаного приміщення (а.с.13,14,55), проте докази їх отримання відповідачами відсутні. Той факт, що відповідачі не звільнили займане ними без належних правових підстав належне позивачу жиле приміщення також підтверджується, інформацією Служби у справах дітей та сімї Бориспільської районної державної адміністрації (а.с.53). Також, судом встановлено, що відповідачі отримали копію позивної заяви позивача у даній справі за місцем їх фактичного проживання, проте, будь-які заперечення, а також докази що, спростовують вищенаведені висновки суду, відповідачами подано не було. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином суд вважає, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення із квартири без надання іншого житлового приміщення. В зв'язку з цим, суд прийшов до переконання, що вимоги позивача в частині виселення відповідачів із квартири без надання іншого житлового приміщення є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача [PERSON] в сумі 64000 гривень, суд прийшов до висновку, що зазначена вимога задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, відповідно ч.1ст. 23 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з ч.1-2ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування завданої внаслідок порушення її прав моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та стражданнях у зв'язку з ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до п.2 ч.3, а також ч.5 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеню вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено законом. Так, на підтвердження завдання моральної шкоди позивачем не надано відповідних доказів, в чому полягає відшкодування моральної шкоди, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, не обґрунтовано розмір стягнення такої шкоди, не підтверджено належним доказом факт заподіяння такої шкоди позивачу саме з вини відповідача, не встановлено причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини відповідача в її заподіянні. Крім того, суд бере до уваги, що позивач сама тривалий час проживала у спірній квартирі без належних правових підстав, та не надала доказів, того, що відповідачі були повідомлені про набуття нею права власності на спірне жиле приміщення, яке вони займають, а також отримували її вимоги про добровільне звільнення квартири. Тому суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Судові витрати, понесені позивачем по даній справі, складають судовий збір в сумі 1920 гривень( а.с.42-44). Відповідно до вимог ст..88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору, підлягають стягненню на його користь з відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 1280 гривень, по 640 гривень з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial