Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

06 листопада 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до КП «Ритуальна служба» Дніпропетровської міської ради, третя особа - [PERSON], про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він працював у відповідача на посаді завідуючого Сурсько-Литовським кладовищем. У жовтні 2013 року його було звільнено за систематичне невиконання без поважних причин своїх обов'язків. Підставами для звільнення стали накази про накладення дисциплінарних стягнень №№ 73, 108. Між тим, на час звільнення позивач оскаржував вказані накази у судовому порядку, і відповідач не мав права до розв'язання судом таких справ видавати наказ про звільнення. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача, поновлення його на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн. (а.с.а.с. 1 - 3). У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача до суду не з'явився, звернувшись із заявою про розгляд справи за його відсутності. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 169, статей 224, 225 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). Третя особа до суду не з'явилася, була повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом було встановлено, що позивач від 01.01.2011 р. працював у відповідача на посаді завідуючого Сурсько-Литовським кладовищем (а.с. 10-звор.). 28 жовтня 2013 року за наказом № 92 позивача було звільнено за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором та посадовою інструкцією (пункт 3 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП)). Підставами для звільнення стали накази про накладення дисциплінарних стягнень № 73 від 25.06.2013 р., № 108 від 23.09.2013 р. (а.с.а.с. 5 - 7). Відповідно до частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що 10.02.2014 р. Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у цивільній справі № 203/6367/13-ц ухвалив рішення, яким скасував накази, що стали підставою для звільнення позивача, як незаконні. Вказане рішення оскаржувалося в апеляційному порядку і набрало законної сили (а.с.а.с. 36 - 40). Таким чином, оскільки незаконність наказів №№ 73, 108 встановлена рішенням суду, що набрало законної сили, то така обставина не підлягає доказуванню при розгляді цієї справи. Згідно з частиною 5 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У відповідності з частиною 1 статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, суд доходить висновку про те, що, оскільки звільнення позивача із займаної посади було здійснено з порушенням вимог закону, його має бути поновлено на роботі, а наказ про звільнення № 92 від 28.10.2013 р. - визнано незаконним. За правилами частин 1, 6 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною 1 статті 117 КЗпП передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, суд вважає, що за час вимушеного прогулу з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середня заробітна плата в сумі 22 189,58 грн. Розрахунок середнього заробітку проведено судом у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок). Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з абзацом 1 пункту 8 Порядку обчислення виплат провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів на число відпрацьованих робочих днів. Середня заробітна плата позивача за довідкою від 25.04.2014 р. № 282, наданою суду відповідачем складає 3 169,94 грн. Таким чином, сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу складає: 3 169,94 х 8 = 22 189,58 грн., де 8 - кількість місяців вимушеного прогулу. Вимоги позивача про відшкодування відповідачем моральної шкоди підлягають задоволенню частково з наступних підстав. У відповідності з частиною 1 статті 2371 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ураховуючи положення цієї норми, співвідношуючи їх зі встановленими в засіданні обставинами й фактами, суд вважає, що вони свідчать про наявність у діях відповідача безперечної вини у порушенні права позивача на працю. Між тим, на думку суду, розмір моральної шкоди, запропонований позивачем, є завищеним, і її необхідно компенсувати в сумі 5 000,00 грн. У порядку статті 88 ЦПК з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у сумі 974,68 грн. Крім того, згідно зі статтею 367 ЦПК суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у частині присудження позивачеві середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах одного місяця в сумі 3 170,00 грн.

Outcome: partial