Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

07.08.2018 р.,\~\~ [PERSON] , звернулася до суду з вищевказаним позовом \~з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд: встановити факт\~проживання [PERSON] \~(дошлюбне\~прізвище \~« [PERSON] »)\~ [INFO] \~однією сім`єю\~без реєстрації\~шлюбу з\~ [PERSON] [INFO] \~в період\~з грудня\~2012\~року по\~15\~жовтня 2014\~року;\~визнати об`єктом\~спільної сумісної\~ власності\~подружжя квартиру\~ [ADDRESS] ;\~поділити квартиру\~ [ADDRESS] ,\~визнавши за\~ [PERSON] \~ ІПН\~ [NUMBER] \~право власності\~на 3\\4\~частини квартири [ADDRESS] , та визнавши за [PERSON] ІПН [NUMBER] 1/4 частину частину квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] ІПН [NUMBER] право особистої приватної власності на автомобіль марки Ford Focus 2016 р.в., д/н [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] ; припинити за [PERSON] ІПН [NUMBER] право власності на автомобіль марки Ford Focus 2016 р.в., д/н [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] ; визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя меблі і техніку,що знаходяться у квартирі - кухня вартістю 125\~208 грн., - ліжко 10 624,15грн. - матрац 13\~360,00 грн. - мойка кутова для кухні 8 345 грн., - холодильник 16 505 грн.,- кухонні технічні прилади 32 300 грн.,- змішувач для води 2640 грн., - стіл темно бежевий 4\~969 грн., стільці - 3 858 грн. , диван 9\~736 грн., телевізор Самсунг за 15\~990 грн. - загальною вартістю 243 \~ 535грн.45 коп.; визнати за [PERSON] право власності на вбудовану кухню з технічними приладами на суму 165\~853 грн.; визнати за [PERSON] стіл темно бежевий 4\~969 стільці - 3 858 грн. ліжко 10 624,15грн., матрац 13\~360,00 грн.,змішувач для води 2\~640грн,- диван за 9\~736 грн,, холодильник 16 505 грн., телевізор Самсунг за 15\~990 грн. - на суму 77\~682,45 грн.; усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS] ; стягнути судові витрати з відповідача. Позивач,\~ [PERSON] \~обґрунтовуючи позов,\~зазначила,\~що подружжя почало разом мешкати без оформлення шлюбу з 22.12.2012 року у квартирі батьків позивача за адресою: [ADDRESS] , вели сумісне господарство,а також разом неодноразово подорожували за кордоном. У спільному дошлюбному періоді вони разом прийшли укладати договір на ім`я [PERSON] № 13/741-5/5 про пайову участь в будівництві об`єкта нерухомого майна від 26.02.2014 року, відповідно до якого ТОВ «Кадор» зобов`язалось побудувати та передати у власність [PERSON] пай у вигляді квартири. Сума договору складала 623\~187,35 грн., що в еквіваленті дорівнювала 63\~655,50 дол. США. В період з 27.02.2014 року по 29.01.2015 року зобов`язання щодо сплати суми договору були виконані достроково, оскільки ії батько [PERSON] сплатив кредит достроково. Оскільки відповідач за фахом є моряком і знаходився деякий час за кордоном, 05.03.2014 р., то ним була видана довіреність на позивача ( [PERSON] ) з метою представництва його інтересів у відносинах з ТОВ «Кадор» шляхом отримання всіх необхідних документів, а також ключів від квартири. На підставі вищезазначеної довіреності позивач підписала акт технічного огляду квартири від 18.07.2014 р. та акт прийому-передачі квартири у тимчасове користування від 26.08.2014 р., копії яких є у матеріалах справи разом з диском про відео огляд квартири, що отримана по акту. 15.10.2014 року між подружжям був укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби ОМУЮ, про що було складено актовий запис №1449. 22.09.2015 року на ім`я [PERSON] у період шлюбу було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Квартира була без ремонту і позивач за запозичені кошти свого батька робила ремонт самотужки і купувала меблі та техніку. [INFO] від шлюбу народилася дитина [PERSON] . 18.01.2018 року позивач придбала за запозичені кошти у брата і його дружини та зареєструвала право власності на автомобіль марки Ford Focus 2016 р.в., д/н [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . Вказаний автомобіль є особистою приватною власністю позивача, оскільки на придбання автомобіля марки Ford Focus було за запозичені кошти у родини брата і відповідач не надавав кошти на повернення боргу. 28.04.2018 р. позивач прийшла до своєї квартири і не змогла потрапити в свою оселю, оскільки відповідач змінив замки у квартирі і по цей час не може зайти до квартири і орендує квартиру за адресою: [ADDRESS] . 16.10.2018 р. на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнання права особистої приватної власності, у якій [PERSON] з\~урахуванням уточнених\~позовних вимог\~ просив суд визнати за ним право приватної власності на: автомобіль марки «FORD», н.з. [NUMBER] ; 65,67%, тобто 6567/10000 частин квартири [ADDRESS] ; 17,16 %, тобто 1716/10000 частин квартири [ADDRESS] ; розділити в рівних частках 33,34% між [PERSON] та [PERSON] , тобто 3334/10000 частин квартири; стягнути з [PERSON] на його користь - Ѕ частку грошових коштів у сумі 9000 дол. США з перерахуванням у гривню на момент ухвалення рішення; стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати. Позивач за зустрічним позовом, [PERSON] , обґрунтовуючи позов, зазначив, що 15.10.2014 р. між ним та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Від шлюбу мають дитину [PERSON] , [INFO] . 15.04.2018 р. між [PERSON] та [PERSON] припинилися стосунки. За час шлюбу [PERSON] оформив право власності на квартиру [ADDRESS] , до реєстрації шлюбу [PERSON] виплачено особисто 65,67 % вартості квартири. У шлюбі набуто майно: автомобіль марки «FORD», н.з. [NUMBER] та грошові кошти у розмірі 18000 дол. США. У судовому засіданні позивач та її представник первісний позов підтримали та просили задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представники відповідача первісний позов не визнали, просили відмовити у задоволенні позовних вимог, на наполягали на задоволенні зустрічного позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з п. 4\~ст. 129 Конституції України\~однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього\~Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1\~ст. 3 ЦПК України). Згідно ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4\~ст. 10 ЦПК України\~суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3\~ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3\~ст. 13 ЦПК України). У відповідності до вимог ч.1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Відповідно до\~ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, через формулювання її ознак. Стаття 57 СК України\~передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбанні майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є особистою приватною власністю. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.10.2014 року, який рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 18.12.2018 р. було розірвано. Відповідно до статті 315 ЦПК України та\~п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку позовного провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи, що встановлення факту проживання позивача однією сім`єю без реєстрації шлюбу стосується вирішення спору щодо подальшому визнання набутого за вказаний час майна спільною сумісною власністю та поділу майна шляхом визнання права власності, то встановлення даного факту підлягає вирішенню в порядку позовного провадження. Щодо вимоги\~про встановлення\~факту проживання\~однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з грудня 2012 року по 15 жовтня 2014 року, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до\~Конституції України\~засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України. Правовідносини з приводу встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним майном та його розподіл регулюються\~Сімейним Кодексам України. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. За приписами ч. 2\~ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01 січня 2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до пункту 5 частини першої\~статті 315 ЦПК України\~суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом); відсутній спір про право. Відповідно до ч. 2\~ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно\~ст. 21 СК України\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (ст. 36 СК України). Разом з тим, згідно із\~ст. 74 СК України\~якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього\~Кодексу. Тобто при застосуванні\~ст. 74 СК України\~слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі\~ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки. Таким чином, предметом доказування у спорі про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є такі обставини, що мають матеріально-правове значення: чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків. Відповідно до п. 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кіган проти Ірландії» №16969/90 від 26.05.1994 року «…поняття «сім`я» не обмежується виключно відносинами, заснованими на шлюбі і може включати інші de factо «сімейні узи», коли сторони живуть спільно поза шлюбом…». Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Оскільки відносини між подружжям мають, насамперед, глибоко особистий характер, то й правовому регулюванню особистих немайнових відносин у сімейному праві надається особливе значення. Суспільні зв`язки, що складаються в сім`ї, є глибоко особистими, багато в чому інтимними і ґрунтуються на почуттях любові та взаємної прихильності. В новому\~Сімейному кодексі, порівняно з КЗпШС, збільшена кількість норм, які регулюють особисті немайнові відносини подружжя. Проте велика кількість особистих відносин між подружжям знаходиться поза сферою правового регулювання. В силу своєї делікатності та інтимності вони не піддаються зовнішньому впливу, що вказує на їх особливий характер. До особистих немайнових прав подружжя\~СК\~відносить ті, які є найбільш важливими та на які можна впливати нормами сімейного права. Це право на материнство та батьківство; право на повагу до своєї індивідуальності; право на духовний розвиток; право на зміну прізвища; право на розподіл обов`язків та спільне вирішення питань життя сім`ї; право на особисту свободу. Загальними засадами регулювання особистих немайнових відносин між подружжям згідно зі\~ст. 7 СК\~є здійснення їх з урахуванням права на таємницю особистого життя подружжя, права кожного з них на особисту свободу та неприпустимість свавільного втручання в сімейне життя; відсутність привілеїв чи обмежень кожного із подружжя за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками; здійснення прав та обов`язків кожним із подружжя на рівних засадах. Цей принцип базується на загальних положеннях\~ст. 24 Конституції України\~й означає право кожного з подружжя на особисту свободу; спільне вирішення питань материнства, батьківства, виховання й освіти дітей, інших питань життя сім`ї; право кожного з подружжя на повагу до своєї індивідуальності; обов`язок подружжя щодо побудови сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, спільної турботи про матеріальне забезпечення сім`ї та розвиток дітей. Відтак суд зазначає, що первісним чинником з метою визначення чи перебувають особи у відносинах, тотожних загальновизнаному поняттю «сім`ї», є встановлення наявності у осіб спільних особистих немайнових прав та обов`язків - врегульованих нормами сімейного права відносин стосовно особистих немайнових благ та інтересів осіб, які перебувають у шлюбі. У рішенні по справі «Джонстон та інші проти Ірландії» від 18.12.1996 року №6/1985/92/139 Європейський суд з прав людини зазначив, що особи, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом, що забезпечуватиме дотримання ст. 8 Конвенції, яка передбачає право на повагу до сімейного життя. При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у поняття домогосподарства, закріпленому у\~ст. 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року. Цим законом визначено, що домогосподарство - сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. З огляду на наведене, системний аналіз наявних доказів дозволяє суду дійти висновку про наявність у [PERSON] та [PERSON] відносин, що за своєю суттю відповідають відносинам сім`ї, так як між ними на той час склалися усталені відносини, притаманні подружжю\~-\~факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, спільний відпочинок,, піклувалися один про одного, купівля майна для спільного користування участі у витратах на утримання майна, тощо. Факту спільного проживання однією сім`єю не спростовано і показаннями свідків. Так, допитані в судовому засіданні, підтвердили факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме: свідки підтвердили факт спільного проживання разом, ведення спільного господарства, планування спільного життя,\~\~наявність спільного побуту, спільних друзів, спільний відпочинок,\~\~тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю у розумінні\~ст. 74 СК України. До матеріалів справи позивачем долучено ряд фотографій, які підтверджують факт її спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає позовну вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу підставною та такою, що підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження її спільного проживання разом з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з грудня 2012 року по 15 жовтня 2014 року, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у вказаній частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Доказів зворотного суду не надано. Щодо визнання спірного майна, а саме квартири спільною сумісною власністю сторін та визнання права власності на частку, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до\~статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Статтею 60 СК України\~визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі\~статтею 74 СК України\~якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Відповідно до роз`яснень, даних у п. 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~при застосуванні\~ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Згідно із частиною четвертою\~статті 368 ЦК України\~майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, слід встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Стаття 12 ЦПК України\~передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Відтак на підставі наданих позивачем доказів та показів свідків, наданих під час розгляду справи, суд приходить до переконання,\~що квартира [ADDRESS] набута [PERSON] та [PERSON] в результаті спільної праці за спільні кошти під час проживання сім`єю без реєстрації шлюбу в період встановлений судом, а тому є спільною сумісною власністю сторін спору. Щодо поділу спільного майна. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення передбачені і в ч.ч. 3,4\~ст. 368 Цивільного кодексу України, в яких зазначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Згідно роз`яснень Постанови_Пленуму Верховного Суду України №11від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами,встановленими статтями 69-72СК України та\~ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5\~ст. 71 СК України\~щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених\~ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до\~ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно зі\~ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно\~ст. 372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відтак згідно п. 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року\~частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що «...зі змісту\~ст. 357 ЦК\~вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні». Відповідно до\~ст.392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними» (реєстраційний номер в ЄДРСР - 14887466 в). Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. Тому, якщо титульним власником спільного є лише один співвласник (наприклад, лише на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі норм\~ст.392 Цивільного кодексу України\~та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений. Згідно положень п. 4 ч. 3 ст.129Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи докази по справі в їх сукупності, суд приходить до переконання, про те, що позовні вимоги позивача про поділ спільного майна, підлягають до часткового задоволення шляхом визнання права власності за кожним Ѕ частини квартири [ADDRESS] . В частині відступлення від засади рівності часток подружжя, суду не надано жодних належних та допустимих доказів [PERSON] . Щодо вимоги стосовно усунення перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS] . Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~та\~статті 9 ЖК Української РСР\~ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 63 СК України\~передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1\~ст. 65 СК України\~дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Стаття 66 СК України\~визначає, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Згідно зі\~ст. 68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~Цивільного кодексу України. Статтею 391 ЦК України\~встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 369 ЦК України\~встановлює, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною першою статті\~15, частини першої статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Відповідно до пункту 4 частини другої\~статті 16 ЦК України\~способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками. А тому суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги стосовно усунення перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS] . Щодо вимоги стосовно визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя меблі і техніку, що знаходяться у квартирі - кухня вартістю 125\~208 грн., - ліжко 10 624,15грн. - матрац 13\~360,00 грн. - мойка кутова для кухні 8 345 грн., - холодильник 16 505 грн.,- кухонні технічні прилади 32 300 грн.,- змішувач для води 2640 грн., - стіл темно бежевий 4\~969 грн., стільці - 3 858 грн. , диван 9\~736 грн., телевізор Самсунг за 15\~990 грн. - загальною вартістю 243 \~ 535грн.45 коп.; визнання за [PERSON] право власності на вбудовану кухню з технічними приладами на суму 165\~853 грн.; визнання за [PERSON] стіл темно бежевий 4\~969 стільці - 3 858 грн. ліжко 10 624,15грн., матрац 13\~360,00 грн.,змішувач для води 2\~640грн,- диван за 9\~736 грн,, холодильник 16 505 грн., телевізор Самсунг за 15\~990 грн. - на суму 77\~682,45 грн. [PERSON] не вказано індивідуальних властивостей речей, тому суд не знаходить підстав для задоволення зазначеної вимоги. Щодо вимоги стосовно автомобіля марки Ford Focus 2016 р.в., д/н [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . Судом встановлено, що 18.01.2018 року [PERSON] придбала за запозичені кошти у брата і його дружини та зареєструвала право власності на автомобіль марки Ford Focus 2016 р.в., д/н [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] відповідно до довідки про вартість автомобіля є 190\~951 грн.88 коп. наявна розписка як доказ отримання коштів. Автомобіль марки Ford Focus 2016 р.в., д/н [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] є майном, яке не підлягає поділу, зареєстрований за [PERSON] , вимог щодо стягнення грошової компенсації не заявлено, а тому заявлені вимоги не підлягають задоволенню. Щодо вимоги стягнення Ѕ частки грошових коштів у сумі 9000 дол. США з перерахуванням у гривню на момент ухвалення рішення з [PERSON] на користь [PERSON] . Звертаючись до суду із зустрічним позовом, [PERSON] наголошував, що за час перебування у шлюбі сторонами було набуто та заощаджено 18000,0 дол. США, які [PERSON] забрала та відмовляється повертати. В свою чергу, при розгляді даної цивільної справи [PERSON] не було надано суду належних і допустимих доказів про наявність заощаджених коштів подружжя за період шлюбу. Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом доказів, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позовів є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial