Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

06.06.2019 року до суду надійшов позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому останній просить стягнути з відповідача заборгованість за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, укладеною 23.05.2016 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] , станом на 29.05.2019 року в сумі 13033,43 гривень, а також судові витрати. Позов обґрунтований тим, що на підставі укладеного кредитного договору позивачеві було надано кредит. На підставі укладеної генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 23.05.2016 року відповідачу було надано кредит в сумі 3890,30 гривень, в порядку та на умовах, встановлених договором - генеральною угодою, Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, із встановлених генеральною угодою порядком та строками погашенням кредиту. Проте, відповідач порушила умови генеральної угоди, тому позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за договором. Представник позивача просив справу розглянути за його відсутності. Відповідач подала до суду заяву, у якій зазначила, що позовні вимоги визнає частково, а саме визнає заборгованість за кредитом у сумі 3890,31 гривень та заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 1190,86 гривень. До позовних вимог про стягнення пені і штрафу просила застосувати позовну давність. Також просила врахувати, що нею погашено заборгованість за кредитом та відсотками в сумі 6000 гривень, та відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. 23.05.2016 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (на той час ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», згідно з рішенням від 21.05.2018 року № 519 було змінено тип та найменування банку на АТ КБ «ПриватБанк») і відповідачем [PERSON] укладена генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, предметом якої стало надання строкового кредиту в сумі 3890,30 гривень на строк 12 місяців з 23.05.2016р. по 31.05.2017р. у вигляді встановленого кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, в порядку та на умовах, визначених Договором - генеральною угодою, Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, з погашенням заборгованості починаючи з 1 по 25 число кожного місяця шляхом надання банку щомісячного платежу, зі сплатою штрафу відповідно до Генеральної угоди (а.с. 6). Пунктом 2.2 Генеральної угоди передбачено, що згідно ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України при порушенні Позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в даній Генеральній угоді, Умовах та правилах, більше ніж на 31 день, по зобов`язанням строк виконання яких не настав, Сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 6061,52 грн. Генеральною угодою від 23.05.2016 року сторони узгодили розмір заборгованості за кредитним договором, а також остаточний термін погашення заборгованості - 31.05.2017 року. Генеральна угода підписана сторонами, ніким не спростована, та не визнавалась недійсною у встановленому законом порядку. Вона була укладена із метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за раніше укладеним кредитним договором. Своїм підписом [PERSON] підтвердила свою згоду, що підписана Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами складає між нею і банком кредитний договір (а.с. 6-30). Внаслідок порушення договірних зобов`язань у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 29.05.2019 року становить 13033,43 гривень, що складається із: заборгованості за кредитом - 3890,31 гривень, заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 1190,86 гривень, заборгованості за пенею та комісією - 5290,74 гривні, штрафу відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди - 2661,52 гривні. Викладене підтверджується розрахунком (а.с. 4). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки в Генеральній угоді сторонами були узгоджені нові умови, які були порушені відповідачем, то позивач правомірно звернувся до суду з даним позовом. Згідно умов Договору він є чинним з дня його підписання та до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором. Щодо позовних вимог в частині стягнення пені та штрафу, суд зазначає наступне. Згідно вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи те, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності і їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання боржником грошових зобов`язань за кредитним договором суперечить положенням, закріпленим у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме правопорушення, суд приходить висновку, що вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення зі [PERSON] штрафу в сумі 2661,52 гривень, що зазначені у розрахунку, як складові заборгованості, не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню. В матеріалах справи міститься заява відповідача про застосування до позовних вимог про стягнення пені і штрафу позовної давності, в якій відповідач посилається на те, що до таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давнiсть встановлюється тривалiстю в три роки. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов`язку. Частиною 3 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як вбачається із частини 4 вищевказаної статті, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд вважає можливим застосувати позовну давність до вимог про стягнення пені за заявою відповідача з огляду на те, що позивач довідався про порушення свого права після несплати відповідачем чергового платежу за договором. З доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості з 23.05.2016р. по 29.05.2019р. убачається, що відповідачем у вказаний період не здійснювалося платежів на погашення заборгованості за договором. Позов про стягнення заборгованості пред`явлено у червні 2019 року. Беручи до уваги вищенаведене, суд розглядає позовні вимоги про стягнення пені в межах річного строку, що передував зверненню позивача із даним позовом до суду - за період з 01.06.2018р. по 29.05.2019р. Згідно розрахунку заборгованості станом на 31.05.2018р. сума пені становила 3579,03грн. Тому суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача підлягає пеня у сумі 1711,71 гривень (5290,74-3579,03=1711,71), тобто за вирахуванням суми пені, нарахованої станом на 31.05.2018р., за межами строку позовної давності. Таким чином, суд приходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача: oзаборгованості за кредитом в сумі 3890,31 гривень, що виникла станом на 29.05.2019р., oзаборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 1190,86 гривень, що виникла станом на 29.05.2019р., oзаборгованості за пенею у сумі 1711,71 гривень, що виникла за період з 01.06.2018р. по 29.05.2019 року. Отже, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 6792,88 гривень. Суд не бере до уваги надану відповідачем квитанцію від 31.07.2019р. про сплату 6000 гривень, оскільки платником і отримувачем у платіжному документі зазначена [PERSON] , призначенням платежу - надходження готівки за платіжними картками. У платіжному документі зазначено банк отримувача - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», дебет і кредит рахунку, однак матеріали справи не місять відомостей про номер рахунку для погашення відповідачем заборгованості за договором. Отже, наданий відповідачем платіжний документ не є належним доказом погашення відповідачем заборгованості за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 23.05.2016 року. Внаслідок часткового задоволення позову витрати зі сплати судового збору відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial