Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

05 вересня 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги фактичним припиненням сімейних відносин і неможливістю збереження сім'ї. Позивачка [PERSON] надала суду заяву про підтримку заявлених позовних вимог та розгляд справи за її відсутністю. З тексту позовної заяви убачається, що [PERSON] з 07 грудня 2006 року перебуває з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, від спільного проживання дітей не мають. Спільне з відповідачем життя виявило, що вони різні за характером люди, що привело до втрати порозуміння, поваги і любові один до одного. З 2012 року вони припинили шлюбні відносини, з цього часу мешкають окремо за різними адресами, не ведуть спільне господарство і фактично не спілкуються між собою. За час окремого проживання вона дійшла висновку, що примирення між ними та подальше спільне проживання неможливе, а збереження шлюбу суперечить інтересам кожного з них. Посилаючись на наведені обставини, позивачка просить суд розірвати шлюб між нею та [PERSON] та змінити її прізвище «[PERSON]» на дошлюбне «[PERSON]». Відповідач [PERSON] за викликом суду не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав. За таких обставин в порядку передбаченому ч. 1 ст. 224 ЦПК України, за згодою позивачки, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, на підставі наявних в ній доказів, з постановленням заочного рішення. Вислухавши пояснення позивачки, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), встановив наступне. Громадяни України [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 07 грудня 2006 року у міському відділ реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 1873. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Рішення про розірвання шлюбу, як визначено нормою статті 112 СК України, суд постановляє якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] з 2012 року фактично припинили шлюбні відносини, не проживають спільно однією сім'єю та не ведуть сумісне господарство. За цей час подружжя не здійснили дій щодо збереження родинних стосунків. Сторони не мають наміру зберегти свою сім'ю. За приписами статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання кожного з них продовжувати шлюбні відносини, дійшов висновку, що подальше подружнє життя [PERSON] та [PERSON], збереження їх сім'ї є неможливим та суперечить їх інтересам. За таких обставин заява позивачки відповідає дійсній волі подружжя, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідачка наполягає на відновленні її дошлюбного прізвища. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приймає до уваги ступінь відповідальності кожного з подружжя у розпаді сім'ї, враховує їх матеріальне і сімейне становище та відповідно до ст. 88 ЦПК України, за бажанням позивача судові витрати, понесені при зверненні до суду віднести на його рахунок. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved