Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

06 травня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , яким просила: припинити право власності [PERSON] на ј частку квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на ј частки квартири [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] судові витрати у розмірі 1536 грн. 80 коп. Мотивуючи свої вимоги тим, що позивачу належить на праві власності ѕ частки спірної квартири, відповідачу належить ј частка спірного майна. Частка відповідача на квартиру набагато менша, тобто є незначною, майно є неподільним, спільне володіння і користування майном є неможливим. Відповідач у спірній квартирі ніколи не проживала, зареєстрована за іншою адресою, особистих речей відповідача у квартирі немає. Припинення права власності на частку квартири відповідачу не завдасть істотної шкоди її інтересам, як співвласника. Зазначає, що вона не одноразово зверталася до відповідача добровільно передати останньою право власності на її частку з відповідною сплатою її вартості, проте згоди щодо розміру її вартості сторони досягти не змогли. Від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Посилаючись на те, що [PERSON] належить 1/4 частка спірної квартири. Іншого житла у неї немає, тому вона вимушена мешкати в орендованій квартирі. Спірна квартира є трикімнатною, усі кімнати ізольовані. Різниця від ідеальної частки, яка належить відповідачу за первісним позовом є незначною. Кухня, вбудована шафа, ванна, вбиральня можуть бути залишені у спільному користуванні. Крім того, позивач має ще одну квартиру, тобто вона забезпечена житловою площею у повному обсязі. Визначення порядку користування спірною квартирою є можливим, тому, вважає, що суд не вправі припиняти право сумісної часткової власності на нерухоме майно. Від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник позивача просить задовольнити первісний позов. Зазначає, що посилання представника відповідача на правові позиції Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15 та від 03.04.2013 року у справі № 6-12цс13, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки їх предмети різняться. Представник відповідача у своєму відзиві зазначає, що відповідач мешкає у орендованому приміщенні і іншого житла немає. Проте, ними не надано доказів на підтвердження зазначеного. Більш того, вказана відповідачами адреса повністю відповідає адресі, вказаній у доданій до позову копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.11.2006 року. Щодо ймовірної шкоди інтересам відповідача у випадку задоволення первинного позову, слід зазначити про те, що позивачем буде внесена на депозитний рахунок суду визначена висновком судової експертизи сума, яка дорівнює вартості частки відповідача у спірній квартирі і таким чином, усі вимоги ст. 365 ЦК України будуть виконані. 12 липня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , яким просила: вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS] ; визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши [PERSON] у користування житлову кімнату № [NUMBER] , згідно технічного паспорту, площею 9,7 кв. м., відповідачці [PERSON] виділити кімнату № [NUMBER] , площею 14,1 кв.м. та кімнату № [NUMBER] , площею 10,9 кв. м. Кухню, вбудовану шафу, ванну, вбиральню залишити у спільному користуванні. Мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності належить ј частка спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.11.2006 року. На рік отримання свідоцтва про право на спадщину вона була неповнолітньою, мешкала зі своєю матір`ю і не мала можливості вирішити питання про вселення у спірну квартиру. Коли їй виповнилося 18 років, вона приходила до бабусі, яка проживала у спірній квартирі, та оскільки остання часто хворіла, вона не хотіла її турбувати, а тому не ставила питання щодо вселення у квартиру. На даний момент вона проживає в орендованій квартирі, іншого житла в неї немає. В 2019 році вона намагалася вселитися в спірну квартиру, проте, [PERSON] не впустила її. Від представника відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на зустрічний позов, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Посилаючись на те, що ними надано висновок експерта, відповідно до якого провести поділ квартири [ADDRESS] між співвласниками на самостійні ізольовані квартири , згідно ідеальних часток співвласників, технічно не можливо. А тому, вважає, що позивач за зустрічним позовом не вправі вимагати їй у володіння та користування житлової кімнати площею 9,7 кв. м., оскільки вона не відповідає її частці у праві спільної часткової власності, а саме перевищує її на 1,02 кв. м. та як наслідок її позовна вимога про вселення до спірної квартири також є безпідставною. Твердження позивача за зустрічним позовом, щодо того, що вона мешкає в орендованому приміщенні і іншого житла у неї не має, не підтверджено жодним доказом. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. На підставі Договору дарування ѕ часток в праві власності на квартиру від 12.04.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 416, 417 та підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.04.2017 року, ѕ частки квартири [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] . На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.11.2006 року, виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Рибачук О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1157ј частка квартири [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] . Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна, сформованої 16.07.2019 року. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 статті 356 Цивільного кодексу України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 357 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Положеннями ч. 3 цієї статті передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 367 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів всіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Частина 3 статті 358 ЦК України закріплює, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч.1-2 статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Положеннями ст. 364 ЦК України передбачено, що обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про призначення компенсації, і не передбачається обов`язок згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Такої правової позиції притримується Верховний Суду України (постанова від 19 лютого 2014 року справа №6-4ц14), Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (рішення від 2 жовтня 2013 року). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Згідно довідки з Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 24.05.2019 року за вих. № 19.03.03.11/3834/19, [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач за первісним позовом вказує на те, що у неї крім спірної частки квартири [ADDRESS] , не має іншого житлового приміщення, проживає в орендованій квартирі. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна, сформованої 12.08.2019 року, за [PERSON] зареєстровано право власності на ј частку квартири [ADDRESS] , іншого нерухомого майна не зареєстровано. Згідно висновку експерта № 125-035 будівельно-технічної та оціночно - технічної експертизи від 20.05.2019 року, провести поділ квартири [ADDRESS] між співвласниками на самостійні ізольовані квартири, враховуючи планування, об`ємно-планувальні характеристики, інженерні комунікації, згідно ідеальних часток співвласників, технічно не можливо. Ринкова вартість квартири [ADDRESS] , загальною площею 52,3 кв. м. становить 444812,00 грн. Ринкова вартість ј частки квартири [ADDRESS] , площею 13,08 кв. м. становитиме - 111203,00 грн. Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , квартира є трикімнатною, загальною площею 52,3 кв. м., житловою площею - 34,7 кв. м., у тому числі кімната № 1- 14,1 кв. м.; кімната № 2 - 10,9 кв. м.; кімната № 3 - 9,7 кв. м.; ванна кімната площею 2,0 кв. м.; вбиральня - 1,02 кв. м.; коридору - 7,8 кв. м.; вбудована шафа - 0,4 кв. м. [PERSON] внесено на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 111203,00 грн., що підтверджується квитанцією № 26 від 24.10.2019р.. У судовому засіданні не встановлено сукупності підстав для припинення права власності [PERSON] на частку у нерухомому майні. Суд вважає, що шкода, яка буде спричинена внаслідок припинення права власності [PERSON] на частку у спільному нерухомому майні є істотною, оскільки тим самим вона буде позбавлена єдиного нерухомого майна, що знаходиться у власності. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про припинення [PERSON] права власності на ј частки квартири [ADDRESS] та визнання права власності за [PERSON] на ј частку квартири [ADDRESS] , оскільки [PERSON] не має у власності іншого нерухомого майна, її частка не може вважатись незначною з огляду на технічні характеристики квартири та її вартість, а також вона не згодна на виплату компенсації за ј частку спірної квартири, яка належить їй на праві власності. Щодо зустрічного позову про вселення та визначення порядку користування квартирою, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч.2 згаданої статті). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Як зазначено у ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Ст.150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Таким чином, встановлення співвласникам порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Згідно з п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлові та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно висновку експерта № 125-035 будівельно-технічної та оціночно - технічної експертизи від 20.05.2019 року, провести поділ квартири [ADDRESS] між співвласниками на самостійні ізольовані квартири, враховуючи планування, об`ємно-планувальні характеристики, інженерні комунікації, згідно ідеальних часток співвласників, технічно не можливо. Отже позивач, як співвласник квартири, за наявності перешкод у здійсненні ним права власності, на підставі ст.391 ЦК України має право вимагати усунення таких перешкод. Порушене право позивача підлягає захисту шляхом вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою. У відповідності до ст.33 Конституції України позивач має право на вільний вибір місця проживання та має право використовувати спірне житлове приміщення для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї (ч.1 ст.383 ЦК України). Вселення співвласника у квартиру не потребує згоди інших власників. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України. Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом вселення. Враховуючи, баланс інтересів кожного із співвласників, частку [PERSON] , яка становить ј частин спірної квартири, яку відповідно до висновку №125-035 від 20.05.2019 року, виділити не можливо, що при встановленні порядку користування не можливо забезпечити відповідність ідеальної частки реальній і такий критерій не є обов`язковим, а тому суд вважає, що належить задовольнити вимоги за зустрічним позовом, вселити [PERSON] до квартири [ADDRESS] виділивши відповідачу в користування найменшу кімнату № 3 площею 9,7 кв. м.. Суд вважає, що необхідно встановити наступний порядок користування квартирою: виділити [PERSON] у користування житлову кімнату № 3 площею 9,7 кв. м.; [PERSON] виділити кімнати № 1 площею 14,1 кв. м. та № 2 площею 10,9 кв. м.; у спільному користуванні залишити: кухню, вбудовану шафу, ванну, вбиральню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. Щодо зустрічних позовних вимог про стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 3 ,4 ,5 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження судових витрат, суду надані: договір про надання правової допомоги від 20.06.2019 року; ордер серії МК № 109950 від 25.06.2019 року; орієнтовний розрахунок до договору про надання правової допомоги від 20.06.2019 року; копія квитанції № 27 від 16.05.2019 року про сплату [PERSON] за юридичну консультацію [PERSON] у розмірі 200 грн. 00 коп.; копія квитанції № 28 від 20.06.2019 року про сплату [PERSON] за юридичну консультацію [PERSON] у розмірі 100 грн. 00 коп.; копія квитанції від 20.06.2019 року про сплату [PERSON] за складання зустрічного позову [PERSON] у розмірі 2700 грн. 00 коп.; копія квитанції від 19.07.2019 року про сплату [PERSON] за захист у суді [PERSON] у розмірі 3000 грн. 00 коп. Всього [PERSON] сплачено за послуги адвоката у розмірі 6000 грн. 00 коп. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно сягнути витрати на правову допомогу в розмірі 6000,00 грн., оскільки ці витрати підтверджені належним чином.

Outcome: approved