Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

06 червня 2017 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила поновити їй строк позовної давності, визнати частково недійсним розпорядження органу приватизації відділу по обліку комунального майна та житлової площі Павлоградської міської ради № 10674 від 17 квітня 1997 року в частині включення її [PERSON] до нього, визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло на неї [PERSON], квартиру [ADDRESS] та виключити її з зазначеного свідоцтва, внести зміни до свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS], шляхом виключення її [PERSON] зі складу співвласників квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову вона зазначила, що на підставі рішення виконкому Павлоградської міської ради № 77 від 07 травня 1974 року її бабусі - [PERSON] було видано ордер за № 295 на трьох кімнатну квартиру [ADDRESS]. [INFO] її бабуся померла. В зазначеній квартирі були зареєстровані та проживали її бабуся - [PERSON], її мати - [PERSON] та вона [PERSON]. З квітня 2005 року вона зареєстрована та проживає у зазначеній квартирі. [INFO] померла її мати. Рішенням виконкому Павлоградської міської ради за № 557 від 17 серпня 2016 року було змінено договір найму житлового приміщення на квартиру [ADDRESS]. В квітні 2017 року вона звернулася до Центру надання адміністративних послуг для оформлення документів на приватизацію квартири [ADDRESS], де їй стало відомо, що згідно розпорядження органу приватизації відділу по обліку комунального майна та житлової площі Павлоградської міської ради № 10674 від 17 квітня 1997 року, у власність їй [PERSON] та її матері [PERSON] була передана двох кімнатна квартира [ADDRESS]. На підставі вищезазначеного розпорядження то в той же день було видано свідоцтво про право власності на житло, на підставі якого нею неповнолітньою [PERSON] та її матір'ю [PERSON], зареєстровано право спільної сумісної власності на двох кімнатну квартиру [ADDRESS] в КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 10-16 від 24 квітня 1997 року. На момент приватизації квартири їй було 9 років, тому розпорядження органу приватизації було прийнято без її згоди, квартира приватизована згідно із ЗУ «Про приватизацію житлового фонду». Ще за життя її мати [PERSON] продала, через Павлоградську товарну біржу, квартиру [ADDRESS]. Перебіг позовної давності для неї почався з 2006 року, оскільки їй виповнилося 18 років і вона досягла повноліття. Про те, що вона є співвласником квартири [ADDRESS] вона дізналася лише після смерті матері, у квітні 2016 року. Таким чином нею було пропущено строк позовної давності з поважних причин, і враховуючи вищевикладене вона просить поновити їй строк позовної давності для звернення до суду за захистом свої прав. Позивач у судове засідання не з'явилася, одна від неї надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача - виконавчого комітету Павлоградської міської ради у судове засідання не з'явилася, проте від неї надійшла заява про розгляд справи без її участі, при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Представник третьої особи - КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» у судовому засіданні зазначила, що при вирішені справи покладається на розсуд суду. Вислухавши представника третьої особи, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що згідно розпорядження органу приватизації відділу по обліку комунального майна та житлової площі Павлоградської міської ради № 10674 від 17 квітня 1997 року, у власність [PERSON] та її матері [PERSON] була передана двох кімнатна квартира [ADDRESS]. На підставі вищезазначеного розпорядження в той же день було видано свідоцтво про право власності на житло, на підставі якого неповнолітньою [PERSON] та її матір'ю [PERSON] зареєстровано право спільної сумісної власності на двох кімнатну квартиру [ADDRESS] та зареєстровано 24 квітня 1997 року за № 10-16 в КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації». Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч.4 ст.261 ЦК України, в разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Як вбачається з матеріалів справи, на час приватизації житла [PERSON] була малолітньою, а отже перебіг позовної давності для позивача почався з 2006 року, оскільки їй виповнилося 18 років та вона досягла повноліття. Загальний строк позовної давності встановлений ст.257 ЦК України тривалістю в три роки. Відповідно до положень ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами по справі, що позивач довідалася про те, що вона являється співвласником квартири [ADDRESS], лише після смерті матері [PERSON] (арк.с.8) у квітні 2016 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем було пропущено строк позовної давності з поважних причин і враховуючи вищевикладене, вважає за можливе поновити [PERSON] строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. Статтею 32 Житлового Кодексу Української РСР передбачено, що громадяни самостійно здійснюють право на одержання жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку. У п.5 ст.5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» зазначено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Пунктом 2 статті 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням повноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. На час спірних правовідносин порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню були визначені Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 56 від 15 вересня 1992 року, який складено відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». В пункті 18 вищенаведеного положення визначений перелік документів, які громадянин подає до органу приватизації. Зокрема, зазначено, що за неповнолітніх членів сім'ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або піклувальники. Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Якщо дитина віком від 14 до 18 років (настає неповна цивільна дієздатність особи), додатково до заяви додається письмова нотаріально засвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальників. На час приватизації позивачу було 9 років і вона в розумінні ст.31 ЦК України була фізичною особою з частковою цивільною дієздатністю. Мати позивачки, приватизуючи квартиру, виконали всі дії, передбачені ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» з дотриманням Положень про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 56 від 15 вересня 1992 року, однак згідно діючого законодавства мати позивачки - [PERSON] мала право розпоряджатися майном, а не правом позивача на приватизацію квартири. Статтею 27 ЦК України визначено правило, згідно якого правовий акт органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, що обмежує можливість мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є незаконним. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що мати позивачки - [PERSON], даючи згоду на приватизацію квартири від імені позивача, фактично позбавили її права, після досягнення нею повноліття, прийняти участь у приватизації державного житлового фонду та скористатись правом на приватизацію житла за її власним вибором у майбутньому. Приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю, відповідно до ст.3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Отже на момент приватизації квартири [ADDRESS], мати позивачки мала право приватизувати квартиру і без її участі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved