Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

06 березня 2013 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про виселення та зняття з реєстраційного обліку. 16 квітня 2013 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із уточненим позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення та зняття з реєстраційного обліку. В підтвердження своїх позовних вимог вказує, що вона являється власником будинку [ADDRESS] Чорнухинського району Полтавської області, який дістався їй у спадщину. 06 грудня 2004 року домовилася про продаж домоволодіння [PERSON] та отримала від її доньки 1000 гривень в рахунок майбутнього договору. Ще до підписання договору, дозволила вселитись та проживати в будинку. Без її відому та дозволу [PERSON] 13 травня 2005 року подала заяву до Харсіцької сільської ради про реєстрацію місця проживання в її будинку. Окрім цього [PERSON] склала договір найму жилого приміщення в її будинку строком на 1 рік та підписала його за неї. Після цього [PERSON] звернулась до суду із заявою про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] Чорнухинського району Полтавської області укладеним і визнання на нього права власності. Заочним рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області від 29 вересня 2006 року позов задоволено. Дане рішення суду було переглянуто судом першої інстанції 06 січня 2009 року та після залишення його в попередньому вигляді оскаржене до апеляційного суду Полтавської області. В той період, коли рішення першої інстанції не набрало законної сили, [PERSON] реєструє та стає незаконним власником майна позивачки, так як рішенням апеляційного суду Полтавської області від 03.06.2009 року рішення суду першої інстанції від 06.01.2009 року скасоване і в задоволенні її позову відмовлено. Під час знаходження справи на розгляді (перегляд заочного рішення) в Чорнухинському районному суді [PERSON] 8 травня 2008 року дарує вище вказаний будинок своїй дочці [PERSON] - відповідачці по справі. В зв»язку з цим, для відновлення справедливості та поновлення свого права власності на домоволодіння, позивачка звернулася до Чорнухинського районного суду з позовом про визнання договору дарування недійсним. Рішенням суду від 27 серпня 2010 року договір дарування визнано недійсним. На сьогоднішній день відповідачі, без будь-якої правової підстави, займають належне їй на праві приватної власності житло, чим порушують її право власності. У вересні 2009 року та на початку 2013 року вона зверталася до відповідачів з проханням звільнити її будинок та знятись з реєстрації, але ніяких дій, щодо звільнення житла, не відбулося. Неправомірними діями відповідачів їй завдано значної моральної шкоди, яка полягає в моральних стражданнях, яких позивачка зазнала в зв»язку з діями відповідачів щодо позбавлення її права власності на домоволодіння. Просила суд виселити [PERSON] та [PERSON] з будинку [ADDRESS] Чорнухинського району Полтавської області, зобов»язати Чорнухинський районний сектор управління державної міграційної служби України в Полтавській області зняти [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку також стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на її користь моральну шкоду в розмірі 20000 гривень. В судове засідання позивачка [PERSON] не з»явилася, про день час та місце розгляду справи була повідомлена заздалегідь, належним чином. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, суду показала, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 03 квітня 2014 року було встановлено, що у період перебування спірного об»єкту нерухомості у власності [PERSON], а потім у її, зроблені відповідні поліпшення ( ремонтно-будівельні роботи) належного позивачці житлового будинку з господарськими спорудами, що є невід'ємною частиною від об'єкту нерухомості, тому безпідставно набуте майно повинно бути повернуто, а отже [PERSON] повинна відшкодувати їй 46000 грн., вартості поліпшень спірного будинку. Апеляційний суд вказаним рішенням стягнув з [PERSON] на її користь 46000 грн., та судові витрати в розмірі 436,53 грн. [PERSON] виконувати рішення суду добровільно не бажає та умисно ухиляється від виплати вказаних коштів. На сьогоднішній день іншого житла вона та чоловік не має, тому й зареєстровані за вказаною адресою. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Суд дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення відповідачки, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В судовому засіданні встановлено, що від імені [PERSON] її дочка [PERSON] домовилася з [PERSON] про те, що [PERSON] продасть [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Чорнухинського району який отримала у спадщину. На підставі довіреності, виданої [PERSON] [PERSON], остання оформила спадщину на [PERSON] витративши при цьому 1000 грн. До завершення оформлення спадщини [PERSON] заявила намір продати будинок за 5000 грн. 06 грудня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] фактично відбувся договір купівлі-продажу спірного будинку за 4000 грн., враховуючи, що 1000 грн. було витрачено на оформлення спадщини. Житловий будинок [ADDRESS] Чорнухинського району на праві приватної власності належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону від 18 січня 2005 року, яке зареєстровано в КП «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 24 січня 2005 року. Станом на 06 грудня 2004 року позивачка [PERSON] не була власником спірного житлового будинку, а тому вона не мала правових підстав розпоряджатися цим майном, тобто укладати будь-які договори відносно майна, яке їй не належало на праві власності та отримувати кошти за майбутній його продаж. На той момент такий договір не міг бути посвідчений нотаріально, як того вимагають норми ст.657 ЦК України. Без відому та дозволу [PERSON] [PERSON] 13 травня 2005 року подала заяву до Харсіцької сільської ради про реєстрацію місця проживання в її будинку. Окрім цього [PERSON] склала договір найму жилого приміщення в її будинку строком на 1 рік без згоди позивачки. Після цього [PERSON] звернулась до суду із заявою про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] Чорнухинського району Полтавської області і визнання на нього права власності. Заочним рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області від 29 вересня 2006 року позов задоволено. Дане рішення суду було переглянуто судом першої інстанції 06 січня 2009 року та після залишення його в попередньому вигляді оскаржене до апеляційного суду Полтавської області. В той період, коли рішення не набирало законної сили [PERSON] на підставі його стає незаконним власником майна позивачки. Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 03.06.2009 року в задоволенні її позову відмовлено. Під час знаходження справи на розгляді (перегляд заочного рішення) в Чорнухинському районному суді [PERSON] 8 травня 2008 року дарує вищевказаний будинок своїй дочці [PERSON] В зв'язку з цим, для відновлення справедливості та поновлення свого права власності на домоволодіння, позивачка звернулася до Чорнухинського районного суду з позовом про визнання договору дарування недійсним. Рішенням суду від 27 серпня 2010 року договір дарування визнано недійсним. [INFO] року [PERSON] померла. Ухвалою Чорнухинського районного суду Полтавської області від у відповідності до ст.205 ЦПК України провадження по справі в частині позовних вимог до [PERSON] закрито. На даний час позивачка [PERSON] являється добросовісним набувачем будинку [ADDRESS] Чорнухинського району, який дістався їй у спадщину та належить на підставі права власності. У матеріалах цивільної справи міститься копія свідоцтва про право на спадщину по закону посвідченої державним нотіраусом Чорнухинської державної нотаріальної контори від 18 січня 2005 року, з якої вбачається, що [PERSON] є спадкоємицею майна свого батька [PERSON], а конкретно будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] Чорнухинського району. Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На сьогоднішній день відповідачі, без будь-якої правової підстави займають належне їй на праві приватної власності житло, чим порушують її право власності. У вересні 2009 року та на початку 2013 року [PERSON] зверталася до відповідачів з проханням звільнити її будинок та знятись з реєстрації, але ніяких дії щодо звільнення житла не відбулося. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) свідоцтва про смерть. Згідно ст.109 житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. У частині позовних вимог, щодо стягнення з відповідачів на користь [PERSON] моральної шкоди в розмірі 20000 гривень необхідно відмовити. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: - у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; - у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві позивачка вказує, що відповідачі впродовж останніх 7 років незаконними діями намагалися позбавити її будинку, зверталися до суду з позовами про стягнення з неї грошової компенсації за зроблений ними ремонт у будинку, що завдало їй значних душевних страждань. Згідно п. 3, 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правої відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 58 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Однак, позивачкою [PERSON] не було надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння їй моральних страждань або втрат немайнового характеру, зокрема не було надано доказів щодо розміру моральної шкоди, на який претендує позивачка, в зв'язку чим суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача щодо стягнення заявленої нею суми моральної шкоди з відповідачів.

Outcome: partial