Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

05 листопада 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до СФГ «Глущенко» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. Свої вимоги позивач мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 26 грудня 2017 року приватним нотаріусом Шамуковою Н. В., зареєстрованого в реєстрі за №1147, в порядку спадкування після смерті баби, [PERSON] , яка померла [INFO] , набула право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5920683900:02:003:0161, площею 3,8354 га, розташовану на території Кальченківської сільської ради Білопільського району Сумської області. В момент отримання свідоцтва про право на спадщину дізналася, що вказана земельна ділянка перебуває в оренді у СФГ «Глущенко» на підставі договору від 30 жовтня 2016 року. Після цього отримала у відповідача копію означеного договору та звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості та розірвання договору оренди земельної ділянки, в якому вказувала про те, що копія оспорюваного договору є неякісною. Рішенням Білопільського районного суду у задоволенні позовних вимог щодо розірвання договору оренди земельної ділянки відмовлено. 03 жовтня 2019 року отримала в Білопільській районній державній адміністрації якісну копію договору оренди земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та СФГ «Глущенко» 30 жовтня 2016 року, та ознайомившись з його змістом, виявила, що підписи від імені орендодавця в ньому виконані не [PERSON] , а іншою особою. Посилаючись на викладені вище обставини, на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України [PERSON] просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5920683900:02:003:0161, площею 3,8354 га, розташованої на території Кальченківської сільської ради Білопільського району Сумської області, укладений 30 жовтня 2016 року між [PERSON] та СФГ «Глущенко». Ухвалою від 08 листопада 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та витребуванням доказів, а саме: у СФГ «Глущенко» - оригіналу договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 5920683900:02:003:0161 від 30 жовтня 2016 року, у Білопільської РДА - оригіналу реєстраційної справи №847060359206 про реєстрацію вказаної земельної ділянки, а також у приватного нотаріуса Білопільського районного нотаріального округу Шамукової Н. В. - оригіналів заповіту від імені [PERSON] та спадкової справи після смерті [PERSON] (а. с. 48-49). У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі та без участі її представника, позов підтримує, просить ухвалити рішення по суті позовних вимог, поклавши на неї судові витрати (а. с. 54). Представник відповідача СФГ «Глущенко» за довіреністю Коврига Н. В. у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні визнає повністю та просить їх задовольнити, наслідки визнання позову відомі та зрозумілі (а. с. 55). У зв`язку з неявкою сторін, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності за своїм внутрішнім переконанням, з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 30 жовтня 2016 року між [PERSON] та СФГ «Глущенко» укладено договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5920683900:02:003:0161, площею 3,8354 га ріллі, розташованої на території Кальченківської сільської ради, на строк з 30 жовтня 2016 року по 30 жовтня 2020 року, на умовах сплати орендної плати у грошовій формі, у розмірі 5% від грошової оцінки земельної ділянки, з урахуванням коефіцієнта інфляції або у вигляді продукції чи надання послуг у строк до 01 грудня кожного року (а. с. 10-11). 29 березня 2017 року вказаний договір оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 19699674 (а. с. 20). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу Шамуковою Н. В. 26 грудня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №1147, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , позивач успадкувала вищевказану земельну ділянку, яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу Шамуковою Н. В. 12 лютого 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №58 (а. с. 10). Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 06 лютого 2019 року, яке набрало законної сили 12 березня 2019 року, відмовлено за недоведеністю в задоволенні позовних вимог [PERSON] про розірвання договору оренди земельної ділянки від 30 жовтня 2016 року внаслідок систематичної невиплати орендної плати (а. с. 21-24). Як на підставу своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки від 30 жовтня 2016 року [PERSON] не підписувала, у зв`язку з чим відсутнє волевиявлення останньої на його укладення, а відтак, відповідно до положень ст. ст. 203, 2015 ЦК України вказаний договір є недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. За змістом ст. ст. 1, 13, 14 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України, ч. 5 ст. 6, ч. 1 ст. 14, ст. 18 Закону України «Про оренду землі» передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем, який укладається в письмовій формі, підлягає державній реєстрації та набуває чинності з моменту її здійснення. За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору, регулюються актами земельного законодавства - Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі». Відповідно до положень ч. 2 та ч. 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В силу вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Не підписання договору оренди його стороною чи уповноваженою стороною особою, свідчить як про порушення вимоги щодо форми договору, так і підтверджує відсутність волевиявлення сторони договору щодо погодження його істотних умов. Згідно з ч. 1 ст. 236, ч. 1 ст. 216 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідач визнав позов повністю, про що до початку розгляду справи по суті подав відповідну письмову заяву (а. с. 55). Визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з абз. 3 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до абз. 6 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Отже, виходячи з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, враховуючи встановлені фактичні обставини справи та безумовне визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved