Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

06.09.2017 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до ПАТ «Укртрансгаз» в особі Запорізького лінійного виробничого управління магістральних газопроводів, Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, в якому, з урахуванням уточненого позову, просять визнати за кожним із них право власності на 1/3 частину житлового будинку загальною площею 98,6 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS]. В обґрунтування свого позову, позивачі зазначають, що вони з 1994 року зареєстровані та проживають в житловому будинку, який розташований за адресою [ADDRESS]. Так, з 1987 року їх покійний батько та чоловік [PERSON] працював в Дніпропетровському лінійному виробничому управлінні магістральних газопроводів, яке в подальшому було реорганізовано та об'єднано з Запорізьким лінійним управлінням магістральних газопроводів. [INFO] [PERSON] помер. В 1994 році чоловіка було відряджено до м. Новомосковська Дніпропетровської області, де по приїзду він з сім'єю заселився до житлового будинку [ADDRESS], який знаходився поблизу газорозподільної станції. Зазначений будинок знаходиться в оперативному користуванні Запорізького ЛВУМГ філії УМГ «Харківтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз», зі згоди якого всіх членів сім'ї було зареєстровано за даною адресою. З 1994 року по теперішній час даний житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, знаходиться в повному володінні та користуванні позивачів. Впродовж багатьох років вони постійно, безперервно доглядали за будинком та забезпечували збереження його цілісності і придатності до використання та проживання, провели у ньому косметичний ремонт, заміну даху, вікон, дверей, здійснювали догляд за прибудинковою територією, встановили новий паркан. Відповідач до теперішнього часу не претендує на домоволодіння, не заявляє прав та жодного бажання нести обов'язок по його утриманню, повністю втратив інтерес до будинку та перестав утримувати його у сфері свого господарського відання. Звернувшись до Запорізького ЛВУМГ філії УМГ «Харківтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз», як балансоутримувача об'єкту нерухомості, з заявою про можливу передачу їм у приватну власність спірного житлового будинку, отримали лист від 23.06.2017 року, у якому відповідач повідомив про неможливість передачі в приватну власність ввіреного йому майна, оскільки в ПАТ «Укртрансгаз» відсутній орган, який уповноважений здійснювати приватизацію. Те, що спірний житловий будинок перебуває у віданні ПАТ «Укртрансгаз» та належить державі в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України вбачається з письмової відповіді, технічного паспорту на будинок та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Між тим, позивачі зазначають, що з травня 1994 року вони добросовісно, відкрито, безперервно володіють та користуються зазначеним домоволодінням, на сьогоднішній день сім'я продовжує проживати у вказаному житловому будинку. Інших осіб, які б мали право на дане нерухоме майно, крім них немає, у зв'язку з чим, посилаючись на вимоги ст. 344 ЦК України, просять суд визнати за ними право власності на житловий будинок в рівних частках, як за набувачами таких прав за набувальною давністю. 08 вересня 2017 року відкрито провадження у справі суддею Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Городецьким Д.І., після повторного автоматизованого розподілу справа надійшла в провадження судді Сороки О.В. За результатами підготовчого провадження відповідною ухвалою суду справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON], [PERSON], представник позивача [PERSON] - [PERSON], кожен окремо, в судове засідання не з'явилися, надавши суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, згідно якої позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Укртрансгаз» у своїх письмових поясненнях зазначив, що спірний житловий будинок перебуває на балансі ПАТ «Укртрансгаз», власником житлового будинку є Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, форма власності будинку є державна. ПАТ «Укратрансгаз» не використовує спірний будинок у своїй господарській діяльності, пов'язаній із наданням послуг з транспортування природного газу. Щодо права набувальної давності, на яке посилається позивач, як на підставу для визнання його власником житлового будинку, не заперечує, оскільки таке право закріплено ст.344 ЦК України, та будь - яка особа, що має відповідні підстави, може таким правом скористатися (а.с.25-26). Представник відповідача Міністерства енергетики та вугільної промисловості України в судове засідання не з'явився, позов не визнав, надавши суду відзив на позов, у якому зазначив, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Запорізьким ЛВУМГ філії УМГ «Харківтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз». Він та члени його сім'ї знали про власника спірного будинку, та були зареєстровані у будинку за згодою Запорізького ЛВУМГ. Ні ПАТ «Укртрансгаз», ні Міненерговугілля України не відмовлялося у визначений законодавством спосіб від права власності на житловий будинок [ADDRESS]. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав, наданого позивачами, власником будинку є Міненерговугілля України, а тому підтверджувати своє право власності в судовому порядку не повинно. Факт добросовісного та відкритого володіння спірним будинком позивачі доказово не підтверджують, ними не доведено всіх обставин, необхідних для набуття права власності, які перелічені положеннями ст. 344 ЦК України. Крім того, наказом Міненерговугілля України від 10.10.2016 року № 642, Міністерством прийнято рішення про безоплатну передачу з балансу ПАТ «Укртрансгаз» у комунальну власність територіальної громади м. Новомосковська Дніпропетровської області державного майна, у тому числі житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS]. Відповідно до преамбули, Міністерство видало зазначений Наказ, враховуючи згоду Новомосковської міської ради та клопотання ПАТ «Укртрансгаз», у відповідності до вимог Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності». На виконання підпункту 1.2 Наказу, Міненерговугілля України звернулася до ПАТ «Укртансгаз» з проханням невідкладно надати Міністерству акт прийому - передачі державного майна (а.с.49-51). У відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, справа розглянута за правилами загального позовного провадження, з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Суду подано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.10.2014 року, у відповідності до якого право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], з 03.10.2014 року зареєстроване за Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, форма власності - державна (а.с.27). У відповідності до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно, а п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зазначає, що правила ст. 344 ЦК України поширюються також у випадках, коли володіння почалося за три роки до набрання чинності ЦК України. Відповідачами не оспорювався той факт, що [PERSON] з 1994 року перебував у трудових відносинах з Запорізьким ЛВУМГ філії УМГ «Харківтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» та разом з сім'єю проживав у будинку [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с.13). Реєстрація місця проживання дружини померлого - [PERSON] з травня 1994 року за адресою [ADDRESS] підтверджується відміткою у її паспорті (а.с.5). Також до суду подано довідку № 47/2017, видану Запорізьким лінійним виробничим управлінням магістральних газопроводів «Харківтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз», у відповідності до якої [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані в будинку [ADDRESS] (а.с.8). 12 червня 2017 року [PERSON] звернулася до Запорізького лінійного виробничого управління магістральних газопроводів «Харківтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» з заявою про передачу їй у приватну власність житловий будинок [ADDRESS] (а.с.6). Листом відповідача № 1198/07-01 від 23.06.2017 року [PERSON] відмовлено у передачі в приватну власність житлового будинку, який знаходиться в оперативному користуванні Запорізького лінійного виробничого управління магістральних газопроводів «Харківтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз», у зв'язку з тим, що в ПАТ «Укртрансгаз» не створювався орган уповноважений здійснити приватизацію (а.с.7). Відповідачем Міністерством енергетики та вугільної промисловості України подано до суду копію Наказу №642 від 10.10.2016 року про передачу майна з балансу ПАТ «Укртрансгаз» у комунальну власність територіальної громади м. Новомосковська Дніпропетровської області державного майна: 2 житлових будинків з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], що обліковується на балансі філії УМГ «Харківтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» (а.с.2). Пунктом 1.2. Наказу визначено - Керівнику ПАТ «Укртрансгаз» надати до Міненерговугілля акт приймання-передачі зазначеного державного майна. При цьому станом на момент розгляду цієї справи, відповідачем не подано жодного доказу, що спірний житловий будинок переданий у комунальну власність територіальної громади м. Новомосковська Дніпропетровської області. Особливої уваги заслуговують обставини, при яких можливе набуття права власності на спірний будинок, в порядку визначеному спеціальним законом, а саме. У відповідності до ст. 1 Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Статтею 9 Житлового кодексу України встановлено, що до житлових прав громадян відноситься право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах, та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України. Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання і захисту усіх форм власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Правові основи приватизації житла, що знаходяться в державній власності, визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року за № 2482-Х11, цим же Законом регламентований порядок набуття права власності на житло громадянами України, які користуються державним житловим фондом, з обмеженнями, визначеними п.2 ст.2 цього Закону. Відповідно до ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків, пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв, квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають у аварійному стані, квартири (будинки, кімнати), які віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки) житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Згідно з п.10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, крім випадків передбачених законом. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів, наказом Міністра з питань житлово-комунального господарства України №396 від 16 грудня 2009 року затверджене «Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформлюються згідно цієї процедури, в т.ч. і рішення органу приватизації. Аналіз наведених вище норм діючого законодавства визначає право позивачів на одержання спірного будинку у приватну власність, в порядку визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» однак лише за умови реальної передачі зі сторони відповідачів у комунальну власність територіальної громади житлового будинку та фактичного прийняття житлового будинку у комунальну власність відповідної територіальної громади. Оскільки такого приймання-передачі спірного будинку на момент розгляду справи не відбулося, дії та бездіяльність певного кола осіб, в тому числі суб'єктів владних повноважень, у даному процесі не оскаржується, суд виходить із загальних принципів цивільного судочинства. Так, у відповідності до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За частинами 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов'язків. Відповідно до них цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об'єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення докористування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 19 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. Наприклад, земельне законодавство регулює відносини, у тому числі й цивільні, об'єктом яких є земля; сімейне законодавство містить норми щодо захисту цивільних прав, пов'язаних з сімейними відносинами, тощо. З урахуванням наведеного суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Згідно з ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Частиною 4 ст.344 ЦК України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішення суду. Суду доведено, що [PERSON] та її діти [PERSON], [PERSON] з 1994 року безперешкодно користуються нерухомим майном та продовжують відкрито, постійно ним володіти з 1994 року, що дає суду підстави визнати позивачів власниками нерухомого майна у рівних частках, з підстав, зазначених в ст. 344 ЦК України. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, за кожним з позивачів слід визнати право власності на 1/3 частину житлового будинку загальною площею 98,6 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved