Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

06 січня 2014 року до канцелярії суду надійшов вказаний позов, надісланий засобами поштового зв'язку 29 грудня 2013 року, в якому позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 06 грудня 2005 року в розмірі 15348 грн. 40 коп. Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (далі - банк) правонаступником якого є позивач, та відповідачем було укладено договір карткового рахунку, відповідно до умов якого відповідачу було відкрито кредитну лінію з кредитним лімітом у розмірі 2300 грн. під 36 відсотків річних від залишку заборгованості. У позові зазначалося, що вищевказаний договір було укладено шляхом приєднання відповідача на підставі поданої заяви до умов, запропонованих банком в Умовах та правилах надання банківських послуг та Правилах користування платіжною карткою. Зобов'язання з повернення отриманих у кредит коштів відповідач належним чином не виконувала, а тому станом на 30 листопада 2013 року має вищевказану заборгованість, за стягненням якої позивач вимушений звернутися до суду. Представник позивача подав заяву, в якій позов підтримав, просив справу розглядати за його відсутності (а.с. 23-24). Відповідач про дату, час та місце судового розгляду належним чином повідомлялася, в судове засідання не з'являлася два рази поспіль, клопотань про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило, про поважність причин неявки суд не повідомлено. Представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, тому суд відповідно до вимог статтей 224, 225 ЦПК провів заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення за наявними у справі доказами. У судовому засіданні було встановлено наступні фактичні обставини спірних правовідносин між сторонами у справі. 06 грудня 2005 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», назва якого в подальшому була змінена на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», та відповідачем було укладено договір про надання банківських послуг, шляхом приєднання в порядку ст. 634 ЦК України до умов, запропонованих банком в письмових Умовах та правилах надання банківських послуг, на підставі поданої відповідачем заяви, в якій міститься підпис зроблений від її імені про ознайомлення з цими умовами та правилами (а.с. 7-15), на спростування чого відповідачем доказів не було надано. Відповідно до укладеного договору банк 06 грудня 2005 року відкрив картковий рахунок та надав відповідачу платіжну картку з кредитним лімітом у розмірі 2300 грн. з базовою відсотковою ставкою в розмірі 3-х відсотків на місяць від залишку заборгованості (а.с. 7). З наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача (а.с. 5) вбачається, що за вищевказаним картковим рахунком відповідачем проводилися операції зі зняття готівкових коштів та внесення коштів на повернення отриманого кредиту, відсотків за користування ним та штрафних санкцій, при цьому останнє внесення коштів відбулося у січні 2010 року, після чого позивач нарахував відповідачу заборгованість за тілом кредиту в розмірі 2296 грн. 90 коп., яку просить стягнути. Позивач нарахував відповідачу заборгованість загальна сума якої станом на 30 листопада 2013 року становила - 15348 грн. 40 коп., у складі якої: 2296 грн. 90 коп. - заборгованість за кредитом; 11844 грн. 43 коп. - заборгованість за відсотками; 500 грн. - штраф фіксована частина; 707 грн. 07 грн. - штраф процентна складова. Ознайомившись з доводами позовної заяви, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з огляду на наступне. Правовідносини, що виникають під час відкриття банками поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах суб'єктам господарювання, а також фізичним особам врегульовано Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, яку затверджено Постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року N 492 року з подальшими змінами та доповненнями. Пунктом 1.8. цієї Інструкції передбачено, що банки можуть відкривати своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, а за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Поточним визначено рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей та здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Зокрема, відповідно до п.п. 1.14), 1.27) ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» до платіжних інструментів, за допомогою яких здійснюються розрахунково-касові операції, віднесено в тому числі й платіжні картки. Порядок використання платіжних карток врегульовано Положенням про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, яке затверджено Постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року N 223 з подальшими змінами (далі - Положення). Відповідно до наведеного в п. 1.4. цього Положення визначення платіжної картки, такою є спеціальний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для здійснення платіжних операцій з рахунку платника або банку, а також інших операцій, установлених договором. Згідно із п. 1.4. Положення платіжною операцією є дія, ініційована держателем спеціального платіжного засобу, з унесення або зняття готівки з рахунку, здійснення розрахунків у безготівковій формі з використанням цього спеціального платіжного засобу за банківським рахунком. Відповідно до змісту п. 1.11. вказаного Положення банк як емітент платіжної картки зобов'язаний у порядку, установленому законодавством України, ідентифікувати клієнта, який відкриває рахунок в банку, і держателя спеціального платіжного засобу, який здійснюватиме операції з його використанням за цим рахунком. На банк також покладено обов'язок забезпечити наявність у договорі, на підставі якого надаються послуги щодо виконання платіжних операцій з використанням платіжних карток за відкритим у банку рахунком, умов, визначених в п. 2.5. вказаного Положення, серед яких: види платіжних операцій, які клієнт має право здійснювати з використанням спеціального платіжного засобу, правила та максимальний строк їх виконання; порядок обслуговування рахунку (за дебетовою, дебетово-кредитною або кредитною схемою, розміри гарантійного забезпечення та/або незнижувального залишку коштів на рахунку, порядок кредитування клієнта, порядок установлення курсу продажу, обміну або конвертації іноземної валюти тощо). Пунктом 3.2. Положення встановлено, що при застосуванні дебетово-кредитної схеми користувач здійснює платіжні операції з використанням спеціального платіжного засобу в межах залишку коштів, які обліковуються на його рахунку, а в разі їх недостатності або відсутності - за рахунок наданого банком кредиту. Аналогічні положення містилися також у Положенні про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, що було затверджене Постановою Правління Національного банку України від 19 квітня 2005 року N 137, та діяло після укладення між сторонами у справі договору. Разом із цим у п. 1.5. вказаного Положення картковий рахунок визначався як поточний рахунок, на якому обліковуються операції за платіжними картками, а також інші операції, визначені цим Положенням. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до п. 3.1. умов обслуговування, наведених в Умовах і правилах надання банківських послуг, копії яких надані до матеріалів справи, позивачем було відкрито відповідачу картковий рахунок, строк дії якого мав бути визначений у заяві на його відкриття та Пам'ятці клієнта і Правилах користування платіжною карткою, згідно з умовами п. 3.1 яких, такий строк мав бути визначений також і на самій платіжній картці (а.с. 8, 10). Згідно із п. 3.4. Умов і правил надання банківських послуг, відповідач отримала право використовувати платіжну карку для безготівкових розрахунків та зняття готівки в банкоматах в межах кредитного ліміту протягом строку її дії (а.с. 8). Таким чином, даючи правову оцінку укладеному між сторонами договору, суд доходить висновку, що між позивачем та відповідачем був укладений договір карткового рахунку, який в розумінні змісту ст. 1066 ЦК України є різновидом договору банківського рахунку, умовами якого було передбачено кредитування відповідача у межах кредитного ліміту в розмірі 2300 грн. (ст. 1069 ЦК України). Відповідно до приписів ч. 2 ст. 1069 ЦК України права та обов'язки сторін договору банківського рахунку, що пов'язанні з кредитуванням, визначаються відповідними положеннями про позику та кредит (параграфи 1 та 2 глави 71 цього Кодексу). Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. Згідно із ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 ЦК України. Приписом ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику, якщо такою є грошові кошти, у тій самій сумі, у строк та в порядку, що встановленні договором. Отже, відповідно до вищенаведених положень строк повернення отриманих у кредит коштів, повинен визначатися у договорі, і такий строк не може ототожнюватися з строком дії банківського - карткового рахунку, оскільки кредитний договір та договір банківського рахунку, який передбачає кредитування, є різними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з цим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України). Зі змісту п. 6.9. Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що відповідач зобов'язався погашати заборгованість, яка виникла в результаті курсової різниці, технічних помилок в роботі обладнання та в інших випадках, протягом 30 днів з моменту її виникнення (а.с. 9). Відповідно до змісту п. 5.4. Правил користування платіжною карткою погашення процентів по кредиту повинне відбуватися щомісячно за попередній місяць, погашення кредиту - не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці (в полі MONTH) (а.с. 10). Отже, своєчасно не повернуті відповідачем кредитні кошти на протязі тридцятиденного строку, встановленого п. 6.9. вищевказаних Умов та п. 5.4. зазначених вище Правил, вважаються простроченою заборгованістю, за стягненням якої позивач міг звернутися до суду. Так, з розрахунку заборгованості (а.с. 4-6) вбачається, що з 28 лютого 2006 року позивачем розпочато облік простроченої заборгованості, яка в подальшому змінювалася у зв'язку із операціями відповідача за картковим рахунком. З наданої позивачем заяви відповідача про відкриття карткового рахунку (а.с. 7) вбачається, що позивачу була видана платіжна картка строком дії на 2 роки. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, перше зняття кредитних коштів відбулося 04 січня 2006 року, було знято 1545 грн. Частиною 1 ст. 257 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності у три роки, який підлягає застосуванню до вимог, частина з яких є предметом заявленого позивачем позову, а в частині стягнення неустойки, згідно зі ч. 2 ст. 258 ЦК України, такий строк становить один рік. Таким чином, за умовами п. 5.4. Правил користування платіжною карткою відповідач повинна була у будь-якому випадку здійснити погашення кредиту в січні 2008 року (останній місяць - поле MONTH) строку дії картки). Згідно із ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг строку позовної давності переривається у разі вчинення боржником дії, що свідчить про визнання ним свого боргу або іншого обов'язку. Наслідком переривання строку позовної давності, відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України, є перебіг строку позовної давності заново, а й відповідно - до нового строку не зараховується час, що минув до моменту його переривання. Останній платіж на погашення відповідачем заборгованості відбувся у січні 2010 року, який відповідно до вищенаведених приписів зумовив переривання строку позовної давності та перебіг його заново з наступного дня після вказаної вище дати (а.с. 5). Таким чином, строк позовної давності щодо повернення кредиту сплинув у січні 2013 року. Отже, позивач звернувся до суду у грудні 2013 року з позовом до відповідача після спливу строку позовної давності, встановленого ст.ст. 257 ЦК України. Суд не може прийняти до уваги положення п. 9.12. Умов та правил надання банківських послуг про те, що договір карткового рахунку продовжується на 12 місяців, якщо сторони не заявлять про його припинення. Вказане застереження не може визначати остаточний термін повернення кредиту, оскільки визначає строк дії договору карткового рахунку, а не строк повернення кредитних коштів. Разом з цим не може визначати остаточний строк повернення кредиту й положення п. 3.1.3. Правил користування платіжною карткою, оскільки ним передбачено лише порядок поновлення договору карткового рахунку, тобто подовження його дії, а не строку користування кредитними коштами. Згідно зі ст. 256 ЦК України особи звертаються до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу на протязі строку позовної давності. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона, є підставою для відмови у задоволенні позову. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача після спливу строків позовної давності, встановлених ст.ст. 257, 258 ЦК України. Відповідно до п. 31 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а також згідно із імперативним приписом п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відтак, позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Вказаний строк давності є присічним, а тому не підлягає поновленню незалежно від поважності причин його пропуску. Разом тим ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено частинами 12 та 13 згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» № 3795-VI від 22 вересня 2011 року. Пунктом 2 прикінцевих положень цього Закону передбачено, що його дія не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності, тобто до 16 жовтня 2011 року. Однак, договір між позивачем та відповідачем було укладено раніше - до цієї дати, а отже чинні на даний час положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якими встановлено заборону вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не застосовуються до відносин, що виникли на підставі укладеного між сторонами договору. Таким чином, враховуючи, що відповідачем не було подано заяви про застосування строку позовної давності, підстави для його застосування згідно із п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні, у зв'язку з чим з відповідача підлягає стягненню її заборгованість за договором. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 1054 ЦК України,

Outcome: approved