Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

05 серпня 2014 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Просили стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 31.05.2005 року в розмірі 19 921,22 грн., з яких заборгованість по кредиту 4 815,14 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 15106,08грн., а також судові витрати 243,60 грн. (а.с.2-4). Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 16 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено в повному обсязі (а.с.81а-83). \~В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, \~просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 86-89). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати. Судом 1 інстанції встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обовязків ЗАТ КБ «ПриватБанк», у звязку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.09.2009 р. змінено найменування. Позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, про що було укладено кредитний договір від 31.05.2005 року. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитним лімітом, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредитом та інших витрат на умовах передбачених дійсним договором. Відповідно до умов кредитного договору, договір діє до повного виконання сторонами зобовязань. Кредитним договором встановлено, що укладений договір діє необмежений період часу, за виключенням положень викладених в кредитному договорі. Банк взяті на себе зобовязання виконав у повному обсязі. В порушення умов договору відповідач не виконує належним чином свої зобовязання і станом на 30.06.2014 року має заборгованість в сумі 19 921,22 грн., з яких заборгованість за кредитом 4815,14 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 15 106,08 грн. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив із того, що трьохрічний строк позовної давності сплинув в листопаді 2011 р., оскільки останній платіж відповідачкою на погашення заборгованості було здійснено 31.10.2008 року, проте з позовними вимогами банк звернувся до суду лише в серпні 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого просила відповідачка. Однак, з такими висновками суду погодитися не можна, враховуючи наступне. Згідно ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. З матеріалів справи вбачається, що банк взяті на себе зобовязання виконав у повному обсязі, а відповідачка в порушення умов договору належним чином не виконує свої зобовязання і станом на 30.06.2014 року має заборгованість в сумі 19 921,22 грн. Дійшовши висновку щодо спливу позовної давності, суд 1 інстанції застосовуючи ст. ст. 256, 257, 261, 266, 267 ЦК України, відмовив у задоволенні позову. Однак колегія суддів вважає, що вказані висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки ним було неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права (застосовано закон, який не підлягав застосуванню ст.. 267 ЦУ України). Так, суд зазначає, що останній платіж відповідачкою на погашення заборгованості було здійснено 31.10.2008 року, а 23.05.2014 року банком було здійснено службову операцію з автоматичного погашення простроченої заборгованості шляхом зняття коштів з її зарплатної картки, що на думку суду 1 інстанції не свідчить про виконання відповідачкою договірних зобовязань, оскільки вона на це згоди не давала. З позовом банк звернувся до суду лише 05 серпня 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого просила відповідачка. Проте, з матеріалів справи вбачається, що 20.07.2012 року, 28.12.2011 року, 21.12.2011 року здійснювалися погашення простроченої заборгованості, проти чого відповідачка заперечень не висловлювала (а.с. а.с. 5-7, 49-55), Також 23.05.2014 року було здійснено службову операцію з автоматичного погашення простроченої заборгованості, шляхом зняття коштів з зарплатної картки відповідачки, що передбачено п. 5.4 кредитного договору від 31.05.2005 року, де визначено, що у разі наявності простроченої заборгованості клієнта за кредитним лімітом, а також перевитрат платіжного ліміту і відсоткам, у тому числі в результаті курсової різниці виражених в іноземній / національній валюті банк має право на примусове списання (стягнення) коштів в грошовій одиниці України/іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта у розмірі еквівалентній сумі заборгованості в іноземної / національній валюті України по договору, купівлі продажу іноземної валюти на Міжбанківському [PERSON] України, тобто зазначене списання здійснено за згодою відповідачки і вважається погашенням простроченої заборгованості. Суд 1 інстанції на зазначене уваги не звернув, дійшовши помилкового висновку, що останній платіж було здійснено 31.10.2008 року та безпідставно застосував строк позовної давності. Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» та стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість, яка станом на 30.06.2014 року становить 19 921,22 грн., з яких заборгованість за кредитом 4815,14 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 15 106,08 грн. та судові витрати.

Outcome: approved