Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

06 вересня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовною заявою до [PERSON], яка також діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог позивач [PERSON] посилався на те, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 20 листопада 1997 року ВАТ МК «Азовсталь». У вказаній квартирі зареєстровані, зокрема, відповідачі у справі [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які є його донькою та онукою. Проте з серпня 2014 року вони виїхали зі вказаного житла у звязку з виїздом за межі України. Отже, з цього часу донька з онучкою не проживають у належній йому квартирі, ніякої участі в її утриманні та сплаті комунальних послуг не приймають, ніяких їх речей в квартирі немає. Свого часу вони не знялись добровільно з реєстраційного обліку, а на даний час йому не відоме їхнє місце знаходження. У звязку з цим плата за користування комунальними послугами нараховується з урахуванням реєстрації відповідачів у його квартирі, які він, будучи пенсіонером, повинен нести самостійно, що значно порушує його майнові права. Крім того, по причині формальної реєстрації відповідачки з дитиною у квартирі, він не має можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг, оскільки для цього необхідні документи про доходи всіх зареєстрованих в квартирі осіб, які він не має можливості надати у звязку з відсутністю відповідача. Таким чином, наявність реєстрації доньки з онучкою у даній квартирі, порушує його права як власника. Просив суд визнати [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі № 16, розташованій в будинку № 24 по вулиці Московській в місті Маріуполі . Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов повністю, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON], у судове засідання не з'явилася за невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином шляхом публікації оголошення в газеті «Донеччина». Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради, до суду також не зявився, надіславши на адресу суду заяву з проханням справу розглянути без їхньої участі, вирішення справи покладали на розсуд суду з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 листопада 1997 року, виданого ВАТ «Металургійний комбінат «Азовсталь», [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], є співвласниками квартири № 16, розташованої в будинку № 24 по вулиці Московській в місті Маріуполі загальною площею 56,1 кв.м., по 11, 22 кв. м. кожний. Право власності зареєстроване у Маріупольському БТІ 23 січня 1998 року за реєстровим № 36547. Згідно з довідкою, що видана ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 05 вересня 2016 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], - квартиронаймач, [PERSON], [INFO], - дружина, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Як вбачається з акту від 30 серпня 2016 року, складеного працівниками ЖКП «Азовжитлокомплекс» зі слів сусідів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS] не проживають з серпня 2014 року у звязку з виїздом за межі країни. Враховуючи наведені обставини, суд прийшов до висновку, що між сторонами виникли відносини щодо здійснення права власності. Так, Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства і від вирішення таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення, про позбавлення права користування жилим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення фізичної особи померлою. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. 41 Конституції України, ст. 316-319 ЦК України), то власник на підставі ст. 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений з нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин (п. 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). У зв'язку з наведеними обставинами, до даних правовідносин не підлягає застосування ст. 405 ЦК України, у звязку з чим суд не вбачає законних підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, співвласником якого вона є. Зокрема, оскільки [PERSON], [INFO], є неповнолітнью і зареєстрована в квартирі, що належить її матері на праві спільної часткової власності, то підстав для визнання її такою, що втратила право користування цим житлом, також немає. Твердження позивача про необхідність зняття відповідачів з реєстраційного обліку у зв'язку з оформленням субсидії, суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], яка також діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed