Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

05 грудня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Юрій Миколайович про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності (а.с. 2-10). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є інвалідом війни 3 групи та йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 серпня 2019 року належала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Разом із своєю дружиною [PERSON] позивач з 1996 року по теперішній час постійно проживає у вищевказаній квартирі. Враховуючи теплі сімейні стосунки, позивач 25 жовтня 2013 року склав заповіт, у якому заповідав все своє майно, у разі смерті, своїй дружині [PERSON] . З 1996 по 2013 роки позивач із дружиною проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а 06 липня 2013 року офіційно зареєстрували шлюб, після чого 06 травня 2014 року позивач зареєстрував дружину у належній йому квартирі. 08 липня 2018 року позивач посварився з дружиною та вона пішла до своєї доньки. Про це дізнався син позивача [PERSON] . Останній приїхав до батька та почав залякувати його, переконуючи у тому, що він нікому не потрібен, окрім сина, дружина погана, вона до нього не повернеться, а він згоден про нього піклуватися до самої смерті, проте зазначив, що для цього необхідно поїхати до нотаріуса і підписати відповідні документи. Жодним чином не сумніваючись в діях сина, який пояснив, що відповідно до умов документа, який необхідно підписати у нотаріуса, квартира, власником якої є позивач, перейде у власність відповідача лише після смерті його та дружини, позивач погодився та через декілька днів поїхав із сином до нотаріуса. Позивач вважав, що у нотаріуса буде укладений договір довічного утримання, адже, вважаючи, що вони із дружиною не мають іншого житла, він є похилого віку та потребує постійного догляду, він не міг іншим чином відчужити квартиру та, фактично, опинитися на вулиці. Коли позивач надав усну згоду, відповідач 09 липня 2018 року замінив замки у вхідній двері, стверджуючи позивачу про те, що це для того, щоб дружина не змогла забрати жодної речі, він заборонив батькові дзвонити дружині та відповідати на її телефонні дзвінки, залякував його, що дружина в нього все забере та викине на вулицю. 27 липня 2018 року відповідач повіз позивача до нотаріуса для укладення договору. Після підписання договору, через деякий час, відповідач дуже змінив своє ставлення до батька, став постійно йому погрожувати що викине його на вулицю, адже вже є повноправним власником його квартири, забрав у позивача паспорт та пенсійну картку, мотивуючи це тим, що він на ці гроші буде покупати батькові їжу, ліки та всі необхідні речі, адже самостійно позивач не може себе забезпечити всім необхідним, враховуючи відсутність однієї ноги. За період з серпня 2018 по дату подачі позову відповідач отримав 3 пенсії позивача (приблизно 16000 грн.) та забрав у батька 25000 грн., які він з дружиною відкладав та це були подружні заощадження. Весь цей час [PERSON] витрачав ці гроші на особисті потреби, не забезпечуючи позивачу гідних умов життя, навіть не купував ліки, мотивуючи це тим, що лікар заборонив приймати багато ліків. Зазначає, що відповідач жодного дня не працював, він знаходився на утриманні своєї матері, а після смерті останньої на утриманні своєї дружини. Після цього відповідач запросив батька до себе у гості. Позивач з радістю прийняв таку пропозицію та поїхав до відповідача 23 вересня 2018 року, де перебував до 27 вересня 2018 року. Коли позивач повернувся до дому, він побачив, що хтось викрав з дому багато речей. Окрім того, пропало :посвідчення, документи на квартиру, трудова книжка, військовий квиток, ключі від автомобіля. Позивач зателефонував відповідачеві, на шо останній повідомив, що це він забрав всі речі, адже позивачу вони вже не потрібні та почав погрожувати. Позивач вимагав повернення грошових коштів, на що відповів, що вже витратив всі грошові кошти. 29 вересня 2018 року злякавшись такої поведінки сина, позивач не витримав та зателефонував дружині для примирення. Разом вони звернулися до Соборного відділення поліції із відповідною заявою. Не бажаючи для сина негативних наслідків, позивач написав заяву лише про викрадення паспорту та пенсійної картки, вважаючи, що син після цього поверне документи та викрадені речі. Але відповідач лише продовжував погрожувати та не віддав речі, у зв`язку із чим, позивач знову звернувся до Соборного відділення з заявою про викрадення його речей 07 жовтня 2018 року. Позивач вказує на те, що після цих подій він звернувся по правову допомогу до адвоката і нотаріальної контори та дізнався, що підписав договір дарування та подарував свою квартиру відповідачу. Договір дарування квартири був укладений 27 липня 2018 року та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Прийдаком Ю.М. Окрім того, адвокат роз`яснив позивачу, що на цей час він вже не є власником квартири та може більше розпоряджатися нею на власний розсуд. Зазначає, що після укладання договору до цього часу він разом із дружиною продовжують проживати у подарованій квартирі, самостійно утримують її, грошової допомоги від відповідача за весь час після підписання договору не отримували жодного разу. Від сплати будь-яких комунальних послуг позивач звільнений, про що відомо відповідачу. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 19 жовтня 2018 року. позивач з 26 травня 1995 року по теперішній час зареєстрований у спірній квартирі. Отже, фактичної передачі квартири не відбулось. У зв`язку із вищенаведеним, позивач вважає, що є підстави для визнання договору дарування недійсним. Представник позивача надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила суд розглянути справу за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Від третьої особи ПН ДМНО Прийдака Ю.М. до суду надійшла заява в якій останній зазначив, що до нього зверталися громадяни [PERSON] та [PERSON] щодо посвідчення договору дарування квартири, власником якої був [PERSON] на ім`я його сина [PERSON] . З громадянами була проведена роз`яснювальна бесіда, щодо поняття та істотних умов договору дарування. Після бесіди були оглянуті надані документи для посвідчення договору, але не вистачало деяких довідок, тому посвідчення договору відклалося на певний час для збору необхідних документів. 27 липня 2018 року з повним пакетом документів [PERSON] та [PERSON] знов звернулись до нотаріуса для посвідчення саме договору дарування. Підстав відмовити їм не було, так як не виникало ніяких підозр щодо мнимої або удаваної угоди між батьком та сином. Питання щодо посвідчення договору довічного утримання навіть не підіймалися. Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторони відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України та ухвалити справі заочне рішення. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України.Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 серпня 2012 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради належала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 23). Як вказує позивач, з 1996 року він разом із своєю дружиною [PERSON] з 1996 року по теперішній час постійно проживає у вищевказаній квартирі. [PERSON] є інвалідом 3 групи (у нього ампутована одна нога), що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] від 11 серпня 2003 року (а.с. 26), тобто постійно потребує сторонньої допомоги. 25 жовтня 2013 року [PERSON] було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Румянцевою І.О., відповідно до якого [PERSON] заповів все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, усі майнові права, які належать йому на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть йому на день смерті [PERSON] , [INFO] (а.с. 27). Також встановлено, що 27 липня 2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Прийдаком Ю.М. (а.с. 74). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до п. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно із ч.3 ст.203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом (ч.1 ст.229 ЦК). З роз`яснень, які викладено в п.19 постанови Пленуму ВС «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9, убачається, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Виходячи зі змісту стст.203, 717 ЦК, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. З урахуванням викладеного, позовні вимоги в частині визнання договору дарування недійсним підлягають задоволенню. Що стосується позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, то слід дійти до висновку про можливість відмови у задоволенні такої вимоги у зв`язку із тим, що після визнання договору дарування квартири недійсним право власності на спірну квартиру і так повертається до позивача, а тому не потребує додаткового визнання судом. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволенні частково та того, що позивача при подачі позову було звільнено від сплати судового збору, з відповідача слід стягнути судовий збір у сумі 704,8 грн. за одну вимогу на користь держави. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача витрат на правничну допомогу, то представником позивача на підтвердження факту отримання юридичних послуг надано лише розрахунок вартості витрат на професійну правничу допомогу, а докази сплати коштів за таку допомогу в матеріалах справи відсутні. З оглядну на вищевказане, суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні такої вимоги у зв`язку із недоведеністю. Враховуючи викладене та

Outcome: partial