Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-28 00:00:00

05.08.2014 року [PERSON] звернулася до Слов'янського міськрайонного суду з позовною заявою до КП «Компанія «ВОДА Донбасу» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та понесених витрат, мотивуючи свої вимоги тими обставинами, що вона з 03.01.1997 року по 12.04.2005 року працювала у відповідача на посаді оператора, з 12.04.2005 року - на посаді охоронця. 30.04.2011 року у зв'язку із укладанням відповідачем договору з ТОВ «АКМ-ГАРАНТ» вона була звільнена з роботи за власним бажанням, а 05.05.2011 року була прийнята в ТОВ «АКМ-ГАРАНТ» на посаду охоронця, але її робоче місце не змінилося. У зв'язку із розірванням відповідачем договору з ТОВ «АКМ-ГАРАНТ» вона 30.05.2014 року була звільнена за власним бажанням з ТОВ «АКМ-ГАРАНТ», а 01.06.2014 року знов прийнята відповідачем на роботу охоронцем, її робоче місце не змінилося, вона продовжила виконувати ті самі обов'язки на тому самому робочому місті. У зв'язку із проведенням АТО в Донецькій області вона була змушена терміново виїхати за межі Донецької області, повідомила про це керівництво відповідача і написала заяви про надання їй відпустки без оплати на період з 03.06.2014 року по 08.06.2014 року та з 11.06.2014 року по 11.07.2014 року, залишивши їх на прохідній підприємства, оскільки керівництво підприємства через воєнні дії на роботу не виходило. 09.07.2014 року вона повернулася додому і в той же день вийшла на роботу, але керівництво не допустило її до роботи, директор підприємства запропонував їй звільнитися за власним бажанням, погрожуючи звільнення за прогули. Її пояснення про відсутність на роботі з поважних причин не були прийняті до уваги і з 09.07.2014 року її не допустили до роботи, о 04.08.2014 року звільнили з роботи за прогули наказом 189-к за те, що вона, нібито, 5.07.2014 року та 06.07.2014 року була відсутня на робочому місті без поважної причини, звільнення було здійснено за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним, так, як висновок керівництва про те, що вона була відсутня на роботі без поважних причин не відповідає дійсності. Вважає, що прогули не скоїла, так, як отримала дозвіл від в.о. директора не виходити на роботу до 11.07.2014 року, що проведення АТО є поважною причиною, що вона була змушена виїхали з місця, де проводилися бойові дії, була реальна загроза її життю та життю членів її сім'ї. Також її звільнення було здійснено без згоди профспілкового комітету, в порушення ст. 43 КЗпП України. Просила суд визнати наказ про її звільнення № 189-к від 04.08.2014 року незаконним, поновити її на роботі та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та понесені судові витрати по справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, дала пояснення, які співпадають з наведеним у позові, просить суд позовні вимоги задовольнити, додатково пояснила, що графік її роботи складав «день-ніч-сорок вісім годин», тобто вона працювала 12 годин в першу зміну, наступного дня працювала 12 годин в другу зміну, наступні два дні - вихідні. Вона разом із родиною з 09.06.2014 року по 08.07.2014 року перебували на території смт. Нові Санжари Полтавської області, де були зареєстровані як біженці. Після того, як 09.07.2014 року її не допустили до роботи, вона 09.07.2014 року написала заяву про допуск її на роботу на ім'я директора КП «Компанія «ВОДА Донбасу», відповіді не отримала до теперішнього часу, 11.09.2014 року вона написала скаргу на ім'я прокурора. Після 09.07.2014 року по 04.08.2014 року вона кожної зміни приходила на роботу, але її кожного разу не допускали до роботи, вона складала про це відповідний акт. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, дала пояснення, які співпадають із викладеним позивачем, додатково суду пояснила, що згідно листа міністра Соціальної політики України № 7302/0/14-14/13 від 08.07.2014 року працівники, які не виходять на роботу у зв'язку з переміщенням із районів проведення антитерористичної операції, або ті, які залишаються у таких районах під час проведення антитерористичної операції і не мають змоги виходити на роботу у зв'язку з небезпекою для життя та здоров'я, не можуть бути звільнені за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України на підставі «прогул». Зазначене обумовлено необхідністю збереження життя і здоров'я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин. У такому випадку за працівниками зберігається робоче місце та посада. Також вважає, що з урахуванням норми тривалості робочого часу на 2014 рік середній заробіток позивача за період з 09.07.2014 року по 27.08.2014 року складає 2481,78 коп. Представник відповідача Денщік В.І. позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що станом на 09.06.2014 року обов'язки в.о. директора КП «Компанія «ВОДА Донбасу» виконував Клочко А.М., а не заступник директора [PERSON] і до компетенції [PERSON] не входило вирішення питань про надання відпусток. [PERSON] не узгодила надання відпусток з безпосереднім керівником [PERSON] У селищі Донецьке Слов'янського району, де мешкає і працює позивач, безпосередньо бойових дій не проводилося, усі виробничі ділянки продовжували роботу. Жодної загрози життю та безпеці [PERSON] не було. У зв'язку із відсутністю позивача на робочому місті з 09.06.2014 року на час її відсутності на її робоче місце був прийнятий інший робітник, який працює на посаді і на даний час. У зв'язку з тим, що [PERSON] не є членом профспілкового комітету, то на її звільнення згоди профспілкового комітету не було потрібно. Заяви про надання відпустки [PERSON] залишила на прохідній підприємства, не дочекавшись надання їй відпустки. Заява [PERSON] від 09.07.2014 року про допуск її до роботи отримана КП «Компанія «ВОДА Донбасу», Петрова не була допущена до роботи та 04.08.2014 року звільнена за прогули. КП «Компанія «ВОДА Донбасу» також отримала повідомлення від прокурора про надіслання заяви [PERSON] на розгляд до інспекції з питань праці. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Клочко А.М. надав суду аналогічні пояснення, заперечував проти задоволення позову. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, вивчивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних обставин: Як встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] з 03.01.1997 року по 12.04.2005 року працювала у відповідача на посаді оператора, з 12.04.2005 року - на посаді охоронця. 30.04.2011 року була звільнена з роботи за власним бажанням, 05.05.2011 року була прийнята в ТОВ «АКМ-ГАРАНТ» на посаду охоронця, 30.05.2014 року була звільнена за власним бажанням з ТОВ «АКМ-ГАРАНТ», а 01.06.2014 року знов прийнята відповідачем на роботу охоронцем (а.с. 5-9, 34). З довідки про середню заробітну плату позивача слідує, що заробітна плата [PERSON] за період з жовтня 2009 року по березень 2010 року складає 10419,64 грн., середньогодинна заробітна плата [PERSON] складає 9 грн. 33 коп. (а.с. 35). [PERSON] звільнена з посади охоронця АТД наказом директора КП «Компанія «ВОДА Донбасу» за № 189-к від 04.08.2014 року, наказ викладений російською мовою: «[PERSON], охранника АТУ, уволить 04 августа 2014 г. за совершенные прогулы без уважительных причин», у наказі також зазначається, що [PERSON] звільнена за п. 4 ст. 40 КЗпП України за відсутність на робочому місті без поважних причин 5 та 6 липня 2014 року (а.с. 10). [PERSON] разом із родиною з 09.06.2014 року по 08.07.2014 року перебували на території смт. Нові Санжари Полтавської області (а.с. 11). За участі [PERSON] були складені акти про недопущення її до роботи 13.07.2014 року, 17.07.2014 року, 30.07.2014 року, 02.08.2014 року, 03.08.2014 року (а.с. 13-17). З п. 8.9. Положення № 5 про Слов'янське регіональне виробниче управління КП «Компанія «ВОДА Донбасу» слідує, що у разі відсутності директора виконання обов'язків директора покладається на головного інженера (а.с. 25-26). З акту без номеру та дати, складеного на ім'я директора Слов'янського РВУ КП «Компанія «ВОДА Донбасу» слідує, що 5,6 липня 2014 року охоронець АТД [PERSON] була відсутня на своєму робочому місці (а.с. 28). З доповідної начальника АТД [PERSON] на ім'я директора Слов'янського РВУ КП «Компанія «ВОДА Донбасу» слідує, що 5,6 липня 2014 року охоронець АТД [PERSON] була відсутня на своєму робочому місці (а.с. 29). З листа міністра Соціальної політики України № 7302/0/14-14/13 від 08.07.2014 року слідує, що працівники, які не виходять на роботу у зв'язку з переміщенням із районів проведення антитерористичної операції, або ті, які залишаються у таких районах під час проведення антитерористичної операції і не мають змоги виходити на роботу у зв'язку з небезпекою для життя та здоров'я, не можуть бути звільнені за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України на підставі «прогул». Зазначене обумовлено необхідністю збереження життя і здоров'я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин. У такому випадку за працівниками зберігається робоче місце та посада (а.с. 37). За надання правової допомоги [PERSON] сплатила адвокату [PERSON] 500,00 грн. (а.с. 40). Суд, розглядаючи справу, виходив з наступного чинного законодавства України: Згідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обома сторонами по справі визнаються наступні обставини справи: [PERSON] працювала у відповідача на посаді охоронця, в проміжок часу з 09.06.2014 року по 09.07.2014 року була відсутня на роботі, починаючи з 09.07.2014 року керівництво Слов'янського РВУ КП «Компанія «ВОДА Донбасу» не допустило її до роботи, а 04.08.2014 року звільнило [PERSON] з посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України; 09.06.2014 року [PERSON] написала заяву на ім'я заступника директора Слов'янського РВУ КП «Компанія «ВОДА Донбасу» про надання відпусток, в тому числі і з 11.06.2014 року по 11.07.2014 року; 09.07.2014 року [PERSON] написала заяву про допуск її до роботи; 05.07.2014 року та 06.07.2014 року [PERSON] була відсутня на робочому місті. [PERSON] не визнає факт відсутності її на робочому місті 05.07.2014 року та 06.07.2014 року без поважних причин. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. З травня 2014 року по 05 липня 2014 року на території м. Слов'янська та Слов'янського району проводилася антитерористична операція, яка завершилася звільненням 05.07.2014 року м. Слов'янська та Слов'янського району Донецької області. Селище Донецьке, де мешкає та працює [PERSON], знаходиться на території Слов'янського району Донецької області, суду відповідачем не надано жодних доказів того, що селище Донецьке Слов'янського району Донецької області не входило до зони проведення антитерористичної операції. З метою збереження життя і здоров'я працівників районів проведення АТО міністром Соціальної політики України 08.07.2014 року був виданий лист № 7302/0/14-14/13, в якому не тільки забороняється звільнення працівників за п. 4 ст. 40 КЗпП України, а й рекомендується роботодавцям надавати працівникам на їх прохання оплачувані відпустки, відпустки без збереження заробітної плати. [PERSON] 09.06.2014 року написала заяви про надання їй безоплатних відпусток на періоди з 03.06.2014 року по 08.06.2014 року та з 11.06.2014 року по 11.07.2014 року, зазначені заяви отримані керівництвом Слов'янського РВУ КП «Компанія «ВОДА Донбасу». З 09.06.2014 року по 08.07.2014 року [PERSON] перебувала за межами району АТО на території смт. Нові Санжари Полтавської області, де була зареєстрована належним чином, не виходила на роботу з 09.06.2014 року по 09.07.2014 року, а, починаючи з 09.07.2014 року по 04.08.2014 року безпідставно була недопущена до свого робочого місця, так, як жодних підстав для її недопущення до роботи в період з 09.07.2014 року по 04.08.2014 року взагалі у відповідача не було. Підставою для звільнення [PERSON] згідно наказу про її звільнення стала відсутність її на роботі 05.07.2014 року та 06.07.2014 року, хоча [PERSON] була відсутня на робочому місті з 09.06.2014 року по 08.07.2014 року включно. Офіційно про визволення м. Слов'янська та Слов'янського району було повідомлено 06.07.2014 року, тому суд вважає, що [PERSON] об'єктивно не мала можливості з'явитися на роботі 05.07.2014 року та 06.07.2014 року. Таким чином, з урахуванням усього викладеного, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] була відсутня на своему робочому місті з 09.06.2014 року по 08.07.2014 року включно з поважних причин, що відсутність її на робочому місті 05.07.2014 року та 06.07.2014 року не є підставою для звільнення її з роботи за здійснення прогулів бе поважних причин, тому наказ директора Слов'янського РВУ КП «Компанія «ВОДА Донбасу» від 04.08.2014 року № 189-к про звільнення [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин є таким, що не відповідає дійсності, є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а [PERSON] підлягає поновленню на роботі. Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із незаконним звільненням з роботи, суд, з урахуванням данної конкретної справи, виходячи з того, що [PERSON] працювала за змінним графіком роботи, вважає, що її середній заробіток за період з 09.07.2014 року (дата безпідставного недопущення до роботи) по 27.08.2014 року (дата винесення цього рішення судом) складає 2799,00 грн. з наступного розрахунку: 50:2х12х9,33 = 2799,00 грн., де: 50 - кількість днів вимушеного прогулу; 2 - коєфіцієнт змінності (на два робочих дні випадає два вихідних дні); 12 - кількість годин праці на один робочий день; 9,33 грн. - середньогодинна заробітна плата [PERSON] Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 500,00 грн. в відшкодування понесених витрат з надання правової допомоги також підлягають задоволенню, оскільки особа, яка надавала таку правову допомогу, приймала участь в судовому засіданні, тривалість витраченого на надання правової допомоги часу згідно запису журналу судових засідань дозволяє здійснити відшкодування в цьому розмірі з урахуванням граничного розміру такого відшкодування з розрахунку 40% від мінімальної заробітної плати за кожну годину праці адвоката. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача також необхідно стягнути судовий збір в розмірі 243 гривен 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved