Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

06 липня 2020 року [PERSON] звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом, де просить ухвалити судове рішення, яким стягнути з КП «ВЖРЕО» Жовтоводської міської ради на її користь заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі у розмірі 14950,72 грн., компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 13206,46 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, а також 5000 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у період з 01 червня 2010 року знаходилась у трудових відносинах з КП «ВЖРЕО» Жовтоводської міської ради та, на підставі наказу №106-ОС від 21 травня 2020 року, була звільнена за власним бажанням 21 травня 2020 року. При цьому позивач вказує, що під час знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку КП «ВЖРЕО» Жовтоводської міської ради їй нарахована, але не виплачена заробітна плата за попередні місяці та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки на загальну суму 33188,37 грн. Однак, в день звільнення, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. 16 червня 2020 року відповідачем частково сплачено заборгованість перед позивачем на суму 5031,19 грн. Виходячи з викладеного, остаточний борг відповідача перед позивачем складає 28157,18 грн. (33188,37 грн. - 5031,19 грн.), яку остання просить стягнути на свою користь із КП «ВЖРЕО» Жовтоводської міської ради. Одночасно, у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні, позивач також просить стягнути середній заробіток за час затримки в розрахунку, виходячи із того, що її середня заробітна плата становить 560,29 грн. Також позивач просить стягнути із відповідача на свою користь завдану моральну шкоду, яку оцінює в 5000,00 грн. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 08 липня 2020 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відзиві на позовну заяву відповідач вказував на те, що не здійснив розрахунок з позивачем у день звільнення, оскільки на рахунки КП «ВЖРЕО» Жовтоводської міської ради було накладено арешт. Одночасно, в ході примусового виконання Посвідчень №177 від 30.04.2020 та №185 від 06.05.2020, що видав КП «Виробниче житлово-ремонтно-експлуатаційне об`єднання» Жовтоводської міської ради, позивачеві здійснювався перерахунок коштів та на даний час залишок невиплачених коштів останній складає 28157,18 грн. Також відповідач вказував на те, що позивачем не подано будь-яких доказів на підтвердження понесення моральної шкоди. Враховуючи наведені у відзиві доводи, відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У відповіді на відзив позивач наголошує на тому, що твердження відповідача про накладення арешту на всі його рахунки та, як наслідок, неможливість проведення остаточного розрахунку з позивачем є намаганням ввести в оману суд. Зокрема, просила звернути увагу, що в наданій відповідачем копії постанови про арешт майна (коштів) боржника від 03.04.2018 по зведеному виконавчому провадженню №56005090 (далі - ЗВК №56005090), зазначається лише про накладення арешту та оголошення заборони відчуження на перелічене та все інше рухоме та нерухоме майно відповідача. В той же час, позивач вважає, що відповідачем свідомо не надано копії постанов старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 12.09.2018 та 13.09.2018, винесених в рамках ЗВК №56005090, оскільки в даних постановах наведений перелік банківських установ та відкритих в них розрахункових рахунків відповідача на які накладений арешт. Відповідно до отриманої інформації з єдиного веб-порталу використання публічних коштів на розрахункові рахунки відповідача в період квітень-липень 2020 року надійшло 2039515,92 грн., зокрема: - АТ «Райффайзен Банк Аваль» - 728 611,13 грн.; - ПАТ КБ «Приватбанк» - 89 897,58 грн.; - АТ «ОТП БАНК» - 361 121,12 грн.; - ПАТ «АКБ «КОНКОРД» - 192 663,76 грн.; - АТ «Укрексімбанк» - 667 222,33 грн. При цьому, при порівнянні даних отриманих з єдиного веб-порталу використання публічних коштів з інформацією, що міститься в постановах старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про арешт коштів боржника від 12.09.2018 та від 13.09.2018 з`ясовується, що в період квітень-липень 2020 року відповідачу надходили бюджетні кошти на розрахункові рахунки № [NUMBER] в АТ «ОТП БАНК», № [NUMBER] в АТ «Укрексімбанк» та № [NUMBER] в ПАТ «АКБ «КОНКОРД», що відсутні в переліку визначеному вищевказаними постановами, а тому є такими на які не поширюється дія накладеного арешту та кошти які на них знаходяться можуть вільно використовуватися відповідачем на свій власний розсуд. За результатами проведених підрахунків деталізації транзакцій загальна сума бюджетних коштів, які надходили в період квітень-липень 2020 року на розрахункові рахунки, які не перебувають під арештом: № [NUMBER] в АТ «ОТП БАНК» (361121,12 грн.), № [NUMBER] в АТ «Укрексімбанк» (67222,33 грн.) та № [NUMBER] в ПАТ «АКБ «КОНКОРД» (192663,76 грн.) склала 1221007,21 грн. (один мільйон двісті двадцять одна тисяча сім гривень 21 копійка). Сума вищевказані надходжень на розрахункові рахунки відповідача включає в себе лише бюджетні кошти, а окрім них на дані рахунки надходить квартплата, оплата експлуатаційних витрат та інші. Таким чином, позивач вважає, що відповідач, на момент її звільнення, мав в наявності значні обсяги вільних обігових коштів та мав можливість здійснити остаточний розрахунок. Одночасно позивач зазначала, що відповідач намагається вживати заходи, направленні на невиплату на належних їй грошових коштів у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду для захисту своїх прав та законних інтересів, що, в свою чергу, негативно впливає на її фізичний та моральний стан, а тому вважає, що заподіяння їй моральної шкоди є доведеним та таким, що ґрунтується на нормах чинного законодавства України. У заперечені відповідач наголошував на скрутному матеріальному становищі КП «ВЖРЕО» Жовтоводської міської ради. Зазначав, що оскільки на рахунки підприємства накладено арешти, розрахуватись із позивачем у день звільнення не було можливості Водночас, КП «ВЖРЕО» Жовтоводської міської ради доклало багато зусиль для оплати праці працівників у першочерговому порядку, що підтверджується створенням комісії по трудовим спорам та звернення до Жовтоводського відділу Державної виконавчої служи Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. При цьому, відповідач зазначив, що станом на 06 серпня 2020 року заборгованість перед позивачем відсутня, на підтвердження чого надав відповідну довідку. Також відповідач наголосив на відсутності фактів заподіяння моральної шкоди позивачеві. Позивач у своєму письмовому поясненні від 20 серпня 2020 року підтвердила факт остаточного розрахунку по всім сумам належним їй при звільненні з боку відповідача. При цьому зазначила, що остаточний розрахунок здійснено 05 серпня 2020 року, на підтвердження чого надала виписку по особистому картковому рахунку. Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Так, відповідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши копію трудової книжки позивача судом встановлено, що [PERSON] дійсно з 01 червня 2010 року знаходилась у трудових відносинах з КП «ВЖРЕО» Жовтоводської міської ради та, на підставі наказу №106-ОС від 21 травня 2020 року, була звільнена за власним бажанням 21 травня 2020 року (том 1 а.с. 12-14). Із розрахункових листів за травень та червень 2020 року вбачається, що загальний борг відповідача перед позивачем на кінець вказаних місяців становив 33188,37 грн. (том 1 а.с. 33). Позивач вказувала на часткове погашення заборгованості перед нею з боку відповідача 16 червня 2020 року в сумі 5031,19 грн., після чого сума загальної заборгованості перед нею зменшилась до 28157,18 грн. (33188,37 грн. - 5031,19 грн.), що підтверджується випискою по її картковому рахунку (том 1 а.с. 18-24). Відповідачем до відзиву також додавалась довідка (без дати та вихідного номеру), що підписана керівником [PERSON] та головним бухгалтера [PERSON] , якою підтверджує наявність заборгованості перед позивачем на суму 28157,18 грн., яку вказувала і позивач. Пізніше відповідачем до заперечення надавалась довідка від 06.08.2020 №01-07/1104 відповідно до якої, станом на 06 серпня 2020 року, заборгованість КП «ВЖРЕО» Жовтоводської міської ради перед [PERSON] відсутня. Однак, вказана довідка від 06.08.2020 №01-07/1104 не містить дати кінцевого погашення заборгованості. В свою чергу, позивач у своєму письмовому поясненні стверджує, що остаточний розрахунок відповідачем здійснено 05 серпня 2020 року, на підтвердження чого надала виписку по картковому рахунку. Враховуючи зазначені доводи сторін, оскільки відповідачем 05 серпня 2020 року здійснено остаточний розрахунок із позивачем по всім сумам належним їй при звільненні, суд приходить до висновку, що на теперішній час відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частинні стягнення заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній плати у розмірі 14950,72 грн. та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 13206,46 грн. Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13 від 3 липня 2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Абзацом 2 п.8 даного Порядку передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-648цс15 за позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Відповідачем не надано суду відомостей щодо середньої заробітної плати позивача. Із наданого позивачем розрахунку її середньоденна заробітна плата складає 560,29 грн. (том 1 а.с. 35). Оскільки відповідач особистого розрахунку по середній заробітній платі не надав та заперечень щодо розрахунку позивача не висловив, суд погоджується із даним розрахунком позивача та вважає, що він відповідає вимогам закону. Із копії наказу КП «ВЖРЕО» Жовтоводської міської ради від 28.02.2020 р. за №184 вбачається, що з березня 2020 року на підприємстві встановлено графік роботи з неповним робочим часом. Даним графіком встановлено додатковий вихідний день кожну середу (том 1 а.с. 31). Будь-яких відомостей, що у подальшому зазначений графік роботи змінювався сторонами суду не надано. Таким чином, оскільки позивач була звільнена з роботи 21 травня 2020 року, час затримки кінцевого розрахунку при звільненні, із врахуванням додаткового вихідного дня кожної середи, станом на 05 серпня 2020 року складав 41 робочий день. Отже, із відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні в сумі 22971,89 грн. (560,29 грн./день * 41 робочих дня). Стосовно заявлених позовних вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно статті 237-1Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як достовірно встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача, а саме невиплати останній заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, внаслідок чого було порушено звичний для останньої уклад життя, завдало їй моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, остання зазнала втрат немайнового характеру, тобто їй завдано моральну шкоду. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню частково в розмірі 500,00 грн. Одночасно, на підставі ст. 141 ЦПК України, із відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог на загальну суму 924,88грн., що складається з: - 840,80 грн. за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні; - 84,08 грн. за вимогу про стягнення моральної шкоди. Крім того, оскільки за вимогу про стягнення моральної шкоди не передбачено звільнення від сплати судового збору, на позивач слід покласти судовий збір пропорційно розміру суми моральної шкоди у задоволенні якої їй відмовлено. Таким чином, із [PERSON] на користь держави слід стягнути суму судового збору у розмірі 756,72 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial