Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

05.01.2017р. позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 18.02.2010р. Від цього шлюбу мають неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] З травня 2016р. вони однією сім'єю не мешкають, діти проживають з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач як батько відмовляється добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, тому вона просить стягнути їх в судовому порядку. Вважає, що відповідач має матеріальну можливість виплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі 2000,00грн на кожного, оскільки витрачає кошти виключно на власні потреби, інших утриманців немає, має нерегулярний мінливий дохід приблизно 20-30тис.грн у місяць. Просила стягнути аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 2000,00грн на кожного в місяць. Ухвалою суду від 26.01.2017р. відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено попереднє судове засідання. Ухвалою суду від 21.02.2017р. справа призначена для розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 04.05.2017р. провадження у справі було зупинено до розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей. Ухвалою суду від 06.11.2017р. провадження відновлено. Ухвалою суду від 15.12.2017р. справа прийнята до провадження судді Мурашової Н.А. у зв'язку з звільненням судді [PERSON] у відставку, розгляд справи розпочатий новим складом з початку зі стадії підготовчого провадження, призначено підготовче засідання. 09.01.2018р. до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому він позов не визнав та зазначив, що на даний час між сторонами наявний спір про місце проживання дітей. Діти є громадянами Російської Федерації, позивачка обманом викрала їх та вивезла до України, у зв'язку з чим він звернувся до суду з позовом про повернення дітей до країни їх постійного проживання. Крім того, він постійно надає дітям матеріальну допомогу. Намагання позивачки в судовому порядку стягнути з нього аліменти пов'язано з її бажанням допомогти своїм батькам у численних судових справах. Кошти, які будуть стягнуті як аліменти на дітей, будуть витрачатися не на їх потреби. Він також не згоден з заявленим розміром аліментів. Позивачка вказує на те, що він має дохід приблизно 20-30тис.грн. Однак такі доводи грунтуються на припущеннях, належних доказів щодо розміру його заробітної плати позивачка не надає. При визначенні розміру аліментів слід також врахувати, що він надає матеріальну допомогу своїй матері, яка мешкає в м.Запоріжжі, є інвалідом 2 групи, страждає на ряд хронічних захворювань. Також для зустрічей з дітьми він вимушений витрачати значні суми на проїзд з м.Пить-Ях Тюменської області до м.Запоріжжя, це десь 14тис.грн. Стягнення аліментів в заявленому розмірі позбавить його можливості спілкуватися з дітьми. Просить в позові відмовити. 17.01.2018р. до суду надійшов уточнений позов [PERSON], в якому вона, не змінюючи підстав та предмету позову, змінила розмір аліментів та просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/2 частини його заробітку (доходу) щомісячно. 01.02.2018р. до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на уточнену позовну заяву, в якому він уточнені вимоги не визнав та зазначив, що заявлений розмір аліментів є занадто завищеним. Він не має іншого доходу, ніж за основним місцем роботи, надає матеріальну допомогу непрацездатній матері, інваліду 2 групи, сплачує комунальні послуги за місцем постійного проживання, надає грошову допомогу дітям, купує їм додатково іграшки, речі, подарунки, накопичує кошти на їх подальше навчання, систематично відвідує їх в м.Запоріжжі і витрачає кошти на проїзд. Просить в позові відмовити повністю. Ухвалою суду від 01.02.2018р. підготовче провадження у даній справі закрито, справа призначена до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в первісному та уточненому позовах. Просять уточнені позовні вимоги задовольнити. Позивачка [PERSON] додатково суду пояснила, що на момент звернення її до суду в січні 2017р. діти постійно проживали разом з нею на території України і між ними з відповідачем не було досягнуто домовленості щодо їх утримання, у зв'язку з чим вона вимушена була звернутися до суду. Разом з тим, під час судового розгляду даної справи, відповідач незаконно вивіз дітей на територію Російської Федерації, у зв'язку з чим вона звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання дітей з нею. В період з 19.03.2017р. по 31.07.2017р. діти проживали разом з батьком в Російській Федерації і вона не заперечує, щоб цей період був виключений з періоду стягнення аліментів на її користь. З серпня 2017р. по теперішній час діти проживають з нею та знаходяться на її утриманні. Добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей відповідач не надає. Вона особисто офіційно працює, отримує заробітну плату, якої недостатньо для нормального забезпечення потреб дітей. Діти відвідують школу та дитячий садок, хворіють на простудні захворювання, на диспансерному обліку з хронічними захворюваннями не перебувають, нерухомого майна на праві власності за ними не зареєстровано. Доводи відповідача про те, що він надає матеріальну допомогу своїй матері, вважає необґрунтованими, оскільки мати відповідача є громадянкою Росії, отримує там пенсію в достатньому розмірі, щоб забезпечити своє існування, отримує в Росії безкоштовне санаторно-курортне лікування. На даний час вона не заперечує, щоб аліменти були стягнуті в розмірі 1/3 частини заробітку відповідача. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у своїх відзивах на первісний та уточнений позов. Просять в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] додатково суду пояснив, що він не заперечує свого обов'язку щодо утримання неповнолітніх дітей і надає їм матеріальну допомогу. Однак вважає, що стягнення аліментів направлено не на утримання дітей, а на покращення матеріального становища позивачки, оскільки у неї немає доходу, власного житла, в якому би вона забезпечувала належні умови проживання дітей. На момент її звернення до суду в січні 2017р. діти дійсно проживали з матір'ю в Україні. З 19.03.2017р. по 31.07.2017р. вони мешкали разом з ним в Російській Федерації за місцем їх постійного проживання. Однак позивачка викрала дітей та незаконно вивезла їх в Україну. Зараз в судах розглядаються справи щодо визначення місця проживання дітей та повернення їх до країни постійного проживання. Тому підстав для стягнення з нього аліментів немає. Крім того, заявлений позивачкою розмір аліментів є завищеним. Він офіційно працює, має середньомісячний дохід в розмірі приблизно 1000 доларів США, інших дітей не має. На його утриманні перебуває мати - пенсіонерка, інвалід 2 групи, яка проживає постійно в м.Запоріжжі, отримує мінімальну пенсію, потребує постійного лікування і він надає їй матеріальну допомогу. У нього особисто немає на праві власності нерухомого майна, квартира в м.Запоріжжі, в якій він зареєстрований, належить на праві власності його матері. Він фактично постійно проживає в Росії, через проживання дітей в Україні, іноді приїздить до них, на що витрачає значні кошти. Тому стягненні аліментів позбавить його можливості спілкуватися з дітьми. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно з ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991р. та набула чинності для України 27.09.1991р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.8,9 ст.7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з ст.180 СК України на батьків покладений обов'язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ст.181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Судом встановлено, що сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі з 18.02.2010р. Від цього шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO] З травня 2016р. сторони однією сім'єю не мешкають, спільне господарство не ведуть, на даний час шлюб є розірваним. При ухваленні рішення, суд виходить з того, що стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Обов'язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину є беззаперечним. Способи виконання такого обов'язку повинні визначатись за спільною домовленістю між батьками. За відсутності такої домовленості, той з них, з ким проживає дитина, вправі звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів. Судом встановлено, що між сторонами не досягнуто домовленості щодо утримання їх неповнолітніх синів, які після припинення шлюбних відносин залишились проживати з матір'ю - позивачкою [PERSON] і на момент звернення її до суду - січень 2017р. проживали з нею на території України. З 19.03.2017р. по 31.07.2017р. діти проживали разом з батьком - відповідачем [PERSON] в Російській Федерації. З 31.07.2017р. і по теперішній час діти знову проживають з матір'ю на території України за адресою: [ADDRESS]. Вказані обставини не заперечується сторонами, а тому в силу вимог ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню іншими належними та допустимим засобами. На даний час між сторонами існує спір про визначення місця проживання дітей, відповідна справа перебуває на розгляді в Ленінському районному суді м.Запоріжжя, а також спір щодо повернення дітей до країни їх постійного проживання Російської Федерації, який перебуває на розгляді в Хортицькому районному суді м.Запоріжжя. Однак наявність вказаних спорів та їх судовий розгляд, з урахуванням вимог діючого на даний час цивільного процесуального законодавства не впливає на вирішення спору щодо утримання неповнолітніх дітей, не є підставою для зупинення провадження у даній справі, оскільки істотними обставинами для вирішення судом спору щодо утримання неповнолітніх дітей є факт проживання дітей з одним із батьків, який звернувся до суду з позовом, і відсутність між батьками домовленості щодо їх утримання. Як вже зазначалось, неповнолітні діти на момент звернення до суду з цим позовом мешкали і на даний час мешкають разом з матір'ю - позивачкою [PERSON], домовленості щодо їх утримання між батьками не досягнуто, у зв'язку з чим суд, враховуючи насамперед інтереси неповнолітніх дітей, вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей в судовому порядку. При ухваленні рішення суд не бере до уваги доводи відповідача та його представника про необхідність відмови в задоволенні позову через те, що стягнуті аліменти будуть витрачатися не за їх цільовим призначенням, а на інші особисті потреби позивачки, в т.ч. вирішення різноманітних судових справ за участю її батьків. Суд вважає, що в даному випадку ці доводи є припущенням, визначити наперед як будуть витрачатися аліменти неможливо. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. До того ж, питання цільового використання аліментів вирішується в іншому встановленому законом порядку і має відповідні правові наслідки для стягувача та платника аліментів. Підстав, встановлених сімейним законодавством, для звільнення відповідача від обов'язку утримувати своїх неповнолітніх дітей на даний час судом не встановлено. Надання відповідачем добровільно певної матеріальної допомоги на утримання дітей також не позбавляє позивачку права звернутися до суду з цим позовом, що в даному випадку розцінюється як відсутність домовленості між батьками щодо утримання дітей. Згідно уточненого позову позивачка [PERSON] просить стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/2 частини його заробітку (доходу). Відповідач не згодний з таким розміром, вважає його завищеним. В ході судового розгляду справи позивачка та її представники просили стягнути аліменти в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача. Разом з тим, суд вважає, що така заява позивачки та її представників не має правових наслідків, оскільки відповідно до ст..49 ЦПК України позивач має право змінити позовні вимоги, збільшити/зменшити розмір позовних вимог шляхом подання відповідної письмової заяви лише до закінчення підготовчого провадження. Вчинення таких дій на стадії розгляду справи по суті не допускається. Таким чином, розглядаючи справу відповідно до ст.13 ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог, а також заперечень відповідача, суд встановив, що між сторонами також існує спір щодо визначення розміру аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей. Вирішуючи питання щодо конкретного розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітніх дітей, суд виходить з вимог ст.182 СК України, згідно з якою при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Так, суд виходить з того, що діти сторін є малолітніми, на диспансерному обліку в лікарняних закладах з будь-якими хронічними захворюваннями не перебувають, періодично хворіють на сезонні простудні захворювання, нерухомості на праві власності не мають, власних доходів не отримують, відвідують дитячі навчальні заклади, проживають разом з матір'ю [PERSON], яка офіційно працює, має середньомісячний дохід у вигляді заробітної плати в розмірі 2400,00грн. (арк..204). Також суд враховує, що відповідач [PERSON] є здоровим, працездатним, офіційно працює, має дохід у вигляді заробітної плати, середньомісячний розмір якої становить 84 тис. російських рублів (арк.197), що за офіційним курсом НБУ станом на день розгляду справи становить приблизно 38 500,00грн., з його слів, нерухомого та цінного рухомого майна на праві власності не має, інших неповнолітніх дітей також не має, має непрацездатну мати [PERSON], інваліда 2 групи, яка перебуває на диспансерному обліку в лікарняній установі м.Запоріжжя з хронічним захворюванням (арк.38-41,178). Разом з тим, суду не надано доказів тому, що власних доходів матері відповідача [PERSON] не вистачає для забезпечення її життєвих потреб, лікування тощо, що вона потребує матеріальної допомоги з боку свого сина - відповідача [PERSON] та, що він надає їй таку допомогу. За таких обставин немає підстав вважати, що мати відповідача [PERSON] перебуває на його утриманні. Також суд враховує, що відповідач [PERSON] фактично має постійне місце проживання на території Російської Федерації, в Україну приїздить в міру потреби, зокрема, для особистих зустрічей та спілкування з неповнолітніми дітьми, які на даний час постійно проживають в м.Запоріжжі і порядок побачень батька з якими визначений розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району №50р від 07.02.2017р. (арк..34). Суду надані копії проїзних документів (арк..182-184), згідно з яким вартість однієї поїздки з постійного місця проживання відповідача в м.Запоріжжя та в зворотному напрямку становить приблизно 28тис. російських рублів або приблизно 13тис.грн. Враховуючи, що такі поїздки не є регулярними, суд вважає, що витрати на них в значній мірі не впливають на визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню, але все-таки повинні бути взяті судом до уваги як інші обставини, передбачені п.4 ч.1 ст.182 СК України. Таким чином, беручи до уваги вказані вище обставини в сукупності, виходячи з принципу справедливості та розумності, з максимально можливим урахуванням інтересів неповнолітніх дітей, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Заявлений позивачкою розмір аліментів в сумі 1/2 частини, на думку суду, є завищеним і не відповідає встановленим судом конкретним обставинам справи та вимогам ст.182 СК України. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти підлягають стягненню від дня пред'явлення позивачкою [PERSON] цього позову до суду, а саме, з 05.01.2017р. При цьому, при ухваленні судового рішення у даній справі суд не знаходить законних підстав для виключення періоду проживання дітей з відповідачем [PERSON] з 19.03.2017р. по 31.07.2017р. з періоду стягнення аліментів на користь позивачки, на що вона та її представники посилались в судовому засіданні, оскільки позовні вимоги в частині зміни періоду стягнення аліментів позивачка в установленому законом порядку не змінювала, норма ст..191 СК України фактично є імперативною, тому суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та відповідно до норм чинного законодавства, позбавлений можливості визначити інший період стягнення аліментів, ніж передбачено в даному випадку законом. Разом з тим, суд звертає увагу, що за згодою сторін це питання може бути вирішено в процесі виконання судового рішення про стягнення аліментів при обчисленні заборгованості по аліментам державним виконавцем. На підставі вищевикладеного, позов [PERSON] слід задовольнити частково. Згідно із ст.430 ЦПК України суд вважає можливим допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивачка була звільнена від сплати судового збору при поданні даного позову до суду, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 640,00грн.

Outcome: partial