Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

05 вересня 2018 року [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, стягнення заборгованості по заробітній платі, витрат на правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що працювала у відповідача з 30.09.1998р. на посаді юрисконсульта 1 категорії обласної медико-соціальної експертної комісії № 3 Обласного центру медико-соціальної експертизи. 08.08.2018р. наказом № 176-0 , як юрисконсульт комунального закладу обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи ДОР звільнена за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин в період з 09.07. 2018р. по 08.08.2018р. Вважає, що її звільнили з особистих мотивів, заперечує обставини ( факти) прогулів. Стверджує, що робочого місця в КЗ ОКЦ МСЕ ДОР не було. Акти про прогули складалися з 03.07.2018р. та не виплачувалася заробітна плата. Також просить стягнути заборгованість по заробітній платі за лютий, травень, липень, серпень 2018р. Наголошує, що за 20 років роботи не мала жодного дисциплінарного стягнення, сумлінно виконувала свої обов`язки. Вважає звільнення незаконним та таким, що не відповідає вимогам ст. ст. 29 п. 3, 40, 43, 47, 115, 116, 148, ч. 1 ст. 149 КЗпП. Просить відшкодувати матеріальну та моральну шкоду. В судовому засіданні, позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві (т.1 а.с. 1-8), заяві про уточнення позовних вимог (в порядку ст. 49, 182 ЦПК України) (т. 1 а.с. 133-142), письмових поясненнях від 29.01.2019р. (т. 2 а.с. 147-159), відповіді на відзив від 25.03.2019р. (т. 2 а.с. 183-186). Заперечувала факт прогулів. Пояснила, що на час складання актів не залишала місця розташування [PERSON] ДОР, виконувала свої обов`язки згідно посадової інструкції юрисконсульта МСЕК (з функціями юрисконсульта центру) (т. 1 а.с. 33-35 , про що свідчить отримання кореспонденції, документів, узгодження наказів, договорів, приймала участь у судових засіданнях (т. 2 а.с. 83-86, 88-94, 95, 97-105, 107-108, 131-132). Вважає, що відповідач порушив її право на працю, не виплатив заборгованість по заробітній платі за лютий, травень, липень, серпень 2018 р. Стверджує, що відповідач потайки складав акти про прогули, ні письмово, ні усно не повідомляючи її про це. З актами ознайомилася у суді, тому пояснення не мала змоги надати. На засідання профкому не викликалась, повідомлення про виклик не отримувала. До дисциплінарної відповідальності не притягувалася. Вважає звільнення незаконним. Просить задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, надав до суду відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 55-56, т. 2 а.с. 168-171), додаткові письмові пояснення (т. 2 а.с. 211-216), клопотання (т. 1 а.с. 160-164, 233-237), зазначивши, що позивачка з 09.07.2018р. по 07.08.2018р. була відсутня на роботі, про що складалися акти комісією по контролю за відпрацюванням робочого часу, від пояснень відмовлялась, про що також складалися акти. Раніше також мала прогули. Надав до суду письмові докази прогулів, а саме: акти, журнал обліку робочого часу [PERSON] ДОР, який розпочато 20.07.2018р. (т. 1 а.с. 119-126), журнал реєстрації громадян на МСЕК (т. 1 а.с. 114-116) Заходи дисциплінарного стягнення до [PERSON] не застосовувалися. Заборгованість по заробітній платі відсутня. Вважає звільнення законним, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Допитані у судовому засіданні свідкі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали пояснення по суті справи. Свідок [PERSON] пояснив, що він є головою МСЕК № 1. В [PERSON] ДОР є дві посади юрисконсульта юрисконсульт МСЕК № 1 [PERSON] (т. 2 а.с. 65) та юрисконсульт МСЕК № 3 [PERSON] . Він неодноразово бажав проконсультуватися саме з юрисконсультом [PERSON] , однак, вона його ігнорувала, була відсутня, тому він звертався до адміністрації з доповідними записками (т. 2 а.с. 51). Підтвердив, що робочого місця у юрисконсульта [PERSON] в [PERSON] не було. Посилався на журнал контролю робочого часу, де мали бути підписи працівників, однак, [PERSON] в журналі не розписувалася. Як член профспілки 01.08.2018р. приймав участь у засіданні, надав згоду на звільнення. Особисто не повідомляв [PERSON] про засідання профкому. Свідок [PERSON] пояснила, що 01.08.2018р. проголосувала за згоду на звільнення [PERSON] за прогули. В суть не вникала, голосувала як всі. Не звертала увагу на відсутність позивачки на засіданні профкому. Підтвердила, що [PERSON] в МСЕК № 3 не мала робочого місця. Чи викликалась [PERSON] на засідання профкому, їй не відомо. Свідок [PERSON] вважає звільнення [PERSON] з займаної посади законним. На той час працював головним лікарем КЗ ОКЦ МСЕ ДОР, підписав наказ про звільнення (т. 1 а.с. 216-223, 224-227). Не пам`ятає, які акти та коли відносно [PERSON] складалися та ким підписувалися, тому що був у відпустці по 01.08.2018р.( т. 1 а.с. 215). Стверджує, що у юристів є робоче місце. Суд критично відноситься до пояснень свідка, тому що письмові докази доведення до відома працівника [PERSON] про робоче місце на час її роботи в [PERSON] ДОР суду не надано. Суд, вивчивши матеріали справи, надавши оцінку доводам та запереченням сторін, свідків у сукупності з наданими письмовими доказами, вважає, що пред`явлені вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 6 ст. 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення. Статтею 51 КЗпП України встановлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також у збереженні роботи. Згідно із статтею 147 КЗпП за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана, 2) звільнення. Згідно із статтею 148 КЗпП дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше 6 місяців з дня вчинення проступку. Вимогам ст. 149 КЗпП визначено порядок застосування дисциплінарних стягнень, Так, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.. Судом встановлено, що 30.09.1998р. наказом № 180 позивачка прийнята до обласної медико-соціальної експертної комісії № 3 юрисконсультом 1-ї категорії (т. 1 а.с. 16, 98) відповідно до штатного розпису КЗ ОКЦ МСЕ ДОР (т. 1 а.с. 177) та статуту (т. 1 а.с. 18-27, 167-176). Наказом № 32/1 від 03.07.2006р. обласний центр медико-соціальної експертизи перейменовано в комунальний заклад Обласний центр медико-соціальної експертизи( т. 1 а.с. 30-32). Рішенням Дніпропетровської облради від 15.03.2013р. № 426-18/У1 наказ № 64 від 05.04.2013р. назва Комунальний заклад Обласний центр медико-соціальної експертизи змінена на комунальний заклад Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради (т. 1 а.с. 30-32). 08.08.2018р. наказом № 176-0 [PERSON] звільнена з посади юрисконсульта п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин (т. 1 а.с. 17, 98). В наказі про звільнення посада юрисконсульт комунального закладу Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи ДОР не відповідає штатному розпису [PERSON] ДОР (т. 1 а.с. 177). 17 грудня 2018р. відповідачем надано до суду наказ № 179-0 від 09.08.2018р. Про внесення змін до наказу № 176-0 від 08.08.2018р. Про звільнення [PERSON] (т. 2 а.с. 61). Супроводжувальний лист № 533-1 від 09.08.2018р. про направлення наказу позивачці, наданий до суду, не має письмового підтвердження його вручення (т. 2 а.с. 62), що є неналежним письмовим доказом вручення наказу позивачці. Згідно довідки [PERSON] ДОР позивачка була членом профспілки (т. 1 а.с. 57). 31.07.2018р. адміністрація КЗ ОКЦ МСЕ ДОР направила подання про звільнення позивачки до профкому (т. 1 а.с. 117, т.2 а.с. 52). 01.08.2018р. профком [PERSON] ДОР склав протокол № 8 про згоду на звільнення [PERSON] ( т. 1 а.с. 57а, 118, т.2 а.с. 53-54). Статтею 43 КЗпП України передбачено процедуру розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації. Частиною 3 ст. 43 КЗпП України зазначено, що подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівників від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною 2 цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Законодавством передбачений 15-ти денний строк для розгляду даного подання. В даному випадку, відповідачем не надані до суду докази повідомлення позивачки про день та час засідання. Профспілковий комітет КЗ ОКЦ МСЕ ДОР без виклику позивачки, без наявності письмової заяви позивачки про можливість розгляду подання за її відсутності позбавив позивачку законного права та можливості надати особисті пояснення, заперечення, міркування, представити документи членам профспілки з метою прийняття ними повного, законного та обґрунтованого рішення щодо подання на її звільнення, тим самим порушивши вимоги ст. 43 КЗпП України. Суд вважає, що за таких обставин, належного та законного додержання процедури розгляду з боку профспілкової організації КЗ ОКЦ МСЕ ДОР питання звільнення позивачки по ст. 40 ч.1 п. 4 КЗпП України не відбулося, а рішення, прийняте профспілкою по відношенню до питання звільнення юрисконсульта [PERSON] за її відсутності не є законним. Відповідно до вимог п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз`яснено у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів, ухвалою Верховного Суду України № 6-20213св09 від 15.12.2010р. про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визначається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Разом з тим відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці не може вважатися прогулом, якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, він не може бути звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України, хоча до нього і може бути застосовано інше дисциплінарне стягнення. Судом досліджені письмові докази, а саме акти перевірки виконання правил внутрішнього розпорядку, складені комісією [PERSON] МСЕ ДОР по контролю за відпрацюванням робочого часу 06.07.2018р. (т. 1 а.с. 153), 09.07.2018р. (т. 2 а.с. 32), 10.07.2018р. (т. 2 а.с. 33), 10.07.2018р. (т.2 а.с. 34), 11.07.2018р. (т. 2 а.с. 35), 12.07.2018р. (т.2 а.с. 36), 13.07.2018р. (т. 2 а.с. 37), 16.07.2018р. (т. 2 а.с. 38), 17.07.2018р. (т. 2 а.с. 39), 18.07.2018р. (т. 2 а.с. 40), 19.07.2018р. (т.2 а.с. 41), 20.07.2018р. (т. 2 а.с. 42), 23.07.2018р. (т. 2 а.с. 43), 24.07.2018р. (т. 2 а.с. 44), 25.07.2018р. (т. 2 а.с. 45), 26.07.2018р. (т. 2 а.с. 46), 27.07.2018р. (т. 2 а.с. 47), 30.07.2018р. (т. 2 а.с.49), 30.07.2018р. (т.2 а.с.50), 31.07.2018р. (т. 2 а.с. 48), 01.08.2018р. (т. 2 а.с. 55, ), 02.08.2018р. (т. 2 а.с. 56), 03.08.2018р. (т. 2 а.с. 57), 06.08.2018р. (т. 2 а.с. 58 ), 7.08.2018р. (т. 2 а.с. 60), акт від 06.08.2018 р. про відмову надати письмові пояснення в період з 09.07.2018р. по 06.08. 2018р. (т. 1 а.с. 99), акт від 30.07.2018р. про відмову в надання пояснень в період з 09.07.2018р. по 30.07.2018р. (т. 1 а.с. 103). Судом встановлено, що надані відповідачем акти є такими, що протирічать наказу № 1 від 02.01.2018р. Про організацію структури та функціонування КЗ ОКЦ МСЕ ДОР у 2018р., а саме п. 2.7. про затвердження складу постійно діючої комісій комісії по контролю за відпрацюванням робочого часу у складі: голова комісії Крутікова Н.Ю. члени комісії [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] голова профкому /додаток № 8/ (т. 1 а.с. 239-240, 241-250)., розпорядженню № 7/48-1 від 09.07.2018р. про внесення зміни до комісії по контролю за відпрацюванням робочого часу тимчасово до 02.08.2018р.: [PERSON] голова комісії, члени комісії Васалатова Н.М. по 27.07.2018р., [PERSON] по 02.08.2018р. (т. 2 а.с. 31). Також встановлено, що на день складання актів відсутні повноваження у членів комісії: [PERSON] - акт від 06.07.2018р., акт від 30.07.2018р. про відмову від пояснень, у [PERSON] - акти від 18.07.2018р., 20.07.2018р., 23.07.2018 р., 24.07.2018р., 25.07.2018р., 25.07.2018р., 26.07.2018 р., 27.07.2018 р., 30.07.2018р., 31.07.2018р., акт від 30.07.2018р. про відмову від пояснень щодо відсутності на роботі, [PERSON] - акт від 03.08.2018р., акт від 06.08.2018р., акт від 06.08.2018р. про відмову надати письмові пояснення, акт від 07.08.2018р. Відповідачем не надані будь-які докази обґрунтування поважності не участі у роботі комісії на час складання актів члена комісії [PERSON] , якій є головою профкому. Судом встановлено, що акт від 06.08.2018р. про відмову надати письмові пояснення в період з 09.07.2018р. по 06.08.2018р. та акт від 30.07.2018р. про відмову надати письмові пояснення в період з 09.07.2018р. по 30.07.2018р. не відповідають вимогам ст. 149 КЗпП України, позбавив позивачку законного права та можливості надати особисті пояснення. Відповідачем не надані до суду письмові докази повідомлення позивачки, чи будь-якого іншого пропонування їй надати пояснення по суті складання актів. Наданий до суду акт від 06.07.2018р. (звільнення - 08.08.2018р.) є доказом порушення відповідачем вимог статті 148 КЗпП України про застосування дисциплінарного стягнення, оскільки відповідачем не додержано строків застосування звільнення за прогул не пізніше одного місяця із дня виявлення прогулу. Частиною 4 статті 40 КЗпП України працедавцю забороняється звільняти працівника у період його тимчасової непрацездатності, що підтверджується наданими письмовими доказами , а саме медичною карткою хворої [PERSON] , де зазначено, що 08.08.2018р. вона у робочий час звернулася до КЗ ЦПМСД № 6 амбулаторія № 1, де їй було діагностовано судинний криз та рекомендоване лікування, якого вона потребувала. Відповідачем не надані суду письмові докази виконання вимог розділу 4 Правил внутрішнього трудового розпорядку КЗ ОКЦ МСЕ ДОР від 25.05.2018р., яким передбачено, що адміністрація медичного закладу повинна: закріпити за працівником робоче місце, обладнання, інструментарій, не допускати порушень у застосуванні діючих умов оплати праці, забезпечити належне технічне обладнання робочого місця (т. 2 а.с. 17-25). Згідно п. 3 ст. 29 КЗпП України обов`язками власника або уповноваженого ним органу є проінструктувати працівника і визначити йому робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами. Режим робочого часу визначається Правила внутрішнього трудового розпорядку закладу або колективним договором (т. 1 а.с. 181-192), які мають бути доведеними до відома працівників під розписку при його працевлаштуванні на роботу. Додержання таких вимог є обов`язковим для роботодавця. Суду не надані письмові докази, що під час прийняття позивачки на роботу у 1998 р. і до моменту її звільнення 08.08.2018р. за нею письмово наказом встановлено та закріплено робоче місце. Тому формулювання відповідача у складених актах перевірки виконання Правил ВТР про відсутність [PERSON] на роботі або робочому місці є порушенням чинного законодавства і згідно ст. 76 ЦПК України є доказами відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують заперечення відповідача про законність підстав для її звільнення. Судом встановлено, що відповідачем порушені вимоги ст. 115 КЗпП України, ст. 24 ЗУ Про працю про те, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно у строки, встановлені колективним договором, не рідше 2 разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів та не пізніше 7 днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Стаття 25 ЗУ Про оплату праці формулює заборону будь-яким способом обмежувати право працівника на заробітну плату. Надані до суду відповідачем табель обліку робочого часу за травень 2018р. (т. 1 а.с. 59), графік обліку використання робочого часу за травень 2018р. (т. 1 а.с. 59а), табель обліку робочого часу (додатковий) за травень 2018р. (т. 1 а.с. 60), табель обліку робочого часу червень 2018р. (т. 1 а.с. 61), табель обліку робочого часу червень 2918р. (т. 1 а.с. 62), табель обліку робочого часу липень 2018р. (т.1 а.с. 63), табель використання робочого часу липень 2018р. (т. 1 а.с. 64), табель обліку робочого часу (додатковий) за липень 2018р. (т. 1 а.с. 65), графік обліку використання робочого часу за липень 2018р. (додатковий) (т.1 а.с. 66), табель обліку робочого часу за липень 2018р. (додатковий №2) (т. 1 а.с. 67), графік обліку використання робочого часу за липень 2018р. (т.1 а.с. 68), табель обліку робочого часу за липень 2018р. (т.1 а.с. 69), графік обліку використання робочого часу за липень 2018р. (т.1 а.с. 70), табель обліку робочого часу за серпень 2018р. /додатковий/ (т. 1 а.с. 71), графік обліку використання робочого часу на серпень 2018р. (т. 1 а.с. 72) не відповідають наказу КЗ [PERSON] МСЕ ДОР № 33 п.п. 1.1, п. 5 від 24.04.2017р. Про заходи щодо упорядкування обліку та використання робочого часу працівниками центру , в якому зазначені обов`язковість узгодження графіку з профспілковим комітетом та затвердження керівництвом центру (т.2 а.с. 126-127). Судом встановлені суттєві розбіжності у наданих відомостях. Так, відповідно до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] ), які надані пенсійним фондом України за звітний рік 2018 зазначено: страховий стаж за липень 2018р. 2 дні (заробітна плата 287,69 грн.), за серпень 2018р. 1 день (заробітна плата 138,55 грн.), заробітна плата за лютий 3527,15 грн., за травень 2836,57 грн. (т. 1 а.с. 152об.). Судом під час розгляду справи по суті зібрані докази, які свідчать про недотримання відповідачем процедури звільнення [PERSON] з займаної посади по п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки відповідачем не доведено правомірність прийнятого рішення. З метою відновлення порушених прав позивача суд вважає за необхідне поновити її на посаді юрисконсульта 1 категорії медики-соціальної експертної комісії № 3 КЗ ОКЦ МСЕ ДОР. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999р. № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,- наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100. З п.5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз. 1 п. 8 цього Порядку середньоденна (середньоденна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Вимушений прогул, це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. На підставі ч.2 ст. 235 КЗпП України з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.08.2018р. по 27.11.2019р. (усього 477 календарних дня). Заробітна плата позивачки становить 3723,00 грн., середньоденна заробітна плата становить 124,10 грн. Суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 59 195, 70 гривень (124,10 грн. х 477дн. = 59195,70 грн.) Згідно з п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про поновлення незаконно звільненого працівника та про присудження працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Таким чином, суд вважає за можливе допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення позивачки на роботі та стягнення з відповідача на користь позивачки заробітної плати в межах платежу за один місяць в розмірі 3723 грн. Статтею 3-1 ЗУ Про оплату праці (Гарантії забезпечення мінімальної заробітної плати) передбачено, що розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати, якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати. З 01.01.2018р. і до моменту звільнення заробітна плата позивачки складала щомісячно 3723 грн., що є за своїм розміром мінімальною заробітною платою і відповідає нормам ЗУ Про Державний бюджет України на 2018 рік від 07.12.2017р. Таким чином, відповідно до ст. 27 ЗУ Про оплату праці від 24.03.1995р. середньомісячна заробітна плата позивачки складала 3723 грн., середньоденна 124 грн. 10 коп. Судом встановлено, що згідно реєстру застрахованих осіб Державного реєстру ЗДСС (т. 1 а.с. 152об.) позивачці у лютому 2018р. за календарний місяць виплачено 3527грн. 15 коп. (т. 1 а.с.152об.) ). Таким чином, сума заборгованості склала - 195грн. 85 коп. (3723 грн. 3527грн.15коп.= 195грн.85коп.) , в травні 2018 р. нарахована заробітна плата - 2836, 57 грн. Сума заборгованості склала 310, 38 грн. У липні 2018р. з 03.07.2018р. по 08.07.2918р. сума заборгованості склала 744,60 грн. (6 календарних дня х 124,10 грн. = 744,60 грн.). З 09.07.2018р. по 08.08.2018р. заборгованість по заробітній платі за 30 календарних днів склала 3723 грн. Таким чином, судом встановлена сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 8756,83 коп. (195,85грн.+310,38грн.+744,60грн.+3723грн.=8756,83 грн.) , яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачці. Стосовно позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди. Позивачка просить суд відшкодувати на її користь моральну шкоду в розмірі 15000 грн. Завдана позивачці моральна шкода полягає в обмеженні гарантованого ст. 43 Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя. Незаконне звільнення призвело до моральних переживань позивачки із-за протиправної поведінки відповідача, принижуючу її честь і гідність. Незаконні дії відповідача мали негативний вплив на репутацію позивачки, погіршило стан її здоров`я , у зв`язку з чим вона вимушена була звернутися до медичного закладу за допомогою в день звільнення, тобто 08.08.2018р. (т. 1 а.с. 36-39, т. 2 а.с. 72-74). Позивачка отримувала тривале медичне лікування., втратила душевний спокій, втратила засоби для забезпечення належного рівня життя для себе. Всі зазначені моральні страждання, нанесені позивачці незаконними діями відповідача, негативно відобразились на її здоров`ї. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. П.2 ч. 2 ст. 23 ЦК України визначає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995р. № 4 встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із Конституцією України та законами України, вирішення справ, повязаних з відшкодуванням такої шкоди. Пункт 8 даної постанови визначає, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обовязків, відповідність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси (ст..ст.. 4, 5, 13, 43 ЦПК України). Враховуючи та, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. За встановленого суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] ДОР 15000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Матеріальні збитки, пов`язані з лікуванням позивачки, у розмірі 1732,77 грн. є доведеними, обґрунтованими та підлягають задоволенню (т. 2 а.с. 70-71). У відповідності з п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 3, 4 ст. 137 ЦПК України визначено підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосудді № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом. З приводу зазначеного питання висловлювався і Конституційний Суд України, так, пунктом 3.2 рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багато аспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складання позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Представником позивачки [PERSON] [PERSON] надано до справи: ордер адвоката, копію свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю, копію договору про надання професійної правничої допомоги від 09.08.2018р. (т.1 а.с. 151), копія додаткової угоди № 1 від 09.08.2018р. до договору про надання професійної правничої допомоги, квитанція до прибуткового касового ордеру (т.1 а.с. 151, 151об.), якою підтверджено сплату позивачкою на користь адвоката витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 грн., письмовий опис робіт (наданих послуг) професійної правової допомоги наданих адвокатом за договором від 09.08.2018р. (т.1 а.с. 166-167) Суд вважає, що вимоги позивачки про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 30000 грн. підлягають задоволенню, оскільки витрати співмірні зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт: приймав участь у судових засіданнях 30.10.2018р., 20.11.2018р., 17.12.2018р., 22.01.2019р., 18.02.2019р., 21.03.2019р., 23.04.2019р., 01.07.2019р., 06.08.2019р., 17.09.2019р., 23.10.2019р., 01.11.2019р. , 27.11.2019р., складав позовну заяву, заяви про уточнення позовних вимог, клопотання про витребування доказів, клопотання про доручення доказів, інші клопотань та заяви, що долучені до матеріалів справи, підготував відповіді на відзив, представляв інтереси позивачки в суді, знайомився з великим обсягом доказів, надавав консультативну правову допомогу позивачці. Положенням ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку до обґрунтованості вимог позивачки та їх задоволення. Згідно частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених вимог. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки сплачений останньою при подачі позову 704 грн. 80 коп. (т. 1 а.с. 45). На підставі викладеного,

Outcome: approved