Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

06 вересня 2018 року позивач арбітражний керуючий Вудуд Г.І. ліквідатор фізичної особи-підприємця [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою, яку надалі вточнив, до [PERSON] про скасування рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області: про державну реєстрацію права власності [PERSON] на котедж [ADDRESS] , по [ADDRESS] ; про державну реєстрацію права власності [PERSON] на котедж № 4, у буд. [ADDRESS] , посилаючись на те, що підставою для здійснення реєстрації права власності на це майно було рішення суду, яке було скасовано. Представник позивача у судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Також, надав до суду відзив на позовну заяву в якій просить відмовити у задоволенні позовної заяви, посилаючись на те, що [PERSON] не була власником майна, а мала лише майнові права на об`єкт нерухомості та надав до суду заяву про застосування строків позовної давності. Треті особи: ТОВ «ЧИСТЕ МІСТО», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не сповістили. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що, відповідно до заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/0029/74/91870 від 24 липня 2008 року в сумі 3181281 грн., шляхом визнання за [PERSON] права власності на будівлю [ADDRESS] за ціною 484759 грн. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2014 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2014 року та ухвало Апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2014 року скасовано, справу повернуто на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 31 березня 2015 року позовна заява залишена без розгляду. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18 січня 2018 року відмовлено в задоволенні заяви арбітражного керуючого Вудуд Гаррі Ігоровича - ліквідатора фізичної особи-підприємця [PERSON] про поворот виконання рішення суду від 07 лютого 2014 року по справі № 520/17968/13-ц. При цьому, суд встановив, що з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 18739573 вбачається, що державним реєстратором Реєстраційної служби ОМУЮ Голоцваном Є.О. 05 березня 2014 року здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на котедж [ADDRESS] , по [ADDRESS] , загальною площею 266,0 кв. м. на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2014 року у справі № 520/17968/13-ц. Таким чином, державна реєстрація на підставі рішення суду була здійснена 05 березня 2014 року, тобто в період чинності рішення від 07 лютого 2014 року, яке було скасовано лише 03 грудня 2014 року. Разом з тим, скасування державної реєстрації права власності на котедж [ADDRESS] , [ADDRESS] за [PERSON] не може призвести до повернення сторін в попереднє становище, яке існувало до ухвалення скасованого рішення та не призведе до повернення стягувачем відповідачу всього одержаного за скасованим рішенням, так як [PERSON] не була власником майна, а мала лише майнові права на об`єкт нерухомості. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 30 серпня 2018 року ухвала Київського районного суду м. Одеси від 18 січня 2018 року залишена без змін. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обовязковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені підстави для\~державної реєстрації\~прав.\~Зокрема, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі\~інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та \~порядок державної реєстрації прав\~визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету\~Міністрів України\~від\~25\~грудня 2015\~року №\~1127 визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до\~Закону України\~«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 24 Закону України\~«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом. Згідно з ч. 3 ст. 10 Закону України\~«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор, серед іншого: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;\~перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Відповідно до постанови Верховного суду України від 06 липня 2015 року у справі № 6-166цс15, вимоги позивача щодо стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором можуть бути задоволені в порядку, встановленому Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», однак це не перешкоджає задоволенню вимог іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з постановою Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12,майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього. Отже, майнові права не є правом власності і не є речовими правами на чуже майно, вони є самостійним об`єктом цивільних прав. Також, суд вважає, позивач звернувся до суду з цим позовом поза межами строку позовної давності. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальний строк позовної давності становить три роки. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] стало відомо про існування зазначених реєстрацій щонайменше з 27 травня 2015 року, що вбачається з дати інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 38152311. Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1-4\~ст. 12 ЦПК України,\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~\~Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~\~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~\~Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами;\~\~висновками експертів;\~\~показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України\~встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.\~\~Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно\~зі ст. 80 ЦПК України,\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~\~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України,\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі\~«Руїс Торіха проти Іспанії»\~(Ruiz Torija v.\~Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі\~«Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v.\~Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі\~«Гірвісаарі проти Фінляндії»\~(Hirvisaari v.\~Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»,\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~ Згідно з вимогами ст. 124,\~129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Outcome: dismissed