Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

05 листопада 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання недійсним договору та визнання права власності на транспортний засіб. В позовній заяві зазначає, що з 2003 по 2011 роки він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], яка є дочкою відповідача по справі [PERSON] У вказаний період, а саме 21 листопада 2006 року позивач отримав тимчасовий талон на транспортний засіб автомобіль Mersedes-Benz Sprinter, номер кузову WDB9044631Р901250, та в подальшому 20 лютого 2007 року зазначений автомобіль був зареєстрований на його імя. Позивач вказує, що у 2011 році він переоформив автомобіль на імя відповідача, оскільки на той час зі слів останньої існували побоювання заволодіння автомобілем, який був спільним сумісним майном подружжя, іншою особою, а саме співмешканцем її доньки. При цьому відповідач запевнила позивача, про те, що останній зможе й надалі користуватися майном на власний розсуд і з часом вона знову переоформить його на імя позивача, а іншу частину віддасть дочці, за умови як тільки перестануть існувати обставини, які спонукали сторони вчинити вказаний правочин. Проте, 06 липня 2015 року, позивачем була отримана вимога від відповідача, щодо повернення їй автомобіля Mersedes-Benz Sprinter номер кузову WDB9044631Р901250. Враховуючи вище наведене, позивач зазначає, що вказаний правочин є фіктивним, оскільки він був вчинений без згоди колишньої дружини та без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, а тому просить суд визнати його недійсним, відповідно до ч.2 ст. 234 ЦК України, визнати за ним право власності на автомобіль та скасувати довідку-рахунок. Ухвалою Фрунзівського районного суду Одеської області від 3 грудня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено колишню дружину позивача - [PERSON] Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав заявлений позов та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав. Строк позовної давності на звернення до суду з вимогою про визнання недійсним фіктивного договору купівлі-продажу транспортного засобу та визнання на нього права власності, скасування довідки-рахунок був пропущений з поважних причин, оскільки про своє порушене право позивач дізнався лише 06.07.2015 року, коли отримав вимогу [PERSON] щодо повернення їй автомобіля. Вважає такі причини пропуску строку позовної давності поважними та просить поновити його. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] проти задоволення позову заперечували. У судовому засіданні представник відповідача заявив про застосування строку позовної давності до вимог позивача про визнання недійсним фіктивного договору купівлі-продажу транспортного засобу та визнання на нього права власності, скасування довідки-рахунок. Зазначив, що підстави пропуску такого строку не є поважними та про порушене, на думку позивача, право йому було відомо при відчужені автомобіля в 2011 році, що підтверджується довідкою-рахунок. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] в судовому засіданні повідомила суду, що з 2003 року по 2012 року перебувала у шлюбі з [PERSON] Про відчуження в 2011 році колишнім чоловіком автомобіля «Mersedes-Benz Sprinter» [PERSON] їй не було відомо та згоду на його продаж вона не надавала. Відчужений транспортний засіб [PERSON] на користь [PERSON] не порушує її прав, будь-яких претензій з даного приводу вона немає, з відповідним позовом вона не зверталась (а.с. 96). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 10.05.2003 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який за рішенням суду від 06.08.2012 року було розірвано (а.с.12). За час шлюбу, а саме 20.07.2007 року, вони набули у власність транспортний засіб автомобіль «Mersedes-Benz Sprinter», номер кузову WDB9044631Р901250, який був зареєстрований на імя позивача (а.с. 23). 16 липня 2011 року у ВРЕВ-7 УДАІ в м. Києві [PERSON] зняв з реєстрації автотранспортний засіб «Mersedes-Benz Sprinter», 1999 року випуску, білого кольору, № кузова WDB9044631Р901250, державний номерний знак [NUMBER], який відповідно до довідки-рахунок серії КІМ № 835765 продано відповідачу [PERSON] (а.с. 22-24, 94). У подальшому вказаний транспортний засіб «Mersedes-Benz Sprinter» зареєстровано за [PERSON] та на автомобіль РЕВ №8 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області видано номерні знаки ВН9825ЕА та свідоцтво про реєстрацію ТЗ:САК 094423 від 18.10.2011 року з відміткою право користування [PERSON] (а.с.25). Згідно ч.ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні. Відчуження транспортного засобу може бути проведено одним із таких способів: відчуження за цивільно-правовими договорами через нотаріуса; продаж шляхом оформлення довідки-рахунку. Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі Порядок), визначено механізм провадження торговельної діяльності у сфері оптової та роздрібної торгівлі автомобілями, автобусами, мотоциклами всіх типів, марок і моделей, причепами, напівпричепами та мотоколясками, тракторами, самохідними шасі, самохідними сільськогосподарськими, дорожньо-будівельними і меліоративними машинами, сільськогосподарською технікою, іншими механізмами та транспортними засобами вітчизняного та іноземного виробництва (далі - транспортні засоби) та їх складовими частинами (двигуни, шасі, кузови, рами), що мають ідентифікаційні номери, а також тими транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, які перебували в користуванні і були зареєстровані в установленому законодавством порядку. Відповідно до п. 12 Порядку субєкт господарювання для продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, повинен мати довідки-рахунки. Усі графи довідки-рахунок, акта приймання-передачі та біржової угоди заповнюються друкарським способом або від руки одним почерком, підписуються відповідальною особою субєкта господарювання та скріплюються круглою печаткою. У графу «вартість» вноситься вартість продажу транспортного засобу або складової частини, що має ідентифікаційний номер, у грошовій одиниці України (п. 14 Порядку). Згідно з п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України «Про дорожній рух»), а також транспортні засоби, зібрані (складені) із складових частин серійних транспортних засобів без дотримання вимог зазначеного Закону. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема, є довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, субєктом господарювання, діяльність якого повязана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. З огляду на положення зазначених нормативно-правових актів, довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, тобто перехід права власності на транспортних засіб від продавця до покупця та є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу. Таким чином, відповідач [PERSON] набула право власності на автомобіль марки «Mersedes-Benz Sprint», 1999 року випуску, білого кольору, № кузова WDB9044631Р901250 про, що їй 18.10.2011 року РЕВ №8 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САК 094423. Судом встановлено, що на момент укладення договору купівлі продажу автомобіля позивач та [PERSON] перебували у шлюбі, спірний автомобіль являвся спільним майном подружжя, згоди [PERSON] на його продаж [PERSON] не надавала. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Разом з тим, продаж [PERSON] автомобіля без згоди його дружини, не порушує права позивача при укладенні договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу. [PERSON] будь-яких претензій з даного приводу не має та з позовом про визнання вказаного правочину недійсним, як такого, що укладений без її згоди не зверталась. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Будь-який правочин є вольовою дією. При цьому, це не будь-яка дія, а лише дія, яка спеціально спрямована на досягнення певного правового результату набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Настання цього результату зумовлено саме волею сторін (сторони) правочину. До правочинів із дефектом волі належить, зокрема, фіктивний правочин. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-197цс14 від 21 січня 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Крім того, п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам розяснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Разом з тим, [PERSON], який звернувся до суду з позовною вимогою про визнання правочину фіктивним, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних доводів, а саме відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Натомість, матеріали справи містять докази набуття [PERSON] права власності на спірний транспортний засіб набутого нею у відповідності до вимог вказаного вище Порядку, право власності зареєстроване у органах ДАІ, позивачем не спростовано чинність вказаних документів та належність їх до правовідносин, що склались між указаними сторонами стосовно укладеного між ними договору, тобто [PERSON] є власником спірного автомобілю, а тому відсутні правові підстави для визнання угоди фіктивною. Сам факт звернення Косюк С,Г. до позивача з вимогою повернути автомобіля свідчить про те, що відповідач вважає автомобіль своїм майном, яке перебувало у користування позивача. Зазначене свідчить про відсутність у [PERSON] умислу на укладення фіктивного правочину при придбанні автомобіля. За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для визнання договору купівлі-продажу автомобіль «Mersedes-Benz Sprint», номер кузову WDB9044631Р901250, реєстраційний номер [NUMBER] фіктивним, а тому в задоволенні цієї вимоги слід відмовити. У звязку з цим, не підлягає задоволенню і вимога [PERSON] про визнання за ним права власності на спірний автомобіль та скасування довідки-рахунок серії КІМ № 835765, які є похідними від первинної вимоги про визнання недійсним фіктивного договору купівлі-продажу транспортного засобу. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed