Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

06 березня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва, на виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва, 27 грудня 2018 року надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 11 березня 2019 року у справі відкрито провадження для розгляду у порядку загального позовного провадження /а. с. 28-29/. В обґрунтування позову вказано, що Головним управлінням Національної поліції в Черкаській області та Прокуратурою Черкаської області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017250000000206 від 30 травня 2017 року. 30 травня 2017 року, о 18:39 год, позивача затримано як особу, підозрювану у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 255 КК України, про що складено протокол затримання особи, як після безпосереднього вчинення злочину, очевидець, у тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин. Проте, як вказує позивач у позовній заяві, обставини затримання були іншими, а саме 30 травня 2017 року, після 16:00 год., Апеляційним судом Черкаської області за результатом розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді про обрання запобіжного заходу було проголошено судове рішення, яким обрано відносно [PERSON] домашній арешт із забороною залишати місце проживання із 22:00 год. до 06:00 год. наступного дня. Після проголошення численні вільні слухачі, присутні у залі суду, які позиціонували себе як громадські активісти, заблокували залу суду, не даючи звільнити з-під варти [PERSON] , а також не даючи покинути залу суду колегії суддів, вигукуючи грубі образливі репліки на їх адресу та погрози. Приблизно через дві години слідчий Личак І. С. повернувся до зали суду із заготовленим протоколом затримання [PERSON] , у якому не зазначено номер кримінального провадження, у межах якого здійснено затримання, про що вказано у зауваженнях протоколу затримання особи. 01 червня 2017 року ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 28 липня 2017 року включно, без можливості внесення застави. Захисником [PERSON] . - адвокатом Гончаром С. М. подано апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді від 01 червня 2017 року, яка ухвалою колегії суддів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Черкаської області 12 червня 2017 року залишена без змін, а скарга сторони захисту відхилена. Представник позивача вказав, що колегія суддів в судовому рішенні від 12 червня 2017 року прийшла до висновку про проведення затримання [PERSON] у порядку ст. 208 КПК України з порушенням норм кримінально-процесуального законодавства. Таким чином позивач утримувався під вартою з 30 травня по 01 червня 2017 року незаконно. Розмір відшкодування за заподіяну позивачеві моральну шкоду оцінено у розмірі 1 000 000 грн, з урахуванням обставин справи, характеру правопорушення, глибини його душевних страждань, ступеня вини осіб, які завдали моральну шкоду, а також, виходячи з принципу розумності та справедливості. Позивач просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку в установленому законом порядку на його користь відшкодування моральної шкоди, завданої йому діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду, а саме незаконне затримання з 30 травня 2017 року по 01 червня 2017 року, у розмірі 1 000 000 грн. Від відповідача Головного управління Національної поліції у Черкаській області засобами поштового зв`язку до суду 05 квітня 2019 року надійшов відзив на позовну заяву, у якому позов не визнано стороною відповідача, та подано клопотання про проведення дистанційного судового засідання у режимі відеоконференції з Черкаським окружним адміністративним судом /а. с. 28-42/. Заперечуючи проти позову, представником Головного управління Національної поліції у Черкаській області вказано, що позивачем не вказано, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір відшкодування, якими доказами підтверджується завдана йому моральна шкода. Позивач повинен доказати факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача, тобто доказати не лише протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою, надати докази на підтвердження завданої йому моральної шкоди у сумі 1 000 000 грн. Зазначається, що судове рішення у кримінальному провадженні за обвинуваченням [PERSON] на час розгляду даної цивільної справи не постановлено. Також 05 квітня 2019 року засобами поштового зв`язку від відповідача Прокуратури Черкаської області до суду надійшов відзив на позов [PERSON] , у якому позов не визнано, представник просив відмовити у задоволенні позову /а. с. 47-55/. Заперечуючи проти задоволення позову, представником відповідача Прокуратури Черкаської області вказано у відзиві на позов, що Прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12014250190000090 від 04 квітня 2014 року за фактом викрадення та умисного вбивства [PERSON] за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 146, п.п. 3, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, та у кримінальному провадженні № 12017250000000177 від 11 травня 2017 року за ознаками ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, п.п. 3, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 255 КК України. Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12017250000000177 стосовно [PERSON] за ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 28, п.п. 3, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 255 КК України направлено до Соснівського районного м. Черкаси для розгляду, який на даний час триває. Відтак, підстави для відшкодування [PERSON] шкоди відповідно до вимог Закону України № 266/94-ВР не настали, жодних доказів спричинення йому моральної шкоди, яка б давала можливість застосування норм вказаного Закону щодо її відшкодування позивачем не надано та факт спричинення такої шкоди не обґрунтовано. Ухвалою судді від 16 квітня 2019 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті /а. с. 127/. 21 травня 2019 року до суду надійшло повторне клопотання відповідача ГУ НП в Черкаській області про проведення розгляду справи у режимі відеоконференції /а. с. 139/. Клопотання сторони відповідача про проведення дистанційного судового засідання у режимі відеоконференції задовольнити не вбачалося можливим, у зв`язку із задіянням залів судових засідань, які обладнані відповідною апаратурою, в інших судових засіданнях. На електронну пошту суду 19 червня 2019 року направлено заяву представника позивача про забезпечення особистої участі позивача у судовому засіданні, що призначене о 10:00 год. 20 червня 2019 року у Печерському районному суді м. Києва, яка, з врахуванням того, що позивач перебуває під вартою у Черкаському слідчому ізоляторі, за такий короткий строк не могла бути організовано /а. с. 137, 142/. 20 червня 2019 року у судовому засіданні представником позивача подано клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, вмотивоване тим, що на підставі договору № 312 від 13 грудня 2017 року надає йому правничу допомогу і, згідно з розрахунком за яким, позивач поніс судові витрати у зв`язку із розглядом справи № 756/16116/18-ц у розмірі 57 570 грн, які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів /а. с. 169-176/. У судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві та у відповідях на відзиви відповідачів, поданих у судовому засіданні без всіх перелічених у них додатків, у тому числі доказів направлення іншим учасникам розгляду справи. Представник відповідача Прокуратури Черкаської області у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити у задоволенні у повному обсязі, вказавши, що доказів спричинення моральної шкоди у заявленому розмірі стороною позивача не надано. Представники відповідачів: ГУ НП в Черкаській області, Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явилися, відзив від Державної казначейської служби України до суду не надходив. Суд, заслухавши обґрунтування представників позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Встановлено, що 30 травня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості зареєстровані за № 12017270000000206, відповідно до фабули якого [PERSON] створив злочинну організацію, з метою вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, у межах досудового розслідування якого 30 травня 2017 року [PERSON] затримано у порядку ст. 208 КПК України та 31 травня 2017 року оголошено про підозру за частиною першою статті 255 КК України. 01 червня 2017 року підозрюваному [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без можливості застосування альтернативи у вигляді застави /а. с. 95-99/. Як вбачається із тексту ухвали від 12 червня 2017 року у справі № 711/4341/17 колегією суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Черкаської області за результатом розгляду апеляційної скарги адвоката Гончара С. М. на ухвалу слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 червня 2017 року, якою застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно [PERSON] , котрий підозрювався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255 КК України у кримінальному провадженні № 12017250000000206 від 30 травня 2017 року, зроблено висновок про те, що посилання апелянта на порушення порядку затримання [PERSON] на підставі ст. 208 КПК України є обґрунтованим, оскільки будь-яке позбавлення волі повинне здійснюватися не тільки згідно з основними процесуальними нормами національного права, але також відповідати цілям ст. 5 Конвенції із захисту прав людини та основоположних свобод, тобто захищати людину від свавілля представників влади, та бути пропорційним необхідності такого втручання у права особи /а. с. 14-17/. Окрім того, у судовому рішенні колегії суддів апеляційного суду від 12 червня 2017 року, вказано, що затримання [PERSON] у кримінальному провадженні в порядку, передбаченому ст. 208 КПК України, проведене з порушенням норм кримінально-процесуального законодавства. Також зазначено, що перебування підозрюваного під вартою у період від моменту його затримання 30 травня 2017 року до моменту ухвалення рішення слідчим суддею про застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вбачається колегією суддів таким, що було здійснене без достатніх правових підстав. Також зазначено у вказаній ухвалі від 12 червня 2017 року, колегія суддів вбачає, що цей аспект вже не може впливати на предмет даного провадження саме при апеляційному розгляді, адже на даний час є чинне рішення слідчого судді щодо застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, тобто він перебуває під вартою на підставі чинного рішення суду, обґрунтованість якого щодо підтвердження висунутої підозри та наявності ризиків невідповідної процесуальної поведінки особи колегія суддів має перевірити. Ухвалою від 12 червня 2017 року, висновками якої сторона позивача обґрунтовує свій позов, ухвала слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 червня 2017 року залишена без змін, а апеляційна скарга захисту - відхилена. Встановлено, що Прокуратурою Черкаської області продовжується здійснюватися процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12017250000000177 від 11 травня 2017 року за ознаками ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, п.п. 3, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 255 КК України, обвинувальний акт у межах якого стосовно [PERSON] за ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 28, п.п. 3, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 255 КК України направлено до Корсунь-Шевченківського районного м. Черкаси для розгляду, який на даний час триває, як вбачається, оскільки сторонами не було суду представлено судового рішення, постановленого по суті обвинувачення /а. с. 56-59, 100/. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно з статтею першою Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Стаття друга Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Аналіз наведених норм права, дає підстави дійти висновку про те, що право на відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає лише за наявності, у даному випадку, незаконного взяття і тримання під вартою і такі дії повинні бути визнані протиправними в установленому законом порядку. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Відповідно до частини першої ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою-четвертою ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, які і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Згідно з приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини другої ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Частиною сьомою статті 82 ЦПК України встановлено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Окрім того, обставини встановлені у судовому рішенні, ухваленому під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, повинні доказуватися у загальному порядку особою, яка на них посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і не може розцінюватися як підстави звільнення від доказування, оскільки положення частин четвертої-шостої статті 82 ЦПК України стосуються обставини, встановлених стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, вироком суду в кримінальному провадженні, ухвалою про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили. Згідно з частиною п`ятою, шостою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Поруч з наведеним, відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що стороною позивача не надано суду належних доказів на підтвердження обставин, на які посилається як на підставу позову, відтак у його задоволенні суд відмовляє. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed