Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

06.07.2016 року позивачка звернулася з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] та зняти їх з реєстрації місця проживання. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Право власності на будинок підтверджується договором дарування від 07.05.2007 р. та зареєстровано в Державному комунальному підприємстві Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації. Відповідачі по справі, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зареєстровані в згаданому вище жилому будинку з 21.11.2014 року, але фактично не користувалися житлом та не проживали у вказаному будинку з моменту прописки і по теперішній час. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги на підставі викладених в позовній заяві обставин. Відповідачі за місцем реєстрації були повідомлені про час та місце розгляду справи, однак в подальшому в судові засідання не зявилися з невідомих суду причин, заяву про розгляд справи у їх відсутність чи про відкладення розгляду справи на іншу дату до суду не подали. Відповідно до ст.224 ЦПК України проводився заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивачки, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню на підставі наступного. Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений ЦК України і законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом встановлено, що позивачка на підставі договору дарування від 07.05.2007 року (а.с.5) та реєстраційного посвідчення від 06.06.2007 року (а.с.6) є власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. За відомостями адресно-довідкого підрозділу територіального органу ДМС України від 15.07.2016 року [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] зареєстровані 21.11.2014 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.23,24). Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] не проживають в будинку [ADDRESS] з 2014 року без поважних причин, що підтверджується актом комісії від 28.11.2016 року (а.с.34,35), показаннями свідків [PERSON], [PERSON]. Враховуючи наведені вище обставини, суд прийшов до висновку, що [PERSON] і [PERSON] обрали собі інше місце проживання, спірне житло залишили і в ньому не проживають понад встановлені законом терміни без поважних причин, не сплачують витрати на утримання будинку; позивачка, як власник житла, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування спірним житлом, а тому задовольняє позовні вимоги.

Outcome: dismissed