Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

06 червня 2017 року позивач звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що 08 жовтня 2011 року вона з відповідачем, [PERSON], зареєстрували шлюб, який станом на момент звернення до суду з позовом про поділ майна розірваний на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року. 25.10.2007 року відповідачем було придбане спірне майно, яким є квартира № 55, що знаходиться по вулиці Скиданівській, будинок 8, яка в той же день була передана в іпотеку в забезпечення вимог ПАТ «Укрсиббанк» згідно іпотечних договорів,посвідчених приватним нотаріусом ОМНО, [PERSON], 25.10.2007р., 23.09.2008 р. Надалі позивач зазначає, що в період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні з відповідачем кошти виплачувався борг згідно кредитних договорів за № 11239054000 від 25.10.2007р. та № 11396354000 від 23.08.2008р. У звязку з тим, що на момент звернення до суду борг був сплачений в повному обсязі[ADDRESS], що розташована по вулиці Скиданівській, будинок 8 є обєктом спільної сумісної власності і тому підлягає поділу. Позивач просить поділити спільне майно подружжя, виділивши у власність [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS] 199\~335 грн. та [PERSON] - ? частину квартири [ADDRESS] 199 335 грн. Ухвалою від 19 липня 2018 року підготовче провадження було закрите та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання зявилася, на задоволенні позову наполягала на підставі доводів, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, надала до суду письмовий відзив на позовну заяву. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, подали до суду заяви про розгляд справи за їхньою відсутністю. [PERSON] в письмових поясненнях по суті позовних вимог заперечував проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, доводи представників позивача, відповідача, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено , що 09 жовтня 2011 року між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 березня 2017 року розірвано. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За неодноразовою практикою Верховного суду України встановлено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. (постанова ВСУ у справі № 6-1327цс 15 від 18 травня 2015 року, ) Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) Постанова ВСУ у справі № 6-2641цс15 від 16 грудня 2015 року. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 Сімейного кодексу України. Суд звертає увагу, що відповідні позовні вимоги позивача про поділ майна, а саме 1/2 частини квартири № 55, що розташована за адресою: м. Одеса, вулиця Скиданівська, б. 8, не можуть бути задоволенні, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу квартири №55, укладеного [PERSON]О 25 жовтня 2007 року спірна частка майна придбана відповідачем в особисту власність до реєстрації шлюбу, та не відносяться до спільного сумісного майна подружжя. У відповідності до п.1 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. За таких обставин застосування приписів ст.ст. 69, 70 СК України, обраних позивачем у якості підстави позову, неможливо. Доводи позивача про спільну з відповідачем сплату боргу згідно кредитних договорів, укладених відповідачем до укладення шлюбу, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами в розумінні ст. 77, 78 Цивільного процесуального кодексу України. Позивачем не доведено, які саме суми витрачалися останньою на погашення кредитної заборгованості відповідача. Суд критично ставиться до доводів представника позивача стосовно спільної сплати боргових зобовязань за кредитними договорами, оскільки [PERSON] не була стороною даних договорів, кредитні договори були укладені до реєстрації шлюбу та в неї не виникли обовязки щодо сплати боргу в розумінні ст.ст. 61, 65 СК України. Також суд вказує, що кредитні правовідносини відповідача з особистими зобовязаннями перед банком не є предметом спору по справі. Частиною 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінивши надані докази у їх сукупності , надавши їм належну правову оцінку, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та недоведеними, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed