Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

06 жовтня 2020 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики укладеного у простій письмовій формі (розписці), посилаючись на те, що 10 січня 2018 року [PERSON] позичила у [PERSON] 40 000 (сорок тисяч) доларів США. Фактична передача та отримання зазначеної грошової суми підтверджується розпискою, за якою відповідач підтвердила отримання та обов`язок повернення коштів в загальній сумі 40 000 доларів США. Строк виконання зобов`язання повернення боргу за договором позики, укладеного у простій письмовій формі (розписці), сторонами не встановлено, а тому 15 листопада 2019 року на адресу відповідача було направлено претензію (вимогу про повернення грошових коштів). Станом на 18 січня 2020 року [PERSON] боргового зобов`язання не виконала. Позивач в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причину неявки суду не повідомила. Відзив не подавала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого [PERSON] позивається про його відновлення шляхом стягнення з [PERSON] боргу за цим договором. На підтвердження заявлених позовних вимог [PERSON] надав оригінал розписки від 10 січня 2018 року (а.с.5), із змісту якої вбачається, що [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] 40 тисяч доларів США до 10 жовтня 2018 року; претензію (вимогу про повернення грошових коштів) (а.с.10), фіскальний чек (а.с.14), службовий чек (а.с.15), опис вкладення до цінного листа (а.с.16), що підтверджують факт звернення до відповідача 15 листопада 2019 року із вимогою про повернення позичених коштів, а також витяг з інтернет-сайту щодо курсу валют Національного банку України станом на 18 січня 2020 року (а.с.11), витяг з інтернет-сайту щодо курсу валют Національного банку України станом на 19 лютого 2020 року (а.с.12). Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 10 січня 2018 року було укладено договір позики у простій письмовій формі (розписку), згідно умов якого позикодавець [PERSON] передав у строкове користування позичальнику [PERSON] кошти в сумі 40 000 (сорок тисяч) доларів США, які остання, зобов`язалась повернути позивачу до 10 жовтня 2018 року (аналізуючи зміст розписки). Натомість, [PERSON] позичені кошти у визначений у договорі позики строк не повернула [PERSON] . Тому, зважаючи на нечітко визначену у розписці дату повернення боргу (чи «…10.10.2018 …» чи «…до 10 жовтня…») - [PERSON] 15 листопада 2019 року звернувся до [PERSON] із письмовою вимогою (претензією) про повернення позичених коштів. Але дана вимога виконана не була, що слугувало підставою для звернення [PERSON] із даним позовом до суду. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч.1 ст.509 ЦК України). За змістом ч.1 ст.526 та ч.1 ст.530 ЦК України: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1046 ЦК України: за договором позики одна сторона(позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики між сторонами внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Оригінал боргової розписки надано суду позивачем, що доводить невиконання відповідачем своїх зобов`язань. При цьому, відповідно до пункту другого частини першої статті 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Так, грошові кошти відповідач взяла у позивача у борг, проте у розписці не чітко зазначено строк повернення цих коштів, тому суд вважає, що борг має бути повернутий у порядку та строки, що встановлено частиною першою статті 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч.2 ст.524 та ч.2 ст.533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (правова позиція Верховного Суду України у справі за № 6-284цс17). Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі і з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за договором позики у сумі 40 000 (сорок тисяч) доларів США, що еквівалентно станом на 06 жовтня 2020 року (на час звернення позивача до суду із вказаним позовом) - 1 136 036 гривень за курсом Національного банку України. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача в порядку, передбаченому ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved