Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

04 серпня 2016 року до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Олімпійська-191», Маріупольської міської ради про визнання за нею права власності на кооперативну квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилалася на те, що вона була членом Житлово-будівельного кооперативу «Орджонікідзевський-149», якій за ордером № 006841 серія КО від 24 червня 1985 року на родину з двох осіб була надана вказана квартира. Пайові внески за зазначену квартиру були сплачені нею у повному обсязі, що підтверджується довідкою ЖБК від 15 травня 1985 року. Вважає, що вона набула право власності на дану квартиру, але у подальшому не отримала свідоцтво про право власності на квартиру та не зареєструвала у Маріупольському БТІ за собою дану квартиру. При зверненні до Відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно з питань реєстрації права власності, їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на дану квартиру. Отже, на даний час вона не має можливості зареєструвати право власності на вказану квартиру за відсутності правовстановлюючих документів на неї, у зв'язку з чим вимушена звертатись до суду. Просила суд визнати за нею право власності на кооперативну квартиру №54 загальною площею 45,20 кв.м, житловою площею 27,00 кв. м). Позивач [PERSON] та її представник, що діє на підставі договору про надання правової допомоги, [PERSON] до судового засідання не з'явились, надавши суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача, Маріупольської міської ради, Харитонова І.І., діюча на підставі довіреності, до суду також не з'явилася, від якої надійшла заява з проханням справу розглянути без її участі, проти задоволення заявлених позовних вимог не заперечувала. Представник відповідача, ОСББ «Олімпійська-191», що діє на підставі витягу з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 23.06.2016 року, Шагала М.Г. у судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог позивача не заперечує. Представник третьої особи, Юридичного департаменту Маріупольської міської ради в особі Відділу державної реєстраційної майнових прав на нерухоме майно реєстраційної служби, у судове засідання не з'явився, надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі та просив суд прийняти рішення на свій розсуд. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року), державна реєстрація прав є обов'язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положення ст.328 Цивільного кодексу України (в редакції від 16 січня 2003 року) передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 128 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в законну силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК України (в редакції від 2003 року), де зазначено, що в разі викупу квартири, член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. В п. п. 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначалось, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», набувають права власності на квартиру. З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. З ордеру на житлове приміщення № 006841 серія КО від 24 червня 1985 року вбачається, що [PERSON] та членам її родини, яка складається з двох осіб, на підставі рішення Виконкому Жданівської міської ради від 15 травня 1985 року № 202/2, було надано право на вселення в квартиру № 54 загальною площею 45,36 кв.м. та житловою площею 27,40 кв.м., в будинку [ADDRESS] Згідно технічного паспорту від 20 квітня 2016 року, виданого на ім'я [PERSON] на двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальна площа даної квартири складає 45,2 кв.м., а житлова площа дорівнює 27,0 кв. м. Відповідно до відповіді МКП «Маріупольське БТІ» № 996 від 25 квітня 2016 року, на момент вступу в дію наказу Міністерства юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002 року «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» в МКП «Маріупольське БТІ» не було зареєстроване право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з довідки від 15 травня 1985 року за підписом голови ЖБК «Орджонікідзевський 149», [PERSON] була членом ЖБК «Орджонікідзевський 149» з 1985 року, яка в свою чергу повністю сплатила вартість квартири [ADDRESS] в сумі 6353 рублі шляхом внесення першого внеску в сумі 1906 рублів, а також сплати залишку у розмірі 4447 рублів. Будинок був введений в експлуатацію у 1985 році. На підставі дослідження перелічених письмових доказів, суд вважає, що у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] правомірно свого часу набула право власності на кооперативну квартиру [ADDRESS], оскільки вказана квартира була надана їй у користування на підставі ордеру, а у подальшому позивачем, як членом ЖБК «Орджонікідзевський 149», було проведено повну виплату пайових внесків за зазначену кооперативну квартиру в сумі 6353 рублів. Суд зауважує, що виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 2004 року. Водночас, суд звертає увагу, що лише на підставі «Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, передбачалось оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески. Враховуючи перелічені норми, суд дійшов висновку, що на момент набуття права власності [PERSON] на кооперативну квартиру, законодавством не була передбачена як видача свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, так і обов'язкова державна реєстрація права власності на таку квартиру. Однак з 1995 року законодавець передбачив процедуру оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна для членів житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески, шляхом отримання свідоцтва про право власності від місцевих органів державної виконавчої влади, місцевого самоврядування та реєстрацію їх в бюро технічної інвентаризації. Враховуючи наведені норми та зважаючи, що саме на підставі ордеру на вселення позивач [PERSON] отримала від Виконавчого комітету місцевої ради право на користування спірною кооперативною квартирою, а у подальшому не отримала свідоцтва про право власності на це майно та не зареєструвала його в Маріупольському БТІ, таким чином існує спір щодо підтвердження права власності позивача на вказану квартиру. За змістом ст. 392 ЦК України в редакції від 2003 року, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК в редакції від 2003 року, власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Таким чином, суд дійшов висновку, що у позивача існують перешкоди щодо підтвердження відповідними правовстановлюючими документами її права власності на кооперативну квартиру, набутого нею свого часу правомірно. На підставі викладеного, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі шляхом визнання за [PERSON] права власності на кооперативну квартиру [ADDRESS], внаслідок проведення нею сплати пайових внесків за вказану квартиру.

Outcome: approved