Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-04 00:00:00

05 травня 2014 року ПАТ «БТА БАНК» звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 62/07-ДН від 17 жовтня 2007 року у сумі 154349,82 гривень та понесені судові витрати у розмірі 1543,50 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача послався на те, що 17 жовтня 2007 року між ВАТ «БТА БАНК», яке змінило своє найменування на ПАТ «БТА БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 62/07-ДН про надання останній у строкове платне користування (кредит) грошові кошти в розмірі 5000,00 доларів США, строком кредитування починаючи з 17 жовтня 2007 року по 17 квітня 2009 року включно. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору позичальник зобов'язався своєчасно повернути кредит та сплачувати банку проценти за користування кредитом у розмірі 23% проценти річних, а також виконувати належним чином інші умови кредитного договору. Так, в дотримання положень п. 4.3. кредитного договору кредитні кошти були у повному обсязі видані позичальнику через касу банку, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1168 від 17 жовтня 2007 року. З метою забезпечення належного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір поруки № 62/07-ДН(ДП) від 17 жовтня 2007 року. В порушення умов кредитного договору позичальник не виконав взяті на себе зобов'язання, а саме: не здійснив своєчасне погашення кредиту та процентів за користування ним; не сплатив пеню за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань щодо сплати кредиту та процентів, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів, на підставі якої Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 20 квітня 2010 року було ухвалено рішення № 2-1126/10 про стягнення заборгованості, що виникла станом на 02 квітня 2009 року, в загальному розмірі 52602,72 гривень. У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору сума простроченої заборгованості за сплатою відсотків щоденно змінювалась в сторону збільшення і за період з 03 квітня 2009 року по 19 лютого 2014 року склала 154349,82 гривень. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив, проте надав на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, а також просив суд розглянути справу за відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, явку своїх уповноважених представників до суду не забезпечили. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 17 жовтня 2007 року між ВАТ «БТА БАНК», яке змінило своє найменування на ПАТ «БТА БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 62/07-ДН про надання останній, грошових коштів у сумі 5000,00 доларів США, зі сплатою процентної ставки за користування кредитом у розмірі 23 % річних, строком на два роки (а.с 7-8). На підтвердження отримання [PERSON] готівки в сумі 5000,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 25250,00 гривень, в матеріалах справи знаходиться заява №1168 від 17 жовтня 2007 року (а.с.10). В матеріалах цивільної справи наявний договір поруки від 17 жовтня 2007 року, в якому поручитель [PERSON] відповідає перед банком за виконання позичальником усіх його зобов'язань в повному обсязі, що виникли з кредитного договору №62/07-ДН від 17 жовтня 2007 року (а.с. 11-12). На підтвердження позовних вимог до матеріалів позовної заяви банком було надано розрахунок суми заборгованості, що підлягає стягненню за кредитним договором № 62/07-ДН від 17 жовтня 2007 року, укладеним з [PERSON], в якому станом за період з 03 квітня 2009 року по 19 лютого 2014 року заборгованість по кредиту становить 154349,82 гривень, а саме: прострочена заборгованість за сплатою відсотків - 34675,06 гривень; пеня, нарахована за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків - 112664,19 гривень; 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків - 7010,57 гривень (а.с. 14-25). Також, в матеріалах цивільної справи знаходиться заочне рішення Жовтневого районного суду № 2-1126/10 від 20 квітня 2010 року, за яким було стягнуто солідарну заборгованість з [PERSON] та [PERSON], що виникла за кредитним договором та договором поруки в сумі 52602,72 гривень (а.с. 13). 13 травня 2014 року на адресу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла уточнена позовна заява, в якій зазначено, що 20 квітня 2010 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення № 2-1126/10 про стягнення заборгованості за період з 17 жовтня 2007 року (дата видачі кредиту) по 02 квітня 2009 року (дата проведення розрахунку заборгованості) в загальному розмірі - 52602,72 гривень. Вищевказане судове рішення а ні в добровільному порядку, а ні в примусовому порядку відповідачами не виконано (а.с. 38-39). Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаного вище кредитного договору, врегульовані нормами Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором, який укладається в письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ст. 548 Цивільного кодексу України). Виконання зобов'язань може забезпечуватись згідно договору неустойкою (штрафом, пенею). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. ст. 549, 551 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Згідно п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Передбачене статтею 1050 ЦК право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Реалізація такого права жодним чином не залежить від пред'явлення кредитодавцем вимог про розірвання кредитного договору відповідно до положення статті 651 ЦК. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог Публічного акціонерного товариства «БТА БАНК» до [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, враховуючи викладене, зважаючи на те, що відповідачі мають заборгованість перед позивачем за кредитним договором № 62/07-ДН від 17 жовтня 2007 року, за період з 03 квітня 2009 року по 19 лютого 2014 року, у розмірі 154349,82 гривень, що відповідає сумі заявлених позовних вимог, зважаючи на приписи ст. 11 ЦПК України. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідачі в судове засідання не з'явились, своїм правом на участь у судовому розгляді справи не скористались, про день, час та місце розгляду якої були повідомлені належним чином, заперечення на позовну заяву суду не надали, також не надали жодних доказів на підтвердження погашення заборгованості за кредитним договором, на спростування розміру грошового зобов'язання на загальну суму 154349,82 гривень. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги щодо солідарного стягнення з відповідачів існуючої заборгованості є обґрунтованими, законними та підлягають задоволенню в повному обсязі (в межах заявлених позовних вимог з дотриманням принципу диспозитивності та у відповідності до ст. 11 ЦПК України), що відповідає сумі заявлених вимог, що становить - 154349,82 гривень. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1543,50 гривень, сплата якого підтверджується відповідними платіжними дорученнями № 1168 від 25 березня 2014 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved