Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

05 липня 2018 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача про позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина - [PERSON]. Позов мотивує тим, що в шлюбі з відповідачем у них народився син - [PERSON], [INFO]. Подружні стосунки не склалися, а тому шлюб в жовтні 2010 року було розірвано. Після розірвання шлюбу, син залишився проживати разом з нею у місті Луцьку. Зазначає, що вихованням та утриманням дитини займається лише вона. Відповідач зовсім не спілкується з сином, не цікавиться його життям, не займається вихованням та не надає матеріальної допомоги у його утриманні. У зв'язку з наведеним просить суд позов задовольнити повністю. Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за його відсутності, а також відзив на пред'явлений позов відповідач не подавав. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Луцької міської ради подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Вимоги позову підтримала. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON], позивачем у справі, по [ADDRESS]. В той час, інформацією підрозділу УДМС України у Волинській області стверджується, що відповідач [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] (а.с.21). Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Декларація прав дитини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначала, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Положеннями ч.1-3 ст.150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки від 27 лютого 1991 р., частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частина 4 ст. 155 СК України). Стаття 164 Сімейного кодексу України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Так, з розрахунку суми заборгованості по сплаті [PERSON] аліментів вбачається, що станом на 01.05.2018 року існує заборгованість зі сплати аліментів на неповнолітню дитину боржника, яка становить - 26750 гривень. Наданою КЗ «Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №22 - ліцей Луцької міської ради» інформацією від 17.05.2018 року доводиться також та обставина, що [PERSON] є учнем 3-В класу навчального закладу з 1 вересня 2015 року. За період навчання батько, [PERSON], не відвідував батьківських зборів, виховних заходів, з вчителями не спілкувався. Вихованням сина займається мама (а.с. 10). Згідно письмових пояснень близьких друзів, які знають особисто і позивача і відповідача від 31.05.2018 року, громадян [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] не з'являється до свого сина [PERSON] протягом останніх 9 років та не бере участі у його вихованні. Висновком служби у справах дітей Луцької міської ради № 195 від 09.08.2018 року, затвердженим рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 539-3 від 15.08.2018 року, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], встановлено, що відповідач - після розірвання шлюбу з [PERSON] поїхав з Луцька, інформація про його місце перебування відсутня. З моменту окремого проживання останній самоусунувся від виховання та утримання сина [PERSON]. Не цікавиться його життям та здоров'ям, не намагається з ним зустрітися, не надає матеріальної допомоги на придбання дитячого одягу, взуття, харчування. Батько жодного разу не відвідував навчальний заклад, де навчається його син (а.с. 27,28). Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В судовому засіданні встановлено, що жодного з покладених законом на батьків обов'язків, відповідач не виконує, свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, зокрема відповідач: протягом тривалого часу не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, про його навчання, підготовку до самостійного життя; не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з сином; не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для належного проживання та виховання. Зазначені фактори в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання сина та самоусунення від виконання батьківських обов'язків. При цьому, суд враховує й ту обставину, що місце проживання сина відповідача - [PERSON], яке відповідає місцю реєстрації його колишньої дружини [PERSON], на протязі 4 років після розірвання шлюбу не змінювалося, тобто [PERSON] не був позбавлений можливості вжити усіх необхідних заходів для знаходження контакту з дитиною, якій [INFO] виповнюється 10 років. Таким чином, проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності та давши їм об'єктивну оцінку, суд вважає доведеною винну поведінку відповідача в ухиленні від виконання ним своїх обов'язків по вихованню дитини, що є підставою для позбавлення його батьківських прав згідно п. 2 ч.1 ст. 164 СК України. Позбавлення [PERSON] батьківських прав відповідатиме інтересам дитини.

Outcome: approved