Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

07.05.2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] з вимогою про стягнення грошового боргу у розмірі 1900 доларів США та 500 євро. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем з 22.12.1998 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 17.04.2013 року. За час перебування у шлюбі сторонами було придбано за спільні кошти різне майно, у тому числі й автомобіль ВАЗ-2115 (реєстраційний номер [NUMBER]). Припиняючи сімейно-шлюбні відносини, сторони у добровільному порядку розділили спільне майно та відповідач залишив собі вказаний автомобіль та зобовязався сплатити позивачеві грошову компенсацію замість її частки у праві\~спільної сумісної власності\~на\~даний автомобіль, а саме: 1900 доларів США та 500 євро протягом двох років, що підтверджується оригіналом розписки відповідача від 16.04.2013 року. Станом на час звернення позивача до суду відповідач не виконав своє грошове зобовязання з повернення позивачеві грошової компенсації замість її частки у праві\~спільної сумісної власності\~на автомобіль ВАЗ-2115 (реєстраційний номер [NUMBER]), незважаючи на неодноразові вимоги позивача. На підставі статей 526, 530, 625, 1047 Цивільного кодексу України (надалі по тексту ЦК України) та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (надалі по тексту ЦПК України) позивач просить задовольнити її вимоги та стягнути з відповідача на її користь 1900 доларів США, 500 євро, а також понесені позивачем судові витрати. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] заперечувала проти задоволення позову з тих підстав, що між сторонами не було укладено договору позики, відповідач не позичав у позивача заявлених сум у борг, розписка від 16.04.2013 року не підтверджує передання позивачем грошей відповідачу у позику за визначений строк, а також з вказаної розписки не вбачається у якої саме особи відповідач позичає гроші та якій особі він зобовязується повернути вказані суми протягом двох років. Після заслуховування пояснень і заперечень представників сторін, дослідження письмових доказів, що містяться у матеріалах справи, судом повно і всебічно зясовано обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а також правовідносини, які випливають із встановлених обставин, тому суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю, виходячи із наступного. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час\~шлюбу, належить дружині та чоловікові на\~праві спільної сумісної власності\~незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання\~майном, що належить їм на праві\~спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх\~договорів, які не заборонені законом, як щодо\~майна, що є їхньою\~особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є обєктом права\~спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу\~не припиняє права\~спільної сумісної власності\~на\~майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ\~майна, що належить їм на праві\~спільної сумісної власності, незалежно від\~розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір\~про поділ житлового будинку, квартири, іншого\~нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути\~нотаріально посвідчений. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу\~майна, що є обєктом права\~спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або\~шлюбним договором. Відповідно до стаття 71 СК України майно, що є обєктом права\~спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений\~судом. Неподільні речі\~присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві\~спільної сумісної власності\~на\~майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Отже, судом встановлено, що сторони уклали між собою договір про порядок поділу майна, що є обєктом їх спільної сумісної власності. Однією із умов даного договору, зокрема в частині, що стосується поділу автомобіля ВАЗ-2115 (реєстраційний номер [NUMBER]), є сплата відповідачем позивачеві грошової компенсації замість її частки у праві\~спільної сумісної власності\~на\~даний автомобіль, а саме: 1900 доларів США та 500 євро протягом двох років, що підтверджується оригіналом розписки відповідача від 16.04.2013 року (а.с. 6). Відповідно до статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають повному задоволенню, тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача суми грошей відповідно до розписки відповідача від 16.04.2013 року у розмірі 1900 доларів США та 500 євро як грошова компенсація позивачеві замість її частки у праві\~спільної сумісної власності\~на автомобіль ВАЗ-2115 (реєстраційний номер [NUMBER]). Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Крім того, суд враховує розяснення, надані судам у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до яких «згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. У звязку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»)». Станом на 11.06.2015 року Національним банком України встановлено офіційний курс гривні щодо долару США з розрахунку 2115,3330 грн. до 100 доларів США, а також офіційний курс гривні щодо євро з розрахунку 2385,8841 грн. до 100 євро. Враховуючи, що позивачем заявлено вимоги про стягнення 1900 доларів США та 500 євро, суд переводить вказану іноземну валюту в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Отже, за наявності підстав для повного задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 40191,33 грн. (еквівалент 1900 доларів США із розрахунку 1900 х 21,15333 = 40191,33), а також 11929,42 грн. (еквівалент 500 євро із розрахунку 500 х 23,858841 = 11929,42) та в загальному розмірі підлягає стягненню сума коштів, виражена у національній грошовій одиниці гривні, у розмірі 40191,33 + 11929,42 = 52120,75 грн. (пятдесят дві тисячі сто двадцять гривень сімдесят пять копійок). Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного вище обґрунтування та

Outcome: approved