Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

05 грудня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася представник позивача [PERSON] за довіреністю, - [PERSON] (довіреність від 05 грудня 2016 року, термін дії, до 31 грудня 2017 року (а.с.6) із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказує на ті обставини, що позивач [PERSON] значиться зареєстрованим в квартирі [NUMBER] розташованої в будинку [ADDRESS] з 07 червня 1979 року, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію №5970 від 23 листопада 2016 року. Відповідно до виписки з протоколу №12 від 10 грудня 1992 року, затвердженим рішенням виконкому Дзержинської районної Ради народних депутатів від 11 грудня 1992 року №473, було встановлено, що позивач є основним квартиронаймачем двокімнатної квартири [NUMBER] житловою площею, - 31кв.м, в будинку [ADDRESS] Вказує на те, що в квартирі [NUMBER] розташованої в будинку [ADDRESS], де основним квартиронаймачем є позивач, також зареєстровані: - з 18 квітня 1982 року, колишня дружина позивача, - [PERSON], 1959 року народження, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію №5970 від 23 листопада 2016 року; - з 08 листопада 2005 року, спільна дочка позивача та відповідача [PERSON], - [PERSON], 1981 року народження, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію №5970 від 23 листопада 2016 року. Зазначає, що актами від 06 серпня 2015 року та від 14 червня 2016 року підтверджується, що відповідачі дійсно зареєстровані у вищезазначеній квартирі, проте фактично з жовтня 2008 року і по теперішній час за вказаною адресою не проживають. Між відповідачем [PERSON] та позивачем за рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 16 квітня 2014 року було розірвано шлюб, їх нічого спільного окрім доньки, відповідача [PERSON] не пов'язує, фактичні сімейні відносини були припинені ще раніше, тому відповідач [PERSON] не проживає ні разом з позивачем, тобто не є членом його сім'ї, та не проживає за місцем реєстрації, що підтверджується актом від 06 серпня 2015 року. Відповідач [PERSON] в свою чергу, є спільною дитиною від шлюбу позивача та відповідача [PERSON], однак не проживає ні разом з позивачем, ні за вказаною адресою та має власне життя, а також інше місце проживання. Самостійно відповідачі не бажають знятись з реєстрації у винайманій позивачем квартирі, не надаючи жодних обґрунтувань такої відмови. Зв'язок між позивачем та відповідачами втрачено, вони вже давно не спілкуються. У зв'язку з тим, що відповідачі у вказаній квартирі не проживають, не виконують жодних обов'язків щодо її утримання, але при цьому там зареєстровані, нарахування комунальних платежів здійснюється згідно кількості зареєстрованих осіб, і при цьому позивач має сплачувати комунальні послуги нараховані в тому числі і на відповідачів, що значно впливає на його матеріальний стан. Посилається на те, що позивач має намір отримати право на субсидію, тому подавав всі необхідні для цього документи, однак отримав відмову комісії в призначенні йому субсидії виходячи з кількості зареєстрованих осіб у квартирі, що підтверджується витягом з протоколу №14 від 07 липня 2016 року. У даному випадку реєстрація відповідачів у винайманій позивачем квартирі є суттєвою перешкодою у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном, оскільки він вимушений сплачувати нараховані на відповідачів комунальні та інші платежі, а позивач не має такої фінансової можливосте у з в'язку з чим вирішив звернутись до суду з даною позовною заявою. На підставі викладеного представник позивача просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, та винести рішення, котрим визнати відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] Позивач [PERSON] до зали суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в порядку ст.38 ЦПК України, скористався правом представництва своїх інтересів у суді зі сторони представників. Представники позивача до зали суду також не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача [PERSON] за довіреністю, - [PERSON] (довіреність від 05 грудня 2016 року, термін дії, до 31 грудня 2017 року (а.с.6), до канцелярії суду подано заяву про розгляд справи за його відсутності, та відсутності позивача. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с.46). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до зали суду не з'явилися також, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином за місцем своєї реєстрації, причини неявки суду не повідомили, клопотань про розгляд справи за їх відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради, до зали суду не з'явився також, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності, або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди представника позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З письмових матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] значиться зареєстрованим в квартирі [NUMBER] розташованої в будинку [ADDRESS] з 07 червня 1979 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію №5970 від 23 листопада 2016 року (а.с.9), довідкою про склад сім'ї №38 від 14 червня 2016 року (а.с.37), та копією наявного в матеріалах справи паспорту громадянина України, виданого на ім'я позивача (а.с.7). Згідно наявної в матеріалах справи довідки №27 від 07 лютого 2017 року, квартира [NUMBER] розташована в будинку [ADDRESS], належить до комунальної власності згідно рішення Дзержинської районної ради народних депутатів від 11 грудня 1992 року №473, основним квартиронаймачем є позивач [PERSON] (а.с.45). Відповідно до наявної в матеріалах справи копії виписки з протоколу №12 від 10 грудня 1992 року, затвердженим рішенням виконкому Дзержинської районної Ради народних депутатів від 11 грудня 1992 року №473, встановлено, що позивач є основним квартиронаймачем двокімнатної квартири [NUMBER] житловою площею, - 31кв.м, в будинку [ADDRESS] (а.с.8). Окрім позивача в квартирі [NUMBER] розташованої в будинку [ADDRESS], також зареєстровані: з 18 квітня 1982 року, колишня дружина позивача, - [PERSON], 1959 року народження, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію №5970 від 23 листопада 2016 року (а.с.9), та довідкою про склад сім'ї №38 від 14 червня 2016 року (а.с.37); з 08 листопада 2005 року, спільна дочка позивача та відповідача [PERSON], - [PERSON], 1981 року народження, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію №5970 від 23 листопада 2016 року (а.с.9), та довідкою про склад сім'ї №38 від 14 червня 2016 року (а.с.37). Наявними в матеріалах справи актами від 06 серпня 2015 року (а.с.10, 34) та від 14 червня 2016 року (а.с.11, 12, 35, 36) підтверджується, що відповідачі дійсно зареєстровані у вищезазначеній квартирі, проте фактично з жовтня 2008 року і по теперішній час за вказаною адресою не проживають. Між відповідачем [PERSON] та позивачем за рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 16 квітня 2014 року було розірвано шлюб (а.с.44). Позивач має намір отримати право на субсидію, тому подавав всі необхідні для цього документи, однак отримав відмову комісії в призначенні йому субсидії виходячи з кількості зареєстрованих осіб у квартирі, що підтверджується витягом з протоколу №14 від 07 липня 2016 року (а.с.13). Положеннями ч.1 ст.64 Житлового кодексу України встановлено, що члени сім'ї наймача житла, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до ч.2 ст.64 Житлового кодексу України вказано, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст.107 Житлового кодексу України, якщо члени сім'ї вибувають на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщені я в тому ж населеному пункті, тоді вони втрачають право на користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до ст.71 Житлового кодексу України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Відповідно до ст.72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Оскільки відповідний строк встановлений житловим законодавством, відсутність особи протягом шести місяців є підставою для визнання її такою, що втратила право користування майном. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч.1, ч.2 ст.16 ЦК України). Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року з наступними змінами, у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, у разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк. Суд також зазначає, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останніх з реєстрації в цьому приміщенні. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved