Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

05 жовтня 2012 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що 20 травня 2012 року помер його батько [PERSON]. [PERSON] звернення до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини позивачу було повідомлено про те, що батько за життя приблизно 21 грудня 2010 року зробив заповіт на користь відповідача [PERSON]. Позивач вважає, що вчинений заповіт не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема, волі заповідача, оскільки на день посвідчення заповіту батько був важко хворим та інвалідом ІІ групи. Також того ж дня батьком було підписано доручення на імя своєї сестри, яке в подальшому батьком було скасовано. Крім того, після участі батька у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС він хворів та перебував під постійним наглядом лікарів. Дані обставини свідчать про те, що заповіт був вчинений під стороннім впливом, батько сприймав свої дії протилежно від фактично вчинених. За таких обставин позивач просить визнати нечинним та скасувати заповіт, посвідчений 21 грудня 2010 року державним нотаріусом Першої [PERSON] державної нотаріальної контори Івано-Франківської області від імені [PERSON]. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги на підставах, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги визнали. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що знав покійного [PERSON], часто з ним спілкувався. [PERSON] смерті дружини [PERSON] проживав сам, знає, що він хворів. [PERSON], допитаний у судовому засіданні в якості свідка, суду пояснив, що є другом [PERSON], був знайомим з його батьком [PERSON]. Знає, що батько [PERSON] хворів, часто забував події, все переплутував. Свідок [PERSON] суду пояснив, що був хорошим товаришем покійного [PERSON], разом вчилися у школі, спілкувалися протягом багатьох років. Йому відомо, що [PERSON] був визнаний інвалідом ІІ групи, у звязку з чим мав хронічні захворювання. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що була сусідкою [PERSON], часто спілкувалася з ним, після смерті дружини стан його здоровя різко погіршився. [PERSON], допитана у судовому засіданні суду в якості свідка, пояснила, що покійний [PERSON] є її рідним братом, позивач є племінником, а відповідач - рідною дочкою. Кожного дня вона спілкувалася з [PERSON], останній часто жалівся на свого сина, який його зневажав, бив. [PERSON] за життя займав завжди керівні посади, був опікуном двох неповнолітніх дітей, своїх онуків. [PERSON] лікування у санаторію у місті Луганську його стан здоровя погіршився, оскільки його побили. Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] помер 20 травня 2012 року (т. 1 а.с. 4). [PERSON] смерті [PERSON] була заведена спадкова справа (т. 1 а.с. 6). Батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 5). [PERSON] отримав відповідь на свою заяву, скеровану [PERSON] міському відділу УМВС України в Івано-Франківській області, щодо використання паспорта громадянки України та чорнобильського посвідчення рідними сестрами, яка зареєстрована в ЖРЗПЗ № 2127 від 28 червня 2011 року (т. 1 а.с. 7, т. 2 а.с. 136). Постановою старшого дільничного інспектора міліції [PERSON] міського відділу капітана міліції [PERSON] від 06 липня 2011 року відмовлено у порушенні кримінальної справи, оскільки в діях [PERSON] відсутні ознаки складу злочину, а вбачаються цивільно-правові відносини (т. 1 а.с. 8, т. 2 а.с. 137-138). [PERSON] хворів і звертався за медичною допомогою до медичних закладів (т. 1 а.с. 9, 51-52, 117-126, 130, 132-133, 170-172, 175, 239, т. 2 а.с. 2-14, 129). 21 грудня 2010 року [PERSON] видав довіреність [PERSON] на представництво його інтересів (т. 1 а.с. 11). Перша Івано-Франківська державна нотаріальна контора Івано-Франківської області звернулася з заявою до [PERSON] про відміну довіреності на управління та розпорядження всім майном згідно заяви [PERSON] (т. 1 а.с. 10). Прокуратурою міста Івано-Франківська дана відповідь [PERSON] та [PERSON] стосовно звернення [PERSON] з приводу неналежного проведення перевірки і прийняття рішення працівниками [PERSON] УМВС України в Івано-Франківській області за фактом заволодіння [PERSON] батьківськими вкладами його батька [PERSON] (т. 1 а.с. 26). [PERSON] звернувся зі скаргою до Прокуратури Івано-Франківської області щодо дій його сестри та племінниці (т. 1 а.с. 48-50). 08 грудня 2009 року, 11 травня 2011 року [PERSON] уклав договори про заощадження з Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (т. 1 а.с. 53-54, 58). 20 серпня 2010 року між Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] укладений договір про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» (т. 1 а.с. 55-57). Постановою заступника прокурора міста Івано-Франківська від 08 липня 2011 року постанову дільничного інспектора ВДІМ [PERSON] УМВС України в області від 21 червня 2011 року про відмову у порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] на підставі статті 6 пункту 2 Кримінально-процесуального кодексу України за відсутністю у її діях складу злочину, передбаченого статтею 190 Кримінального кодексу України, скасовано (т. 1 а.с. 47, 59). Постановою від 17 грудня 2010 року відмовлено у порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] за відсутністю у його діянні ознак складу злочину, передбаченого статтею 296 Кримінального кодексу України (т. 1 а.с. 78). [PERSON] отримав відповідь на свою заяву від начальника [PERSON] УМВС України в Івано-Франківській області (т. 1 а.с. 79). Станом на 04 березня 2010 року за станом здоровя [PERSON] може бути опікуном (т. 1 а.с. 167, т. 2 а.с. 127). [PERSON] [PERSON] засудженим не був станом на 18 лютого 2010 року (т. 1 а.с. 168). 11 березня 2010 року [PERSON] не заперечив проти призначення його опікуном над [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 169). [PERSON] померла 01 лютого 2010 року (т. 1 а.с. 173). 03 березня 2010 року [PERSON] звернувся з заявою до міського голови про призначення його опікуном над [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 174). Згідно рішення Виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 16 березня 2010 року № 131, [PERSON] призначено опікуном над неповнолітніми [PERSON] та [PERSON] ( т. 1 а.с. 81-82, 177, 179). Рішенням Виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 19 липня 2011 року № 437, [PERSON] звільнено від обовязків опікуна відносно малолітнього [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 83, 176, 178). Згідно заповіту від 17 січня 2011 року [PERSON] заповів все належне йому майно [PERSON] (т. 1 а.с. 99-100). [PERSON] визнаний інвалідом ІІ групи з 29 липня 1992 року безстроково (т. 1 а.с. 127-128). [PERSON] здійснив поховання батька [PERSON] (т. 1 а.с. 129). У квартирі за адресою: [ADDRESS] був зареєстрований [PERSON] (т. 1 а.с. 131, 165). [PERSON] звернувся з заявою про звільнення його від обовязків опікуна, піклувальника за станом здоровя (т. 1 а.с. 163). Рішенням Виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 19 липня 2011 року № 437, [PERSON] звільнено від обовязків опікуна, піклувальника за станом здоровя (т. 1 а.с. 162). [PERSON] отримував пенсію (т. 1 а.с. 166). 28 жовтня 2009 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2а-5162/08, яким зобовязано Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області провести перерахунок призначеної пенсії [PERSON], відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (т. 2 а.с. 118-120). Постановою від 15 грудня 2009 року закінчено виконавче провадження по вказаному вище виконавчому листу (т. 2 а.с. 120). [PERSON] звернувся з заявою до органів міліції щодо прийняття мір до його сина [PERSON] з приводу неправомірної поведінки останнього (т. 2 а.с. 121). Згідно акту № 145 амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 14 до 24 квітня 2014 року, [PERSON], [INFO], який помер 20 травня 2012 року, хворів стійким хронічним психічним розладом у формі атеросклеротичної деменції, на період часу складання заповіту 17 січня 2011 року [PERSON] перебував в стані, при якому був позбавлений здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними (т. 2 а.с. 28-33). Стаття 129 Конституції України передбачає, що однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Положеннями частин першої-третьої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що \~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої-другої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт, згідно\~статті 1234 Цивільного кодексу України,\~має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Частина перша статті ст. 1235 Цивільного кодексу України встановлює, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Статтею 1247 Цивільного кодексу України передбачено загальні вимоги до форми заповіту, згідно яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Статтею 1257 Цивільного кодексу України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], який помер 20 травня 2012 року, хворів стійким хронічним психічним розладом у формі атеросклеротичної деменції і на період часу складання заповіту 17 січня 2011 року перебував в стані, при якому був позбавлений здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що волевиявлення заповідача [PERSON] при складанні заповіту на імя [PERSON] не було вільним і не відповідало його волі, оскільки заповідач був позбавлений здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. Відповідно до частини четвертої статті 130 Цивільного процесуального кодексу України\~при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому\~статтею 174 цього ж Кодексу. Згідно з частиною четвертою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України,\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позивачем та представником позивача надано належні та допустимими докази в на підтвердження позовних вимог, наведено достатньо підстав для визнання заповіту недійсним,представлено доказів того, що волевиявлення заповідача [PERSON] не було вільним та не відповідало його волі, також відповідач [PERSON] визнала заявлені позовні вимоги, тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним слід задовольнити у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1247, 1257 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved