Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

05 вересня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання одностороннього правочину недійсним. В позовній заяві зазначила, що 27 травня 2014 року померла її мати [PERSON]. В наслідок смерті відкрилась спадщина до складу якої зокрема увійшли земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Оскільки її мати [PERSON] заповіту не залишила, вона та відповідач [PERSON], як діти спадкодавця, отримали право на спадщину за законом у першу чергу. У встановлений законом шестимісячний термін вони звернулись до приватного нотаріуса Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] та подали заяви про прийняття спадщини. Позивач просить визнати подану нею заяву про прийняття спадщини недійсною посилаючись на те, що не мала бажання приймати спадщину та в подальшому не збирається її оформляти, а заяву про прийняття спадщини подала через неправильне розуміння норм чинного законодавства та вплив сестри, яка наполягала, щоб вона прийняла спадщину. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали повністю, з підстав викладених в позовній заяві просили позов задовольнити та визнати заяву про прийняття спадщини недійсною. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала повністю. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 1223\~ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що 27 травня 2014 року в смт. Веселинове Миколаївської області померла [PERSON], смерть якої було зареєстровано 28 травня 2014 року Кудрявцівською селищною радою Веселинівського району Миколаївської області, за актовим записом № 27. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина до складу якої увійшли усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок її смерті. За життя [PERSON] заповіт не склала, а тому право на спадщину за законом у першу чергу отримали її діти: [PERSON] та [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Статтею 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Матеріалами спадкової справи № 122/2014, заведеної приватним нотаріусом Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] після смерті [PERSON] встановлено, що сторони прийняли спадщину шляхом подання відповідних заяв. Так, згідно матеріалів спадкової справи, 14 листопада 2014 року [PERSON] особисто подала приватному нотаріусу Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] заяву, в якій зазначила, що спадщину за законом, яка залишилась після смерті її матері [PERSON], вона приймає без будь-яких застережень та умов. Дана заява була зареєстрована в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 349. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 до ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9 обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Даючи оцінку вищезазначеному, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про визнання заяви про прийняття спадщини недійсною не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. Так, у порядку ч. 5 ст. 1269 ЦК України позивач мала право протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини відкликати заяву про прийняття спадщини. Однак таким правом [PERSON] вона не скористалась, хоча зі змісту заяви про прийняття спадщини вбачається, що зміст ст. 1269 ЦК України нотаріусом був розяснений. Посилання позивача на те, що заява про прийняття спадщини не відповідала її дійсній волі не знайшла своє підтвердження в суді, оскільки з дослідженої в судовому засіданні заяві [PERSON] про прийняття спадщини вбачається, що заява нею прочитана особисто та відповідає її дійсним намірам. Про бажання прийняти спадщину та настання відповідних правових наслідків свідчить рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2015 року, згідно з яким [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту родинних відносин між нею та покійною [PERSON], оскільки даний факт має для неї юридичне значення та породжує її право на спадщину. В судовому засіданні підтвердила, що встановлення факту родинних відносин необхідно їй для успадкування спадщини. Таким чином, позивач бажала прийняти спадщину. Що ж стосується твердження позивача про подачу заяви про прийняття спадщини через неправильне розуміння норм чинного законодавства, то згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9 незнання закону чи неправильне його тлумачення не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання заяви про прийняття спадщини недійсною не підлягають задоволенню, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог позивачка суду не надала. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed