Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

04 серпня 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , 2012 р.н. Позов обґрунтовано тим, що відповідач з сином не бачиться, не піклується про нього, не проявляє інтерес, матеріально не забезпечує потреби дитини. Всі питання щодо виховання сина вирішує вона самостійно без участі та підтримки відповідача, дитина знаходить на повному її утриманні. Ухвалою суду від 21.08.2020 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Позивач в засідання не прибув, подав заяву з проханням розглянути справу без її участі, вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав заяву з прохання розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнав. Представник третьої особи направив заяву з проханням розглянути справу без її участі. Суд розглянув справу за відсутністю сторін за наявними у суду матеріалів, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, оскільки від всіх учасників справи надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши частково письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в якому у них народився син [PERSON] , [INFO] ( а.с. 12). Батько дитини [PERSON] , [INFO] відмовився від батьківських прав щодо малолітнього сина, [PERSON] , 2012 р.н., що підтверджується нотаріально посвідченою заявою, в якій вказав, що з правовими наслідками він ознайомлений. (а.с. 13). Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація надала висновок від 20.10.2020 № 101-8197/02 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 24) Суд встановив, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. При цьому, суд враховує й ту обставину, що третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору виклала свою позицію щодо заявлених позовних вимог. Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов від 02.10.2020 [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом з матір`ю (а.с. 26). Вище встановлені обставини свідчать про відсутність бажання батька приймати участь у житті та вихованні дитини. Відтак, позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина визнано доцільним та таким, що відповідає інтересам дітей. Надаючи правову оцінку позовним вимогам стосовно позбавлення батьківських прав, суд зазначає наступне. Відповідно до частини третьої ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 2,3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей є підставою для позбавлення їх батьківських прав щодо дітей. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Таким чином, існують всі правові підстави позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки від свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню своєї дитини. Суду надано належні і беззаперечні докази свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо виховання дитини. Факт визнання відповідачем позовних вимог про позбавлення батьківських прав свідчить про відсутність у нього бажання піклуватись про свою дитину. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про обґрунтованість позову. Також суд зазначає, що у відповідності до вимог ст.169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Суд відповідно до положень статей 141, 142 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, та повертає позивачу 50 відсотків судового збору з державного бюджету.

Outcome: approved