Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

06 грудня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 14 вересня 2014 року померла його мати [PERSON], яка на випадок своєї смерті склала заповіт на ім»я позивача, відповідно якому заповіла йому земельну ділянку площею 7,14 га., яка розташована на території Мануйлівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, однак у встановлені законодавством строки він не звернувся до нотаріальної контори. В якості поважних причин пропуску строків для прийняття спадщини позивач зазначає, що він перебував на лікуванні у Маловисківській центральній районній лікарні у той час коли він повинен був звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Крім нього іншими спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] є його брат [PERSON] та сестра [PERSON], які із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися. В подальшому 06 грудня 2016 року позивач звернувся до нотаріальної контори, однак йому було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину, після смерті матері громадянки [PERSON], та розяснено, що він пропустив встановлений законодавством строк для подання заяви про прийняття спадщини. У звязку із цим позивач змушений звернутися за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів до суду з відповідним позовом. У судовому засіданні позивач підтримав пред»явлений ним позов та просив його задовольнити з підстав викладених у ньому та додатково пояснив, що відразу після смерті батька він до нотаріальної контори не звертався, оскільки у нього був інсульт, він перебував у лікарні, смерть батька викликала в нього психологічну травму, яка понесла негативні наслідки на об»єктивність та своєчасність прийняття рішень для подання заяви про прийняття спадщини і він тривалий час перебував у депресивному стані. Відповідач до суду свого представника не направив, надав до суду заяву про розгляд справи у відсутність їхнього представника та не заперечує проти задоволення позову. Треті особи: [PERSON], [PERSON] пояснили, що позивач у справі їм доводиться рідним братом і вони не заперечують щодо задоволення позову, оскільки вони до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не зверталися. Відповідно до частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. 29 березня 1950 року народився громадянин [PERSON], батьками якого є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження (а.с. 9). 14 вересня 2014 року померла громадянка [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть (а.с. 5). Таким чином, судом встановлено, що позивач у справі та померла громадянка [PERSON] були сином та матір»ю. 13 вересня 2005 року [PERSON] склала ім»я [PERSON] заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Маловисківського районного нотаріального округу Кіровоградської області, реєстровий № 2319. Відповідно якому на випадок своє смерті заповіла позивачу земельну ділянку площею 7,14 га., яка розташована на території Мануйлівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, що належала їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КР № 038940 (а.с. 6). З матеріалів цивільної справи вбачається, що [PERSON] було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину, після смерті громадянки [PERSON], яка померла 14 вересня 2014 року, через те, що було пропущено встановлений законом строк для прийняття спадщини, що підтверджується Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 грудня 2016 року (а.с. 10). Відповідно до відомостей наданих Маловисківською державною нотаріальною конторою Кіровоградської області, спадкова справа після смерті громадянки [PERSON], не заводились, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (а.с. 34-35). Таким чином, судом не встановлено будь-яких інших спадкоємців, які б прийняли або бажали прийняти спадщину, що залишилася після смерті померлої [PERSON], окрім позивача. Відповідно до частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Частина 1 статті 1222 ЦК України встановлює, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодвця і народжені живими після відкриття спадщини. Як вбачається з частини 1 статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно з частини 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивач є спадкоємцем за заповітом, проте пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини, передбачений частиною 1 статті 1270 ЦК України. Інші спадкоємці до нотаріальної контори до 14 березня 2015 року, не звернулися, що вони визнали у судовому засіданні. Згідно матеріалів справи вбачається, що [PERSON] у 2014 році перебував на лікуванні у Маловисківській центральній районній лікарні Кіровоградської області (а.с. 46-49). У частині 1 статті 1272 ЦК України визначено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частиною 3 статті 1272 передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до роз'яснень пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому статтею 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контори, після чого вважається таким, прийняв спадщину. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. На думку суду, поважними причинами для застосування положень статтею 1272 ЦК України є хвороба позивача у період часу коли він повинен був звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, що підтверджується медичними документами наявними у матеріалах справи. Згідно частини 2 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частина 1 статті 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень статтей 57-60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до\~\~\~ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків\~\~цивільного характеру; або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також враховує той факт, що відповідно до Конституції України особа повинна неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей та виконувати обов'язки, передбачені ст.ст.65-67 Конституції, при невиконанні особою конституційних обов'язків незнання законів не звільняє особу від юридичної відповідальності. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному звязку, з урахуванням визнання позову відповідачами, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлені обставини, які доводять, що позивачем доведено непереборні істотні труднощі на вчинення дій щодо прийняття спадщини, які носять поважний характер, через які позивач [PERSON] не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON], яка померла 14 вересня 2014 року, оскільки у 2014 році перебував на лікуванні у закладі охорони здоров»я, при цьому стаття 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України і як свідчить практика Європейського суду з прав людини, особа вправі бути юридично необізнаною. Таким чином, суд вважає, що оскільки прийняття спадщини є правом особи, а позивач\~ в інший спосіб захистити своє право не може\~ ніж\~ звернутися до суду, тому\~ його позовну заяву необхідно задовольнити та визначити додатковий строк для прийняття спадщини. Вирішуючи питання як розподілити між сторонами судові витрати, у відповідності до вимог статті 88 ЦПК України, суд виходить з наступного. В частині 1 статті 88 ЦПК України серед іншого зазначається, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли не з вини відповідача і відповідач у справі не порушував права позивача, тому судові витрати у справі необхідно віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved