Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

04 червня 2019 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] , ТОВ «Агенство нерухомості Естейт-Сервіс», [PERSON] про встановлення сервітуту та вселення, в якій просив суд встановити за позивачем сервітут на право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , та вселити його у зазначену квартиру. Позовні вимоги обґрунтовую тим, що позивач з моменту свого народження був зареєстрований та проживав у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належала на праві приватної власності його матері - відповідачу по справі [PERSON] 01.10.1997 мати позивача [PERSON] без згоди позивача та без дозволу органів опіки та піклування, оскільки він був на той момент неповнолітньою дитиною, уклала договір іпотеки стосовно вищевказаної квартири з [PERSON] , яка на той час було єдиним місцем проживання позивача. Іншого житла позивач не мав і не має по теперішній час. 12.09.2013 відповідач [PERSON] ,за вимогою іпотекодержателя [PERSON] , виїхала з вищевказаної квартири, оскільки не могла сплатити борг. Позивач, також, був вимушений виїхати разом із своєю матір`ю фактично примусово. Будь-якого рішення суду щодо втрати позивача право користування, зняття з реєстрації або виселення з квартири не має. Позивач зазначає, що він і до теперішнього часу зареєстрований у спірній квартирі. Зараз у даній квартирі проживають сторонні люди, право власності було переоформлено. У зв`язку з вищевикладеним позивач і був змушений звернутися до суду з даною позовною заявою. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 червня 2019 року позовну заяву залишено без руху та надано для усунення недоліків. 20 червня 2019 року через канцелярію суду від позивача по справі надійшла заява із усуненням відповідних недоліків, в якій зазначив, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] уклавши договір іпотеки без дозволу органу опіки та піклування, що призвело до його незаконного виселення , коли він був неповнолітнім. Відповідач ТОВ «Агентство нерухомості Естейт-Сервіс» зареєструвало право вланості на квартиру, проте було відомо, що тривають судові розгляди щодо спірної квартири та не допускає до проживання в квартирі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 червня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі. Призначено судове засідання. 09 липня 2019 року на адресу суду від відповідача ТОВ «Агенство нерухомості Естейт-Сервіс» надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач посилається на наступне. Так, 01.10.2007 було укладено договір позики між [PERSON] та [PERSON] відповідно до якого [PERSON] позичила 19 000,00 доларів США, які вона зобов`язалась повернути до 01.09.2010., а також з метою забезпечення виконання зобов`язання останньою було укладено 01.10.2007 іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Дані договори були посвідчені приватним нотаріусом ХМНО Гриценком Є.В., за умовами якого [PERSON] передала кредитору [PERSON] в іпотеку належну їй на той час спірну квартиру. [PERSON] свої зобов`язання не виконала в повному обсязі На адресу боржника не одноразово надсилалися [PERSON] вимоги щодо врегулювання спору в позасудовому порядку. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року, в рахунок задоволення вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 01 жовтня 2007 року, посвідченим нотаріально за реєстровим № 1837, в розмірі 806 624 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , 01 березня 2016 року на підставі вищевказаного заочного рішення районного суду від 31 березня 2015 року у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Г. І. кредитор [PERSON] зареєструвала своє право власності на предмет іпотеки у зв`язку з чим стала єдиним та законним власником вказаного нерухомого майна. Після ухвалення вказаних вище судових рішень, що набрали законної сили, Харківська міська прокуратура № 2 в інтересах сина боржника [PERSON] ініціювала питання про визнання укладеного між [PERSON] та [PERSON] іпотечного договору недійсним. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року - залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, позов Харківської місцевої прокуратури № І задоволено частково і вирішено визнати недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] договір іпотеки від 01 жовтня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гриценком Є. В. за реєстровим № 1839. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року, заяву [PERSON] було задоволено, заочне рішення суду першої інстанції від 31 березня 2015 року скасовано за нововиявленими обставинами і ухвалено нове рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь позивача [PERSON] заборгованість за договором позики від 01 жовтня 2007 року в сумі 806 624 грн. 00 коп. та за договором позики від 13 березня 2008 року в розмірі 299 180 грн. 72 коп. В задоволенні інших позовних вимог [PERSON] відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року було відкрито провадження за касаційною скаргою [PERSON] на зазначені вище рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року. Наразі касаційне провадження триває і остаточного рішення у справі поки що не прийнято. Однак, 13 жовтня 2017 року з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень [PERSON] дізналась про те, що Постановою Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року (справа № 6-1414цс17) було задоволено в повному обсязі подану нею заяву про перегляд судових рішень і вирішено скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким у позові Харківської місцевої прокуратури № 2 в інтересах [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є. Б., про визнання договору іпотеки недійсним, виселення, вселення - відмовлено в повному обсязі. Наразі не існує жодного судового рішення, яке б набрало законної сили, яким би договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 01.10.2007 було б визнано недійним, а тому він залишається дійсним та чином. Посилаючись на правову позицію Верховного суду в постанові від 14 листопада 2018 року, зазначає, що позивач, як член сім`ї колишнього власника квартири втратив право користування житлом, будь-яких договорів найму спірного житла між сторонами не існує, позивач не може бути членом сім`ї з будь-кого із учасників ТОВ «Агентство нерухомості Естейт-Сервіс». Окрім того, відповідач зазначає, що [PERSON] є неналежним позивачем, оскільки його права не були порушені, а він намагається без будь-яких на те правових підстав вселитися та користуватися квартирою, яка не має до нього жодного відношення. Таким чином, [PERSON] цілком законно набула у власність спірну квартиру [ADDRESS] , а згодом внесла її до статутного капіталу ТОВ «Агенство нерухомості Естейт-Сервіс», яке наразі є єдиним законним власником зазначеної квартири, а отже і доводи позивача, що наразі там проживають сторонні люди, а судові розгляди по цій справі тривають є взагалі необґрунтованими та таким, що не відповідають дійсним обставинам справи, тому немає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про встановлення сервітуту та вселення. 22 липня 2019 року на адресу суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначив, що так 01.10.2007 його мати [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США, а в договорі було прописано 19 000,00 доларів США. Тоді, також і було складено договір іпотеки. Будь-яких довідок [PERSON] не подавала, всім займалася [PERSON] , згоди опікунської служби не було. В ЖКС взяла довідку, але позивача там прописано не було. 12.09.2013 позивача разом із його матір`ю [PERSON] вимогами та погрозами було виселено з єдиного житла, бо мати не змогла повернути борг. Виселивши позивача з матір`ю із спірної квартири [PERSON] порушила ряд законів, які захищали позивача від несправедливих дій як його матері, так і [PERSON] . Позивач вказує, що його було виселено, коли йому ще не було 16 років, а отже його виселення зі спірної квартири є незаконним та вважає, що його права мають бути відновлені рішенням суду у відповідно до ст. 402 ЦК України у вигляді права користування спірною квартирою та його вселення у спірну квартиру. Позивач та його представник Ревенко С.О. , який діє на підставі ордеру серії ХВ №1964 від 19.09.2019, в судовому засіданні надали пояснення посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив. Позов підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома. Відповідач ТОВ «Агентсво нерухомості Естейт-Сервіс» в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи його відсутність, та у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні, проти позову не заперечувала, зазначивши, що із позивачем відсутній спір щодо користування квартирою. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матерали справи дійшов до наступного висновку. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В силу ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частинами 1,4 ст. 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частинами першою, другої статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітута як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно правової позиції Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного суду у постанові від 14 листопада 2018 року по справі № 209/6568/13, сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з частиною першою статті 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У Цивільному кодексі України право членів сім`ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім`ї власника житла. Таким чином, суб`єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім`ї. Зі змісту частини першої статті 405 ЦК України вбачається, що необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім`ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства. Лише ці дві умови у сукупності дають право обмеженого користування житлом членам сім`ї власника. Згідно з частинами другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, встановивши, що позивач зареєстрований і проживає у квартирі за згодою її колишнього власника як член її сім`ї, право власності якої припинено та новим власником цієї квартири став відповідач, а позивач не є членом його сім`ї, й між сторонами не був укладений договір найму житла, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення сервітуту, оскільки право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є. Так, в судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є сином відповідача [PERSON] , яка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.05.2004 року № 1-439, набула право власності на квартиру [ADDRESS] . та проживали в квартирі однією сімєю (а.с. 14-16). Відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання, позивач [PERSON] був зареєстрований з 12.10.2005 року до 01.06.2018 року, відповідач [PERSON] , зареєстрована в квартирі до [INFO] . 01 жовтня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики відповідно до якого остання позичила 19 000,00 доларів США, які вона зобов`язалась повернути до 01.09.2010. З метою забезпечення виконання зобов`язання між сторонами договору позики було укладено 01.10.2007 іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, предметом якого є вищезазначена квартира (а.с. 49-51). Згідно розписки від 12.09.2013, відповідач [PERSON] звільнила спірну квартиру добровільно за вимогою іпотеко держателя [PERSON] , всі свої речі вивезла. Вимоги до [PERSON] не має. (а.с. 65). Позивачем, який на той час досяг п`ятнадцятирічного віку, також звільнив квартиру разом із матір`ю, оскільки, як зазначає, був вимушений це зробити. По справі № 639/9536/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року, в рахунок задоволення вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 01 жовтня 2007 року, посвідченим нотаріально за реєстровим № 1837, в розмірі 806 624 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] та виселено [PERSON] зі спірної квартири, на підставі якого відповідач [PERSON] зареєструвала право власності на квартиру (а.с. 79-88). Зі змісту ухвали апеляційного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року вбачається, що відповідачем [PERSON] , заочне рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення не оскаржувалось. 23 червня 2015 року прокурор в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання укладеного між [PERSON] та [PERSON] іпотечного договору недійсним, виселення та вселення. По справі № 639/5756/15-ц за позовом Харківської місцевої прокуратури № 2 в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гриценко Євген Вікторович, про визнання договору іпотеки недійсним, виселення, вселення, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року - залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, позов Харківської місцевої прокуратури № 2 в інтересах неповнолітнього [PERSON] задоволено частково. Визнано недійсним договір іпотеки від 01 жовтня 2007 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гриценком Є. В. за реєстровим № 1839. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 89-100). 28 жовтня 2016 року на підставі акту приймання-передачи нерухомого майна №04-24/10-16 від 24.10.2016, право власності зареєстровано за ТОВ «Агенство нерухомості Естейт-Сервіс» (а.с.13) 30 листопада 2016 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2015 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року, заяву [PERSON] задоволено. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договором позики від 01 жовтня 2007 року в розмірі 806 624,00 грн.. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договором позики від 13 березня 2008 року в розмірі 299 180,72 грн.. В задоволенні іншої частини позову [PERSON] відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд виходив з тих підстав, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року, яке набрало законної сили, визнано недійсним договір іпотеки, предметом якого є спірне житлове приміщення (а.с. 101-108). На теперішній час, відповідачем [PERSON] подано заяву про перегляд за нововиявленими обставинами та касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року, справа № 639/9536/14-ц перебуває на розгляді в суді касаційної інстанції (а.с. 109, 114, 189) Постановою Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року по справі № 639/5756/15-ц скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2016 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року та ухвалено нове рішення. У позові Харківської місцевої прокуратури № 2 в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гриценко Євген Вікторович, про визнання договору іпотеки недійсним, виселення, вселення відмовлено. Судом касаційної інстанції визначено, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. У судовому засіданні суду першої інстанції з пояснень приватного нотаріуса ХМНО МЮУ Гриценко Є.В. встановлено, що сторонами у договорі іпотеки від 01 жовтня 2007 року не надавалося дозволу органу опіки та піклування, оскільки довідка про склад сімї, яка була надана для оформлення цього договору, не містила даних про реєстрацію та проживання у квартирі [ADDRESS] , неповнолітніх чи малолітніх членів сімї. Згідно розписки від 12 вересня 2013 року відповідач [PERSON] на вимогу іпотекодержателя [PERSON] добровільно звільнила квартиру [ADDRESS] разом з неповнолітнім сином, усі речі вивезла. Окрім того, [PERSON] зазначила про відсутність у неї претензій до [PERSON] (а.с. 110-113). На підставі зазначеного, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , будучи законним представником, на той час неповнолітнього [PERSON] та власником спірної квартири, розпорядившись своєю власністю, після укладання договорів позики та іпотеки, добровільно звільнила разом із сином та передала квартиру відповідачу [PERSON] , чим визначила також право користування інших осіб щодо спірної квартири, зокрема позивача. Після звільнення квартири відповідач [PERSON] також не оспорювала заочне рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та ії виселення. Підставою позову про встановлення сервітуту та вселення, як визначено позивачем є неправомірні дії з боку матері позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] щодо укладання договору іпотеки, преметом якого є спірна квартира. Як зазначено вище, Верховним Судом України в постанові від 13 вересня 2017 року надано правову оцінку щодо договору іпотеки. На даний час, договір іпотеки щодо спірної квартири не скасовано, він є дійсним. Як встановлено, при переході права власності до ТОВ «Агенство нерухомості Естейт-Сервіс» в спірній квартирі попередній власник та члени його сім`ї не проживали. Судовими рішеннями по справі № 639/5756/15-ц за позовом Харківської місцевої прокуратури № 2 в інтересах неповнолітнього [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним, виселення та вселення, останньому було відмовлено в задоволенні позову. Таким чином право власності на спірну квартиру перейшло до ТОВ «Агенство нерухомості Естейт-Сервіс» без обтяження ії правом користування При цьому слід зазначити, що заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2015 року, на підставі якого спірна квартира вибула із володіння власника [PERSON] скасовано. Як зазначено відповідачем [PERSON] , вона звернулась до суду із позовом за захистом права власності на спірну квартиру. Також в судовому засіданні остання зазначила, що у неї з позивачем відсутній будь-який спір щодо володіння та користування квартирою. Стосовно позовних вимог до відповідача [PERSON] , суд зазначає, що остання не є власником спірної квартири, на підставі чого вимоги в цій частині безпідставні. Враховуючи вищезазначене, підстави позову, відсутність спору між позивачем та відповідачем [PERSON] щодо користування спірним майном, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, судові витрати покладено на позивача.

Outcome: dismissed