Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

04 листопада 2019 року до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська звернувся [PERSON] із даним позовом, в якому просив звільнити його від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , починаючи з 01 травня 2019 року, а понесені ним витрати по утриманню (забезпеченню) [PERSON] в сумі 6382,70 Євро, що по курсу НБУ на 04 листопада 2019 року складають 175 875,30 гривень, визнати такими, що зроблені у рахунок оплати аліментів на користь [PERSON] . В обґрунтування позову зазначив, що в 1992 році між позивачем та відповідачкою був укладений шлюб, від якого у них народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В квітні 2003 року шлюб було розірвано, а відповідачка змінила прізвище не дошлюбне - [PERSON] . Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 вересня 2006 року з позивача були стягнуті аліменти на користь відповідачки [PERSON] на утримання двох синів у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян на кожного, до їх повноліття, починаючи з 31.07.2006 року. Починаючи з травня 2019 року [PERSON] , [INFO] , постійно проживає разом із позивачем в [ADDRESS] . та повністю перебуває на його утриманні, навчається в школі за місце проживання. Посилаючись на діюче законодавство вказував, що у зв`язку із проживанням та перебування на його утриманні сина, позивач має бути звільнений від сплати аліментів на його утримання. Крім того, вказував, що за період проживання [PERSON] , [INFO] , із матір`ю у позивача утворилась заборгованість зі сплати аліментів, але з певного періоду часу позивач почав сплачувати аліменти у натуральній формі шляхом придбання речей, оплати навчання та інших витрат на дитину, через те, що відповідачка використовували аліменти не за призначенням. Проте відповідачка відмовляється визнавати понесені ним витрати на дитину в рахунок сплати аліментів та не враховує їх при нарахуванні заборгованості по аліментах, у зв`язку із чим він просить визнати такими, що були зроблені у рахунок сплати аліментів витрати позивача по утриманню [PERSON] в сумі 6382,7 Євро, що по курсу НБУ на 04.11.2019 року складає 175875,3 гривень. Ухвалою судді Ленінського районного суду міста Дніпропетровська цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів передано за підсудністю на розгляд Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області. Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 17 січня 2020 року провадження у справі було відрито. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, наполягав на їх повному задоволенні. Відповідачка позовні вимоги не визнала, надала до суду відзив, в якому зазначила, що до серпня 2019 року її син [PERSON] навчався в Маріупольській школі №30 та постійно проживав разом із відповідачкою та братами в [ADDRESS] . З вересня 2019 року він почав навчатися в школі в місті Дніпро. Частково не погоджується із твердженням позивача про постійне проживання сина разом із батьком, вказуючи про те, що її син проживає разом із своєю бабусею [PERSON] та своїм дядьком [PERSON] в [ADDRESS] та звідти йде до школи. Також у вільні дні син приїжджає до Маріуполя до матері. Наголошує на тому, що син не перебуває на повному утриманні батька. Крім цього, повністю не погоджується із твердженнями позивача про нецільове використання нею аліментів, які він сплачував на сина [PERSON] . Зазначає, що сума сплачених аліментів за весь період їх стягнення була дуже незначною у зв`язку із цим утворилася заборгованість. Не визнає факт надання матеріальної допомоги сину, оплату йому навчання та придбання необхідних речей. А долучені до позову копії квитанцій та чеки вважає незрозумілими та такими, що не підтверджують надання будь-якої допомоги синові, оскільки вони викладені на іноземній мові, не містять необхідних даних, та багато з них є бирками. Позовні вимоги вважає незаконними та необґрунтованими. В судовому засіданні Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, зазначила, що до 2010 року вона проживала з дітьми у місті Дніпро, після цього переїхала до міста Маріуполь, де проживає по теперішній час із дітьми. Позивач аліменти на дітей не платив, лише епізодично по 100-200 гривень. Інколи надсилав посилки для дітей, в яких були речі і одяг, в тому числі вживаний. Представлені позивачем чеки не визнала та вказала, що більша з них частина не мають відношення до сина [PERSON] . До червня 2019 року син навчався в школі в місті Маріуполі, був на повному забезпеченні відповідачки. З вересня 2019 року [PERSON] навчається в школі в м.Дніпро та перебуває на спільному утриманні сім`ї позивача, відповідача та бабусі, які в рівних частках несуть витрати на його утримання та займаються його вихованням. Представник відповідачки адвокат Горелов О.Є. в судовому засіданні підтримав позицію відповідачки та доводи, викладені у відзиві. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи із такого. Судом встановлено, що в 1992 році сторони зареєстрували шлюб, від якого народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 вересня 2006 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку, але не менше одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян на кожного, до їх повноліття, починаючи з 31.07.2006 року. 11 квітня 2007 року шлюбу між сторонами було розірвано, про що було видане відповідне свідоцтво серії [NUMBER] від 11 квітня 2007 року. Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, наданого державним виконавцем Новокодацького відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Береза А.О., позивач [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 квітня 2020 року в розмірі 137 506,56 гривень. Також позивачем були представлені численні товаро-транспортні накладні, декларації про відправку на ім`я [PERSON] речей та одягу в різний період часу з 2013 року по 2019 рік. Водночас долучені до позову бірки з одягу та інших товарів складені іноземною мовою з ціною в Євро, та не містять інших атрибутів, які б давали можливість ідентифікувати їх назву, розмір та приналежність для дітей в рахунок сплати аліментів. Фіскальні чеки, долучені до позову також викладені на іноземній мові та не можуть бути належним доказом по справі, оскільки відсутній їх переклад. А квитанції «Укрпошти» про переведення грошових коштів на ім`я [PERSON] та суми вказані в них були враховані державним виконавцем під час підрахунку загальної суми заборгованості та будь-якого спору щодо їх неврахування між сторонами не існує, а дії або бездіяльність державного виконавця з цього приводу не оскаржувались позивачем під час примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів. Також судом були допитані свідки обох сторін. Так, свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідачки та проживає в місті Дніпро, в судовому засіданні пояснила, що позивач не платив аліменти на двох синів дітей, а речі, які надсилалися для дітей, були завеликого розміру та відправниками цих речей були батьки позивача, які проживають за кордоном. Також підтвердила, що з 01 вересня 2019 року її онук [PERSON] навчається та проживає у місті Дніпро у свого батька - позивача. Проте перебуває на спільному утриманні матері, бабусі, дідька, який також проживає в місті Дніпро, дають гроші, харчі, годують, купують необхідні речі і техніку. Інколи [PERSON] залишається у них на ніч. Свідок Савва Л.С. , яка є двоюрідною сестрою відповідачки, пояснила, що проживає поруч із [PERSON] , є її подругою. Відомо, що своїх дітей відповідачка виховує та утримує самостійно без їх батька. Від позивача не було жодної допомоги на дітей за весь час проживання в Маріуполі, батько не цікавився життям синів, не приїздив у Маріуполь та не провідував дітей. Батьки позивача проживають за кордоном та кілька разів на рік присилали онукам одяг. Після вступу до школи в місті Дніпро [PERSON] проживає у бабусі, періодично приїжджає до матері в м.Маріуполь. Свідок [PERSON] , який є знайомим позивача, пояснив, що з червня 2019 року [PERSON] переїхав до свого батька [PERSON] в місто Дніпро, з яким проживає по теперішній час та знаходиться на його утриманні. Свідок періодично проводить з ними вільний час та займається спортом. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , [INFO] , який є сином обох сторін спору та якому виповнилось 16 років, пояснив, що з кінця серпня 2019 року постійно проживає із батьком в місті Дніпро та навчається в 10 класі школи №74. Повністю перебуває на його утриманні. До того часу він проживав разом із матір`ю в м.Маріуполі. Інші родичі: мати, бабуся, дідусь та дядько також періодично дають кишенькові гроші та подарунки на свята. Час від часу він залишається у них на ніч, але всі його особисті речі знаходяться у батька. До моменту переїзду к батьку [PERSON] проживав із матір`ю в м.Маріуполі, а батько пересилав кошти та одяг, робив подарунки. Свій переїзд до міста Дніпра к батьку пов`язує із відсутністю взаєморозуміння із матір`ю та вітчимом, які над ним жартують, підкалують та ображають. При вирішенні питання обґрунтованості позову в частині вимоги про визнання витрат позивача в сумі 6382,7 Євро по утриманню (забезпеченню) [PERSON] такими, що зроблені у рахунок оплати аліментів, суд виходить із наступних положень діючого законодавства. Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 129 Конституції України основною засадою судочинства є обов`язковість судового рішення. Також згідно з статтею 18 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до пункту 3 ч.1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі за текстом - Закон) однією із засад здійснення виконавчого провадження є законність. Одним із заходів примусового виконання рішень згідно зі статтею 10 Закону є звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника. Згідно зі статтею 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець, зокрема, зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Згідно зі статтею 71 Закону порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Згідно з частинами 1-3 статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Особливості виконання рішень про стягнення аліментів закріплені в розділі XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року № 512/5 (надалі за текстом - Інструкція). Так, згідно з її положеннями виконавець розпочинає примусове виконання рішення про стягнення аліментів на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. У заяві про примусове виконання рішення, зокрема, зазначаються такі відомості: спосіб перерахування стягнутих аліментних сум; реквізити рахунку, відкритого у банку або в іншій фінансовій установі, для отримання аліментних сум (за наявності). Виконавець протягом десяти днів з дня відкриття виконавчого провадження здійснює заходи для отримання інформації про доходи боржника та виносить постанову про звернення стягнення на доходи боржника, Стягнуті аліментні суми перераховуються виконавцем на зазначений стягувачем в письмовій заяві рахунок у банку або іншій фінансовій установі чи надсилаються на адресу стягувача поштовим переказом, що здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження. (Пункт 2 Розділу XVI Інструкції). Згідно з пунктом 3 Розділу XVI Інструкції у разі, якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження. Отже, з аналізу вказаних положень законодавства вбачається, що на батьків покладено обов`язок утримувати дитину та за спільною домовленістю між собою визначити спосіб виконання такого обов`язку, в тому числі і надання утримання в натуральній формі. Однак за вибором [PERSON] , з якою проживали діти, нею був обраний саме судовий захист прав дітей та стягнуті кошти на утримання дітей (аліменти) у частці від доходу батька - [PERSON] . При цьому право обрання способу стягнення аліментів надано лише одержувачу аліментів та визначається у рішенні (наказі) суду. В даному випадку платник аліментів під час вчинення виконавчих дій не може без згоди одержувача змінити спосіб виплати аліментів на натуральну форму, а державний виконавець зобов`язаний організувати примусове виконання рішення та стягнення аліментів у чіткій відповідності із визначеним у рішенні способом. Оскільки відповідачка [PERSON] , яка є стягувачем за виконавчим листом про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в судовому засіданні категорично відмовилась від отримання аліментів в натуральній формі, на надавала своєї згоди на зміну способу виплати аліментів, тому відсутні законні підстави для зарахування в рахунок сплати аліментів добровільно понесених позивачем витрат на придбання дитячих речей. За таких обставин вимога [PERSON] , як платника аліментів, зарахувати понесені ним витрати в натуральній формі в рахунок виконання рішення суду, яким стягнуто аліменти в частці від доходу, є безпідставною та не ґрунтується на приписах закону. Стосовно вимог позивача про звільнення його від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , починаючи з 01 травня 2019 року, суд дійшов наступних висновків. На підставі письмових доказів та показів свідків судом встановлено, що до червня 2019 року [PERSON] , [INFO] , навчався в загальноосвітній школі № 30 в місті Маріуполі та перебував на повному утриманні матері, [PERSON] . З вересня 2019 року [PERSON] навчається в школі №74 в місті Дніпрі та фактично проживає у батька, позивача по справі - [PERSON] , та перебуває на його утриманні. До вказаних висновків суд дійшов з урахуванням показів всіх свідків, які не заперечували факту проживання [PERSON] в місті Дніпрі у батька та його спільне утримання, а також свідчень самої дитини - [PERSON] , якому вже виповнилось 16 років, покази якого в даному випадку суд вважає ключовими, та який в судовому засіданні наголошував про постійне проживання з батьком в квартирі в місті Дніпрі, знаходження в даному місці його особистих речей та перебування на повному утриманні батька. При цьому суд вважає можливим одночасне надання добровільної допомоги дитині від інших родичів: матері, бабусі, дідуся та дідька, що не спростовує факту його постійного проживання разом із батьком. Згідно з частиною 3 статті 160 Сімейного кодексу України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Виходячи із вказаних положень закону, дитина, яка досягла 14 років, має право самостійно обирати з ким із батьків вона буде проживати та на чиєму утриманні перебувати. З огляду на те, що [PERSON] , [INFO] , який на теперішній час досяг 16 річного віку, в судовому засіданні підтвердив свій добровільний переїзд до міста Дніпро до свого батька, з яким проживає в квартирі по [ADDRESS] , яка належить батьку позивача, та перебування на повному забезпеченні батька, тому суд вважає доведеним вказаний факт належними та достатніми доказами. Будь-яких переконливих доказів спростування свідомого вибору 16 річного [PERSON] щодо місця його проживання, навчання в школі в місті Дніпрі, в судовому засіданні стороною відповідача представлено не було, а покази решти свідків лише підтверджують надання спільної допомоги [PERSON] . Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 рокуі набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. (ч.3ст.181 СК України). Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. В силу ст. 197 ч. 2 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Зважаючи на те, що з вересня 2019 року дитина [PERSON] фактично проживає разом з батьком у квартирі в місті Дніпро, відвідує там місцеву школу, перебуває на утриманні батька, вказані обставини, на думку суду, мають істотне значення, які у відповідності до ч.2 ст.197, ст.181 СК України дають підстави для звільнення батька від подальшої сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , призначених рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 вересня 2006 року. Стосовно вимог позивача щодо припинення сплати аліментів саме з травня 2019 року, то суд вважає, що в задоволенні вказаних вимог слід відмовити з тих підстав, що саме з моменту звернення до суду почали діяти спірні правовідносини, що регулюються нормами чинного сімейного законодавства з приводу припинення стягнення аліментів, що може бути вирішено лише на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Отже, саме з моменту звернення з відповідним позовом до суду, суб`єктивні права позивача підлягають захисту в судовому порядку. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів підлягають частковому задоволенню, а саме в частині припинення стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з часу звернення ним до суду, тобто з 04 листопада 2019 року. В іншій частині позовних вимог слід відмовити. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, а ним при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн., то у порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України, він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 384,20 грн.

Outcome: partial