Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

05 серпня 2015 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що від шлюбу вони з відповідачем мають доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Домовленості про добровільне надання аліментів на утримання доньки між нею та відповідачем не досягнуто. Тому вона просила стягнути з відповідача аліменти на неповнолітню дитину в розмірі 1/2 частини його заробітку щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Позивач на задоволенні позову наполягала, посилаючись на те, що хоч відповідач добровільно і сплачував кошти на утримання доньки, однак, цих коштів недостатньо. Тому, оскільки вони з відповідачем не дійшли згоди щодо розміру аліментів на дитину , вона вважає, що аліменти мають стягуватись за рішенням суду. Відповідач позов не визнав, пояснивши, що фактично з 10 травня 2015 року вони з відповідачем проживають окремо. Їх донька проживає з відповідачем. За час їх окремого проживання він щомісячно добровільно перераховував аліменти на утримання доньки, у розмірі, який навіть перевищує розмір сплати аліментів за один місяць (у травні - 400 грн., у червні - 600 грн., у липні - 500 грн., на початку вересня - 700 грн. за серпень та в кінці вересня - 500 грн. за вересень). За жовтень має намір перерахувати найближчим часом. Тому, на його думку ,у зв'язку з відсутністю спору у позивача відсутні підстави для пред'явлення позову, а у суду, як наслідок - для задоволення позову. Щодо недосягнення згоди про сплату аліментів в добровільному порядку, то між ними навіть не йшла мова про складання договору з цього приводу. Крім того, він вважає, що відповідно до вимог ст.ст. 183-184 СК України, на утримання однієї дитини слід стягувати 1/4 частину від доходу платника аліментів, як він добровільно і сплачував, а не 1/2 частину, як просить позивач. Тому, якщо аліменти з нього і слід стягувати, то в розмірі 1/4 частини його доходів. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебували в шлюбі, який був зареєстрований 15 червня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Красноокнянському району Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №25 /а.с.3/. За інформацією, наданою сторонами в судовому засіданні, їх шлюб розірвано рішенням суду, однак на даний час рішення не набрало законної сили. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO] і, згідно наданої копії свідоцтва про народження дитини, відповідач є батьком /а.с.4/. Дитина проживає разом з позивачем /а.с.5-6/. Відповідно до наданих відповідачем копій чеків Укрпошти, останній переказав на ім'я позивача: у травні 2015 року - 400 грн., у червні 2015 року - 600 грн., у липні 2015 року - 500 грн. /а.с.16/. Крім того, в судовому засіданні оглянуті надані відповідачем оригінали чеків Укрпошти, відповідно до яких відповідач переказав на ім'я позивача: на початку вересня 2015 року - аліменти за серпень 2015 року в сумі 700 грн. та в кінці вересня 2015 року - аліменти за вересень 2015 року в сумі 500 грн. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. В судовому засіданні позивач наполягала на тому, що між ними не досягнуто згоди ні щодо способу,ні щодо розміру аліментів, оскільки тієї суми, яку відповідач добровільно сплачує, на її думку , недостатньо для утримання доньки. Як вбачається з пояснень відповідача, останній фактично підтвердив зазначені посилання позивача, пояснивши, що між ними не було і мови про укладання договору і ними не обговорювались обставини щодо розміру та способу сплати аліментів. Таким чином, посилання відповідача на відсутність спору між сторонами, як на підставу для відмови у задоволенні позову ,не можуть бути прийнятими судом до уваги, так як сторони як батьки неповнолітньої дитини не досягли домовленості щодо розміру аліментів і відповідач одноособово визначив суму, яка на його думку, буде достатньою для утримання дитини, що не можна вважати спільним рішенням батьків. Що стосується розміру аліментів, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч.3 ст.181, ч.1 ст.183 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, відповідно до роз'яснень п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 ''Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів'' вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, розмір аліментів, відповідно до ч.2 ст.182 СК України не може бути менший, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частин першої та другої ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХП (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, «держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей». Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Судом встановлено, що відповідач працює, має постійний заробіток /а.с.19/, інших дітей чи утриманців не має. Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст..61 ЦПК України , тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення ,не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, позивач доказів того, що дитина за станом здоров'я чи з інших об'єктивних причин потребує утримання в розмірі саме 1/2 частини заробітку відповідача, як і доказів того, що відповідач отримує додаткові доходи, в порушення ст.60 ЦПК України не надала. Разом з тим, і відповідач будь-яких доказів стосовно стану здоров»я або величини витрат на себе або інших членів сім»ї суду не надав, як і не надав доказів того, що стягнення аліментів в розмірі,що складає більше ,ніж 1/4 його заробітку, ставить його в скрутне матеріальне становище. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тому суд повинен при вирішенні справи захищати законні права позивача, при цьому не порушуючи права відповідача на достатній рівень життя. Тому суд прийшов до висновку ,що для забезпечення умов життя, звичних для дитини, достатніх для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, на яке дитина має право, враховуючи наявність можливості відповідача щодо утримання дитини за його матеріальним становищем та станом здоров'я та інших обставин, відповідно до ст..182 СК України, з відповідача на утримання неповнолітньої дитини слід стягнути 1/3 частини всіх видів заробітку, тобто позов слід задовольнити частково. Посилання відповідача на те, що на одну дитину аліменти стягуються виключно в розмірі 1/4 частини доходів відповідача є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі, тому не можуть бути прийнятими судом до уваги. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. При цьому при виконанні рішення суду, слід врахувати добровільно сплачені відповідачем суми за відповідний період з дня пред'явлення позову. Позивач відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. Тому згідно із ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір у доход держави.

Outcome: partial