Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

04 червня 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що має на праві власності житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. У вищевказаному будинку окрім позивачки зареєстровані відповідачі, які були зареєстровані в належному їй будинку, ще за згоди колишнього власника будинку, якому [PERSON] доводилась племінницею, а [PERSON] є сином племінниці. Оскільки з дня реєстрації відповідачів у вищевказаному будинку вони в ньому жодного дня не проживали, в ньому відсутні їх особисті речі, позивач просить визнати їх таким, що втратили право користування житловим приміщення, так як їх реєстрація створює позивачу перешкоди у реалізації права власності та змушує нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Відповідачі відзиву на позову суду не подали. Дослідивши письмові докази, які є в матеріалах справи, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 лютого 2014 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реалізацію права власності. (а.с.6,7) Згідно довідки від 30 травня 2019 року №160 виданої виконавчим комітетом Миронівської сільської ради, в будинку [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON] , донька - [PERSON] , онука - [PERSON] , онук - [PERSON] Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але не проживають за вищевказаною адресою. (а.с.8) Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У справі судом встановлено, що позивач є власником спірного будинку з 19 лютого 2014 року. У належному позивачці будинку, окрім членів її родини, з 16 серпня 2000 року зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] , згоду на реєстрацію відповідачів надавав колишній власник спірного будинку [PERSON] , після смерті якого позивачка успадкувала вищевказаний будинок. Відповідач [PERSON] доводилась покійному [PERSON] племінницею, а [PERSON] є сином [PERSON] Відповідачі спільно з власником будинку не проживали, не були пов`язані з ним спільним побутом. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що право відповідачів на користування чужим майном (спірним будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Вказана позиція суду відповідає правовій позиції ВСУ викладеній у постанові від 15 травня 2017р. у справі № 6-2931цс16 З огляду на вищенаведене, позовна вимога про визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню.

Outcome: approved