Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

05 березня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що він є дідом неповнолітнього [PERSON] , який народився [INFO] від шлюбу дочки позивача та відповідача по справі, наразі мешкає з позивачем, перебуваючи на його утриманні. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2011 року шлюб дочки позивача та відповідача розірвано, 05 вересня 2018 року дочка позивача (мати дитини) переїхала на постійне місце проживання до м. Білозірка Донецької області з новим чоловіком, в той час як онук позивача залишився за своїм бажанням проживати з позивачем. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2019 року дочку позивача позбавлено батьківських прав відносно її сина [PERSON] . Батько дитини, в свою чергу, з 2010 року фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання та належного утримання сина, його долею, навчанням, станом здоров`я не цікавиться, участі у житті сина не приймає. Натомість, утриманням, виховання, лікуванням та забезпеченням належного рівня життя неповнолітнього [PERSON] займається лише позивач. За викладених обставин та підстав позивач просив суд позбавити відповідача батьківських прав відносно його дитини, а також стягувати з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі ј частки від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів. Ухвалами судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2021 року позивача за його клопотанням звільнено від сплати судового збору за подання вказаного позову, який прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Справу визначено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче провадження у справі закрито, а саму справу призначено до розгляду по суті в судове засідання з викликом сторін. В судовому засіданні позивач, його представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач в жодне із призначених по справі підготовчих та судових засідань не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, вказала на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина, який є онуком позивача. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання за відсутності відповідача та здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши позивача, його представника, а також представника третьої особи та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що 08 січня 2007 року від шлюбу дочки позивача [PERSON] та відповідача народився [PERSON] , про що Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис за №124. Дані обставини підтверджуються копією свідоцтва про народження дитини, копіями свідоцтв про шлюб та народження дочки позивача. Також судом встановлено, що відповідач народився [INFO] , а отже на момент звернення позивача до суду із даним позовом та його розгляду судом у даному судовому засіданні відповідач є повнолітньою особою, що підтверджується наявними матеріалами справи. Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2011 року по справі №2-2754/11, яке набрало законної сили 04 липня 2011 року, шлюб дочки позивача [PERSON]. та відповідача розірвано, що підтверджується копією відповідного рішення суду. Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2019 року по справі №199/4677/19 (провадження №2/199/2678/19), яке набрало законної сили 26 листопада 2019 року, дочку позивача [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно її дитини - сина [PERSON] , [INFO] , а також вирішено стягувати зі [PERSON] на користь діда дитини [PERSON] аліменти на утримання вказаної дитини в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 06 червня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, судом в ході розгляду справи встановлено, що з вересня 2018 року дочка позивача (мати неповнолітнього [PERSON] ) переїхала на постійне місце проживання до м. Білозірка Донецької області, відповідач (батько дитини) проживає окремо за адресою [ADDRESS] , а сам неповнолітній [PERSON] з тієї ж дати залишився проживати зі своїм дідом (позивачем по справі) за місцем мешкання останнього за адресою [ADDRESS] . Весь цей час вихованням дитини, забезпеченням її медичним доглядом та здобуття нею освіти, а також відвідуванням батьківських зборів і школи, де навчається [PERSON] , займається виключно позивач, який також здійснює і матеріальне утримання дитини. Разом з тим, відповідно до довідки про доходи, індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу, копії паспорту позивача останній народився [INFO] , є особою пенсійного віку, єдиним його джерелом доходу є пенсія за віком, розмір якої за 2020 рік склав 21722,95 гривень, тобто близько 1800 гривень на місяць. Натомість, відповідач по справі лише періодично перераховує позивачу кожен раз різні невеликі суми коштів в якості аліментів, один чи два рази на рік бачиться або дзвонить синові, однак будь-якої іншої активної та регулярної участі у житті свого сина не приймає, його долею не цікавиться, займаючи фактично байдужу позицію щодо своєї дитини. Наведені вище фактичні обставини щодо ухилення відповідача від належного виконання своїх батьківських обов`язків відносного свого сина неповнолітнього [PERSON] встановлені судом з наявних матеріалі справи, зокрема листа КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №9» від 02 грудня 220 року, характеристик на учня та його родину з КЗО «СЗШ №133» ДМР, в якій навчається неповнолітній [PERSON] , а також встановлено в ході з`ясування думки самої дитини в порядку та на підставі ст.232 ЦПК України, ст.171 СК України. В ході такого з`ясування думки неповнолітнього [PERSON] , якому виповнилось чотирнадцять років, останній також пояснив суду, що не бажає підтримувати стосунки за батьком і не заперечує проти позбавлення відповідача батьківських прав та задоволення цього позову. Крім того, зі змісту довідок КЗ «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» ДОР від 15 грудня 2020 року №131 та від 07 червня 2018 року №52 слідує, що за наслідками проведеної соціально-психологічної роботи, діагностування та застосування низки методик було встановлено, що між позивачем та його онуком неповнолітнім [PERSON] існує оптимальний емоційний контакт, у позивача є чіткі плани на майбутнє дитини, присутні конструктивні методи виховання. Домінуючою особою в житті [PERSON] є його дідусь (позивач), батько ж дитини (відповідач) на малюнках дитини відсутній, що вказує на відсутність зв`язку дитини з батьком взагалі, найавторитетнішим для дитини був і залишається позивач. Такі результати соціально-психологічної роботи стали підставою для висновку, що відповідач не приймав участь у вихованні та формуванні особистості свого сина [PERSON] , а тому подальша відсутність відповідача в житті сина не буде фактором, який негативно вплине на психологічне здоров`я та подальший розвиток дитини. Про байдужість відповідача до долі своєї дитини в контексті наведених вище фактичних обставин свідчить і той факт, що відповідач, знаючи про розгляд даної справи у суді, в жодне підготовче та/або судове засідання не з`явився, жодних заяв, клопотань не подав та інших дій не вчинив, які б дозволяли суду зробити висновок, що відповідач не втратив інтерес до свого сина та бажає виконувати належним чином свої батьківські обов`язки щодо нього. Обставини спірних правовідносин, встановлені судом під час розгляду справи та якими обґрунтовуються заявлені позовні вимоги, підтверджуються також змістом висновку органу опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 24 травня 2021 року, яким визнано за доцільне позбавити відповідача по справі батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини - сина [PERSON] . Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікованою постановою ВР №789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини). Так, відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Аналогічна за змістом норма міститься в ст.27 Конвенції про права дитини. Згідно ст.51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ст.150 СК України, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.141 СК України кожна дитина має право на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. За змістом ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.155 СК України батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Нормою ст.164 ч.1 п.2, ч.ч.2-4 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, в тому числі, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. З цієї підстави мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст.258 СК України встановлено, що баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. За змістом ст.7 СК України, ст.3 Конвенції про прав дитини регулювання сімейних відносин, зокрема судами, має здійснюватися з максимально можливим та першочерговим урахуванням і забезпеченням інтересів дитини. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі, виходячи з наступного. Так, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо своєї дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Тлумачення п.2 ч.1 ст.164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, батьки, питання про позбавлення батьківських прав яких вирішується судом із вказаної підстави, мають бути повнолітніми. За змістом, характером та значенням як для батька (матері), так і для дитини правових наслідків позбавлення батьківських прав, передбачених ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. При цьому за положенням ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При вирішенні такої категорії спорів необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, який підлягає застосуванню лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи факти у контексті позбавлення батьківських прав, необхідно також враховувати, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний наведеному вище правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02 листопада 2020 року по справі №552/2947/19, від 11 вересня 2020 року по справі №357/12295/18, від 11 вересня 2020 року по справі №371/693/18, від 29 квітня 2020 року по справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року по справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року по справі №638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року по справі №461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року по справі №409/1865/17-ц, від 29 січня 2020 року по справі №756/1967/16-ц. Судова практика щодо застосування положень ст.164 СК України є усталеною. Крім того, схожий підхід до вирішення питання про позбавлення батьківських прав роз`яснено в п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц. Отже, аналізуючи встановлені судом фактичні обставини виховання та утримання неповнолітнього [PERSON] з урахуванням на наведені вище правові висновки, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи знайшли своє повне підтвердження заявлені позивачем підстави для задоволення позову, а саме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків тривалий час без поважних причин. Відповідач остаточно перестав належним чином виконувати свої батьківські обов`язки вже тривалий час, залишивши свою дитину на її дідуся. Такі обставини зумовили фактичне виконання батьківських обов`язків замість відповідача позивачем, що, вочевидь, з огляду на вік, рівень доходу, не є легкою задачею. Таким чином, відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, проявивши байдужість до долі своєї дитини, і таке його ухилення полягає у невиконанні майже всього без виключення можливого і передбаченого законом спектру обов`язків батька відносно дитини. Періодичне ж надіслання позивачу в якості аліментів невеликих сум коштів, не може вважатись належним виконанням батьківських обов`язків, оскільки таких коштів вочевидь не вистачає на утримання дитини. Більш того, матеріальне утримання дитини є лише одним із батьківських обов`язків, левову частку яких становлять обов`язки саме з виховання дитини (забезпечення медичного догляду, лікування дитини, спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, надання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, сприяння засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, виявляння інтересу до внутрішнього світу дитини, участь у її повсякденному житті, створення умов для отримання дитиною освіти тощо), від виконання яких відповідач фактично самоусунувся. Про умисний характер такого ухилення явно свідчить його тривалість (декілька кроків поспіль), а також ставлення відповідача до розгляду в суді даної цивільної справи, неприйняття участі в судових засіданнях, неподання жодних заяв по суті спору чи з процесуальних питань. Таким чином, відсутність бажання та реальних кроків з боку відповідача з метою виправлення виниклої ситуації щодо його ставлення до власної дитини дозволяють суду дійти безсумнівного висновку, що подальше збереження правового зв`язку між неповнолітнім [PERSON] та його батьком - відповідачем по справі завдасть в майбутньому цій дитині неспівмірно більше негативного впливу, ніж припинення такого правового зв`язку внаслідок позбавлення відповідача батьківських прав. Відтак, суд, послуговуючись якнайкращими інтересами дитини, які переважають над інтересами його батька - відповідача, підсумовуючи все вищевикладене, вважає за можливе задовольнити позов в частині вимоги про позбавлення батьківських прав. Вирішуючи позов в частині позовної вимоги про стягування з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON] в частці від доходу (заробітку) платника аліментів, суд, окрім встановлених судом фактичних обставин та наведених вище положень закону, також керувався наступним. Так, відповідно до ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способом захисту сімейних прав та інтересів зокрема є примусове виконання добровільно не виконаного обв`язку. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Аналогічні положення містить ст.27 Конвенції про права дитини, якою також визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.ст.141, 180 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, такий обов`язок є рівним для обох батьків, а розірвання шлюбу між ними, проживання батьків окремо від дитини не звільняє від даного обов`язку щодо дитини. Згідно ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 258 СК України встановлено, що баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Відповідно до ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Нормою ст.182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно норми ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Положеннями ст.166 СК України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті за позовною вимогою про стягнення аліментів. На підставі таких доказів, наведених вище норм діючого законодавства, враховуючи, що відповідач є батьком неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , якого зобов`язаний утримувати до досягнення повноліття, не зважаючи на позбавлення його батьківських прав, однак регулярної матеріальної допомоги на утримання своєї дитини в належному розмірі не надає, хоча об`єктивних перешкод для цього або визначених законом, зокрема нормами ст.ст.188, 190 СК України, підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, припинення права на аліменти тощо судом не встановлено, приймаючи до уваги, що відповідач даним рішенням суду позбавляється батьківських прав щодо вказаної його дитини, а позивач є дідом неповнолітнього [PERSON] , а отже і його законним представником, з яким ця дитина проживає і на утриманні якого перебуває, суд вважає позовні вимоги про стягнення аліментів на дитину обґрунтованими і таким, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved