Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

04 січня 2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою вул.Курчатова, 139 в с.Дмитрівка Татарбунарського району Одеської області. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що вони на підставі рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 25.11.2015року набули права власності у рівних частках на обєкт нерухомості за вказаною адресою в порядку спадкування після смерті [PERSON], померлого 25.03.2015року. Зазначили також, що у вказаному будинку, крім позивачів, зареєстрована з 14.11.2013року відповідач, яка з дати реєстрації та по теперішній час в будинку не проживає. Посилаючись на те, що [PERSON] не є членом сімї позивачів, тривалий час фактично будинком не користується, плату за його користування та за комунальні послуги не вносить, інші витрати, повязані з утриманням обєкту нерухомості, не несе, вказуючи на те, що відповідач добровільно знятися з реєстраційного обліку за цією адресою не бажає, позивачі вважали, що є підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування цим жилим приміщенням. Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Позивач [PERSON] пояснила, що [PERSON] не є членом родини власників, не проживає та не користується будинком більше 10 років, жодних витрат по утриманню будинку чи сплаті комунальних послуг ніколи не несла, бажання проживати в ньому не висловлювала. Крім того, зазначила, що разом з донькою [PERSON] позивачі мають намір продати успадкований обєкт нерухомості, знайшли вже покупця, однак наявність реєстрації відповідача в будинку значно ускладнює процедуру його відчуження на вигідних умовах. Відповідач, належним чином сповіщена про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила. В судовому засіданні, що відбулося 16.02.2016року, позов не визнала. Пояснила, що народилася у 1996 році та з дитинства проживала в будинку прадідуся [PERSON], однак за сімейними обставинами в початкових класах школи переїхала до м.Одеси, де проживає по теперішній час, винаймаючи квартиру. Зазначила, що у 2013 році по досягненню 16 років за місцем своєї реєстрації в с.Дмитрівка отримала паспорт. Зазначила також, що місце реєстрації їй необхідно, зокрема, для оформлення паспорта для виїзду за кордон, а також у звязку з тим, що зареєструватися в іншому місці вона можливості не має. Посилаючись на те, що позивачі набули право власності лише 25.11.2015року, вважала, що один рік непроживання за вказаною адресою як підстава для визнання її такою, що втратила право користування, ще не закінчився, вважала, що у позові слід відмовити. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що на підставі рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 25.11.2015року у справі №515/1860/15-ц, яке набрало чинності 08.12.2015року, позивачі набули право власності у рівних частках на спадкове майно, зокрема, на житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Курчатова, 139, с.Дмитрівка, Татарбунарський район Одеської області, що залишився після смерті [PERSON], померлого 25.03.2015року в м.Татарбунари (а.с.а.с.10, 15). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.12.2015року №51143228 слідує, що набуте право власності на підставі рішення суду у встановленому порядку зареєстровано (а.с.17). З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є дружиною померлого [PERSON], а позивач [PERSON] його донькою, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ЖД№469597, виданим 24.01.1982року Дмитрівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області та свідоцтвом про народження серії ІV-ЖД №361025, виданого 05.05.1988року Дмитрівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області (а.с.а.с.11,12). Зі змісту рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 31.10.2008року у справі №2-1055/2008р слідує, що [PERSON] був власником будинку, що знаходиться за адресою: вул.Курчатова, 139 в с.Дмитрівка Татарбунарського району та, крім нього, в будинку проживали [PERSON], син [PERSON], невістка [PERSON] та правнучка [PERSON], які є квартирантами. Зазначеним рішенням суду [PERSON] та [PERSON] за позовом власника виселено (а.с.34). З рішення виконкому Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 26.03.1999року №15 вбачається, що [PERSON] було призначено опікуном над [PERSON], [INFO] (а.с.35). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 14.11.2013року по теперішній час зареєстрована за адресою: [INFO], що підтверджується випискою з по господарської книги №11 Дмитрівської сільської ради від 29.12.2015року та довідкою Дмитрівської сільської ради від 30.12.2015року (а.с.а.с.13,14). З особових рахунків №№963, 966 погосподарської книги по обєкту нерухомості за вказаною адресою слідує, що [PERSON] з моменту народження у 1996 році до теперішнього часу перебуває у списку членів господарства, при цьому інший квартирант [PERSON], який є опікуном [PERSON], на підставі рішення суду з вказаного домоволодіння у 2008 році вибув (а.с.а.с.53-56). В судовому засіданні свідки-сусіди [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що [PERSON] проживала в будинку [PERSON] лише в дитинстві, близько 10 років свідки відповідача в с.Дмитрівка не бачили. Свідок [PERSON] дала показання, що [PERSON] разом з бабкою [PERSON] проживали [INFO] після того, як [PERSON] та [PERSON] було виселено з будинку по вул.Курчатова 139 за наслідками родинного конфлікту. Вирішуючи спір, що виник між сторонами з сервітутних правовідносин, суд виходить з такого. За змістом ч.1 ст.401 Цивільного кодексу (далі ЦК) України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч.1 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому член сім'ї власника житла, згідно з ч.2 ст.405 ЦК України, втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З урахуванням того, що [PERSON] набула права користування житловим приміщенням при народженні в 1996 році в силу закону як член сім'ї власника [PERSON], при цьому вона зберігла сервітут у 2008 році після втрати її опікуном [PERSON] права користування будинком, однак в подальшому фактично не проживала в будинку близько 10 років, та з набуттям повноліття не намагалася туди вселитися, беручи до уваги те, що вона наміру проживати в будинку не має, витрати по сплаті комунальних послуг та його обслуговуванню не несе, суд вважає, що [PERSON] як член сім'ї колишнього власника [PERSON] втратила право користування вказаним будинком, і тому є підстави для задоволення позовних вимог нових власників [PERSON] та [PERSON] Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст.79 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що при подачі позову, позивачі сплатили судовий збір у розмірі 551 грн.20коп.(а.с.1). Докази на підтвердження понесення позивачами інших витрат в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, сплачений позивачами судовий збір у розмірі 551грн.20коп., підлягає стягненню з відповідача на їх користь. З огляду на викладене,

Outcome: approved