Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

04 серпня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , заявивши вимогу усунути їй перешкоди в розпорядженні житловим будинком, який знаходиться по [ADDRESS] , шляхом виселення і зняття з реєстраційного обліку [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, який є її зятем, зареєстрований, але не проживає у будинку більше одного року, що перешкоджає їй скористатися правом розпорядження належним їй будинком шляхом відчуження. В судове засідання позивачка не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, відзив не направив. Від представника третьої особи надійшло клопотання про проведення розгляду справи за відсутності представника Теофіпольської селищної ради та просить ухвалити рішення по цій справі на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Справа розглянута за відсутності відповідача та представника третьої особи. Заслухавши пояснення свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання про наявність підстав для задоволення позову частково. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України визначено права власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач являється власником житлового будинку по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок, виданим 22 жовтня 2001 року виконкомом Гальчинецької сільської ради на підставі рішення виконкому Гальчинецької сільської ради від 23 серпня 2001 року №29, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 281369403, згідно якого на праві приватної власності [PERSON] належить житловий будинок за вище зазначеною адресою. Відповідно до ст.ст. 401, 402, 403 ЦК України сервітутом є право обмеженого користування чужою нерухомістю за певних обставин, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Частиною 1 ст. 405 ЦК України передбачене право членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідач вселився у спірний житловий будинок як член сім`ї власника цього будинку і набув права користування цим житлом, це право за своєю суттю є сервітутом. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено строк та умови, за яких член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом, а саме, у разі відсутності такого члена сім`ї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Свідок [PERSON] , 1970 року народження, яка проживає в с. Гальчинці, пояснила, що дочка позивачки [PERSON] одружилася з відповідачем [PERSON] на початку березня 2013 року, та проживали у м.Волочиську, а в с.Гальчинці до позивачки навідувалися в гості. Зазначила також те, що вже приблизно 2 роки вона його не бачила, а дочка з дітьми приїжджають на канікули. Свідок [PERSON] , 1968 року народження, яка проживає по [ADDRESS] , пояснила, що [PERSON] в с.Гальчинці не проживав, вони виїхали в інше місто, навідувався лише декілька разів, і дала аналогічні показання щодо відсутності відповідача за місцем проживання. З актів Теофіпольської селищної ради від 03 серпня 2021 року та від 03 серпня 2021 року вбачається, що відповідач [PERSON] в період з липня 2020 року по грудень 2020 року, в період з січня 2021 року по березень 2021 року та з квітня 2021 року по червень 2021 року не мешкав за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов переконання, що відповідач більше одного року у будинку позивача не проживає, а залишаючись зареєстрованим у будинку, який на праві власності належить позивачці, чинить останній перешкоди як власнику житлового приміщення, оскільки вона не може розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, зазначені обставини відповідачем не спростовані, не доведено існування поважних причин відсутності за місцем проживання понад 1 рік та домовленості з власником житла, тому він підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщенням через відсутність за місцем проживання понад строку тимчасової відсутності. Судом не вбачається підстав для задоволення позову в частині виселення відповідача, виходячи з наступного. Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Підстави та порядок виселення визначені Житловим Кодексом України, тобто виселення можливе лише в разі проживання певної особи, в даному випадку, відповідача, за наявності для того підстав. В ході судового розгляду встановлено, що відповідач тривалий час не проживає у житловому будинку позивачки, що і стало підставою для визнання його таким, що втратив право користування цим житловим будинком. Таким чином, позивачем не було доведено порушення її права власності на житло, яке полягає у проживанні відповідача у належному їй житловому будинку, тому позов в частині виселення задоволенню не підлягає. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача. Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. У відповідності до ч.3 ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст.137 ЦПК України. Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 8000 гривень, однак суду не надано доказів здійснення нею таких витрат, а саме укладення договору про надання правової допомоги, ордера, розрахунку витрат, платіжних документів тощо, а тому у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу слід відмовити.

Outcome: partial