Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

05.02.2016 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором №К2НОАU00056125 від 20.04.2006 року у розмірі 32962,37 доларів США, що за курсом 24,52 відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.01.2016 року складає 808237,31 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 20.04.2006 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № К2НОАU00056125, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 8468,00 дол. США, а відповідач-1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу-1 кредит у розмірі 8468,00 дол. США. Для забезпечення виконання зобов`язання, 20.04.2006 між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем-2 [PERSON] було укладено договір поруки №K2H0AU00056125, за яким останній поручився за виконання відповідачем-1 [PERSON] основного зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі. У зв`язку з порушенням відповідачем-1 умов кредитного договору, ПАТ КБ «Приватбанк» на адресу відповідачів були направлені вимоги про погашення заборгованості. Проте, відповідачі заборгованість не погасили, у зв`язки з чим станом на 22.01.2016 розмір їх заборгованості перед ПАТ КБ «Приватбанк» складає 32962,37 дол. США, з яких: 4644,79 дол. США - заборгованість за кредитом; 5079,96 дол. США - заборгованість по процентам, за користування кредитом; 502,92 дол. США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 22734,70 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Позивач, повідомлений про час та місце судового засідання, в судове засідання не з`явився. Подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та винесення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Доказів поважності причини своєї неявки суду не надали, з заявою про розгляд справи у їх відсутності до суду не зверталися. За таких обставин, суд знаходить можливим розглянути справу за відсутності відповідачів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.04.2006 між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №K2H0AU00056125. За умовами вищевказаного договору позивач надав відповідачу [PERSON] кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 19.04.2011 у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 8468,00 доларів США на купівлю автомобіля зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,27% від суми виданого кредиту. Кредитним договором передбачено, що повернення отриманого кредиту, сплатити процентів та комісії за його користуванням здійснюється щомісяця в період з «21» по «28» число кожного місця шляхом внесення платежів у розмірі 211,94 долари США, що складаються із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагородам, комісії. В п. 3.4 кредитного договору передбачено, що нарахування відсотків здійснюється в останню дату сплати відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати попереднього періоду сплати до дати, яка передує першому дню поточного періоду сплати включно. Пунктом 3.2 кредитного договору визначено, що при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,85% на місяць, нараховані на суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Згідно п. 4.1 кредитного договору, у разі порушення позичальником будь-якого зобов`язань, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 договору банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати. У забезпечення виконання зобов`язання, 20.04.2006 між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем-2 [PERSON] було укладено договір поруки №K2H0AU00056125, за яким останній поручився за виконання [PERSON] основного зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч.2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Також у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 20.04.2006 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір застави рухомого майна. Згідно з договором застави відповідач-1 надав у заставу автомобіль ВАЗ, модель: 21150, рік випуску: 2006, тип ТЗ: легковий седан, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , що належить на праві власності відповідачу-1 [PERSON] . Судом достовірно встановлено, що позивач зобов`язання, передбачені кредитним договором, виконав в повному обсязі, що вбачається із заяви на видачу готівки від 21.04.2006 №01, у якій проставлений особистий підпис відповідача-1 [PERSON] . Вказані обставини також не оспорювалися відповідачем-1 по справі. В свою чергу, судом також встановлено, що відповідач-1 свої зобов`язання належним чином не виконала. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов`язання в натурі. Примусове виконання зобов`язання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов`язання та полягає в зобов`язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу. Судом встановлено, що в квітні 2012 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Солом`янського районного суду м.Києва з позовом до відповідача-1 [PERSON] та уточнивши позовні вимоги просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №К2НОАU00056125 від 20.04.2006 року у розмірі 11564,47 дол. США, що за курсом 7,98 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.01.2012 року складає 92 400, 12 грн., яка складається з : - 4644,79 дол. США - заборгованість за кредитом; - 3695,00 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 502,92 дол. США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 2721,76 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до умов кредитного договору звернути стягнення на предмет застави - автомобіль ВАЗ, модель: 21150, рік випуску: 2006, тип ТЗ: легковий седан, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , що належить на праві власності відповідачу-1 [PERSON] , шляхом продажу вказаного автомобіля Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від імені Відповідача-1 [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23.07.2012 року у справі №2609/11199/12, яке набрало законної сили, позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К2НАU00056125 від 20.04.2006 року в розмірі 76 448, 81 грн. звернуто стягнення на предмет застави, а саме автомобіль ВАЗ, модель: 21150, рік випуску: 2006, тип ТЗ: легковий седан, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , що належить на праві власності Відповідачу-1 [PERSON] , шляхом продажу вказаного автомобіля Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від імені Відповідача-1 [PERSON] шляхом продажу ПАТ «КБ «ПриватБанк», з укладанням від імені Відповідача-1 [PERSON] договору купівлі-продажу цього автомобіля з іншою особою покупцем. Надано ПАТ «КБ «Приватбанк» повноваження знімати автомобіль ВАЗ, модель: 21150, рік випуску: 2006, тип ТЗ: легковий седан, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , що належить на праві власності відповідачу-1 [PERSON] , з обліку в органах Державної автомобільної інспекції України. Виручені кошти від продажу автомобіля повинні були бути зараховані на погашення заборгованості у зазначеному вище розмірі. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, звернувшись до суду з вказаним вище позовом, позивач просив стягнути з відповідача-1, зокрема, суму заборгованості по кредиту у розмірі 4644, 79 дол. США, тобто усю суму по кредиту та достроково. 03.09.2018 року від представника ПАТ КБ «ПриватБанк» надійшла заява до суду, якою позивач повідомляє, що предмет застави - автомобіль боржника реалізовано та сума заборгованості становить 65 835, 33 дол. США станом на 03.09.2018 року, та просив перенести розгляд справи для надання можливості надати розрахунки заборгованості та виписки по рахункам (а.с 145), які позивачем надані не були. Разом з заявою, представником ПАТ КБ «ПриватБанк» надано меморіальний валютний ордер від 01.10.2015 року (а.с 146), який підтверджує реалізацію автомобіля за 1321,59 дол. США, що у гривневому еквіваленті становить 28 144,10 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості наданого позивачем, вищевказана сума від реалізації автомобіля у розмірі 1321,59 дол. США, що у гривневому еквіваленті становить 28 144,10 грн., зарахована ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості за процентами. Таким чином, сума кредитної заборгованості відповідачів перед Банком, з урахуванням рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 23.07.2012 року становить 48 304,71 грн. (76 448,81 грн. борг за рішенням суду - 28 144,10 грн. виручених від продажу автомобіля = 48 304,71 грн.), яка і підлягає стягненню з позичальника на користь кредитодавця. При цьому, суд вважає, що законних підстав для застосування наслідків спливу позовної давності до даної вимоги, як того вимагав відповідач-1 немає, оскільки під час виконання судового рішення зі звернення стягнення на заставлений автомобіль, він вчинив дії, які свідчили про визнання ним боргу у порядку ст. 264 ЦК України, зокрема, передав заставлений автомобіль та документи на нього з метою його реалізації. Оскільки, сплачених відповідачем-1 та виручених від продажу автомобіля коштів виявилося недостатньо для погашення заборгованості у повному обсязі, то з відповідачів на користь Банку слід стягнути лише 48 304,71 грн. Вказанані вище висновки суду у повній мірі відповідає положенням чинного цивільного законодавства та судовій практиці Верховного Суду України. Так, за змістом статті 24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України. Таким чином, суд вважає, що у позивача на підставі положень статті 591 ЦК України, статті 24 Закону України «Про заставу» виникло право щодо стягнення залишку боргу за кредитним договором та ПАТ КБ «ПриватБанк». При цьому, як свідчать матеріали справи, про порушення свого права позивач дізнався лише 01.10.2015 року, тобто після продажу предмета застави, оскільки сума, одержана від його продажу, не покриває вимоги заставодержателя. З даним позовом до суду позивач звернувся 15.02.2016, тобто у межах строку позовної давності. У той же час, вимоги Банку про стягнення процентів за користування кредитом та стягнення пені, нарахованих за період до ухвалення рішення від 23 липня 2012 року, підпадають під дію положень про сплив позовної давності. Так, згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідачем подана заява про застосування позовної давності до зазначених вимог. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальнапозовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Починаючи з дня набрання чинності рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23.07.2012 (зміна строку кредитування) Банк втратив право на нарахування процентів за кредитом, а проценти нараховані до того часу, вже не можуть бути стягнені у зв`язку з тим, що за договором плата повинна була вноситися помісячно, а відповідно з кінця кожного місяця, починався перебіг позовної давності по кожній прострочці. Таким чином, суд приходить до висновку, що до вимог Банку про стягнення процентів за користування кредитом та пені, за вказаний період, слід застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки є заява відповідача про таке. З матеріалів справи встановлено, що Банком пропущено строк на звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості за процентами та пенею, оскільки строк звернення до суду з відповідними вимогами сплив та підстав для його поновлення, суд не вбачає. Вимоги позивача про стягнення з відповідачів комісії за користування кредитом у розмірі 502, 92 дол. США не підлягають задоволенню. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із Законом «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними (Верховний суд України від 06.09.2017 у справі № 6-2071цс16). За таких обставин, суд не знаходить підстав для стягнення суми заборгованості за платою за обслуговування кредитом у розмірі 502, 92 дол. США, а тому у задоволенні позову в цій частині, слід відмовити. Що ж до позовних вимог Банку про стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені, за період з дня набрання чинності рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23.07.2012 року по 22.01.2016 рік, то вони також не підлягають задоволенню, оскільки пред`являючи позов у квітні 2012 року про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості, Банк фактично змінив строк виконання зобов`язання, а тому, після набрання цим рішенням законної сили, не міг нараховувати відсотки та пеню, оскільки інше, було б проведено поза межами строку кредитування. Оскільки позивач такі нарахування проводив, то їх не можна вважати законними і обгрунтованими, а тому в цій частині вимог слід відмовити за їх безпідставністю та необгрунтованістю. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного суду, викладеними у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 133 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 483,04 грн. в рівних частках, тобто пропорційно задоволеному позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial