Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

05.12.2017 р. [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] та просила стягнути з нього додаткові витрати на лікування доньки [PERSON] , в розмірі 2652,41 грн., які складають Ѕ частину від загально витрачених коштів, а також просила позбавити його батьківських прав відносно дитини. В обгрунтування вимог позивач вказувала на те, що донька [PERSON] є спільною з відповідачем дитиною і проживає з нею в м . Одесі . Донька постійно хворіє, у зв`язку з чим вона витрачає багато коштів на її лікування, загальна сума їх склала разом з витратами на вартість лабораторних досліджень - 5304,83 грн.. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин, а саме, з 25.05.2013 р., відповідач життям дитини не цікавиться, про неї, її здоровя, розвиток, виховання не турбується, не вживав дій щоб побачити її. Останній раз, коли батько бачив доньку, їй було менше одного року, тому вона не усвідомлює, що він є її батьком. 20.07.2016 р. позивач вдруге вийшла заміж і її чоловік [PERSON] виховує [PERSON] , турбується про її життя здоровя, розвиток та виховання. Відповідача донька не знає та вважає батьком [PERSON] .. 07.12.2017 року у справі відкрито провадження та призначено судовий розгляд.06.02.2018 року ухвалою суду витребувано висновок від Суворовської районної адміністрації щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача. 10.04.2018 р. судом отримано відзив на позов відповідача. 12.04.2018 року відповідач звернувся з зустрічним позовом до [PERSON] про визначення місця проживання доньки разом з ним. В обгрунтування він вказував на те що 18.04.2018 р. до суду надійшов висновок Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. 01.08.2018 р. прийнято ухвалу про прийняття зустрічного позову. Та об`єднано з первісним позовом, надано час для подання відзиву на зустрічний позов. 21.08.2018 р. від позивача надійшов відзив на зустрічний позов. 01.08.2018 р. позивач подала відповідь на відзив. 25.09.2018 р. судом закінчено виконавче провадження та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] повністю підтримали позов та просили відмовити в задоволенні зустрічного позову, посилаючись на те, що відповідач не відвідував дитину на протязі п`ятьох останніх років, не має навіть уяви як доглядати за дитиною, як її лікувати, виховувати, не знає її потреб інтересів та характеру. Відповідач і його представник [PERSON] заперечували проти позову [PERSON] підтримавши зустрічний позов вказуючи на те, що на час спільного проживання з позивачем він турбувався про доньку, після від`їзду в м.Одесу він був позбавлений такої можливості, оскільки позивач не давала бачитися з дитиною, змінювала адресу проживання, а також погрожувала викликом поліції. За своєю освітою він є медичним працівником, тому зможе здійснювати належне її лікування, сплачує аліменти, в нього є житло, в якому є усі необхідні умови для проживання дитини. Представник Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради в засідання не з`явився, направив до суду два висновки органу опіки та піклування з клопотанням про розгляд справи в його відсутності. Заслухавши позивача та відповідача, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як було встановлено судом сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 25.09.2010 року, а 04.12.2013 року їх шлюб було розірвано Фрунзенським районним судом м.Харкова, справа №645/9919/2013. Від вказаного шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] .. 24.02.2014 р. Суворовським районним судом м.Одеси було прийнято рішення у справі №523/19204/13 та стягнуто з [PERSON] на утримання доньки аліменти у розмірі 600 грн. щомісячно. Як видно з довідки амбулаторії с.Олександрівка Лиманської райради Одеської області від 30.11.2017 року [PERSON] знаходиться на «Д» обліку з 2015 року з діагнозом хронічний аденоідіт, хронічний ринофорінгіт, тубоотіт, обструктивний бронхіт з асматичним компонентом. Згідно з наданими письмовими доказами загальна сума витрат пов`язаних з лікуванням дитини склала 5304,83 грн.. Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з нормами ч.1 та 2 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення повноліття. Згідно з нормами ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Враховуючи встановлені обставини та надані докази суд вважає, що вимога про стягнення додаткових витрат знайшла своє підтвердження, тому підлягає задоволенню, оскільки батько також має зобов`язання брати участь у таких витратах. Що стосується вимоги позивача про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав, то такі вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Сімейним Кодексом України, зокрема ст.164 СК України, згідно якої підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно із ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77,78,81 ЦПК України. Особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав з підстав, передбачених п. 2 ч.1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один з батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. В свою чергу батьки (один з батьків) повинні довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки. За роз`ясненнями, що містяться в п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. В ході розгляду справи було встановлено, що відповідач не спілкується з донькою з травня 2013 року, проживає в м.Харків . Як пояснили свідки [PERSON] та [PERSON] , рідна сестра та матір відповідача, [PERSON] любить свою доньку, піклувався про неї коли вона була поруч, сплачує аліменти, бажає щоб вона жила з ним. Одного разу здійснював намір побачитися з дитиною, однак позивач не бажала цих зустрічей, створювала перешкоди. Крім того, від [PERSON] були попередження про можливість виклику поліції як тільки він приїде, тому вони не пускали його, щоб не було жодних провокацій. Допитана в якості свідка позивач [PERSON] навпаки стверджувала, що відповідач не здійснював наміру спілкуватися з донькою, останній раз спілкувався в травні 2013 року, життям дитини не цікавиться. Свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою позивача, пояснювала, що були випадки, коли [PERSON] вів себе неадекватно, курив траву і знаходився під наркотичним сп`янінням, від чого страждала сім`я, доводилося викликати поліцію, лише час від часу сплачував аліменти. Вихованням та забезпеченням дитини займається позивач та її чоловік, якого дитина і вважає своїм батьком. Свідок [PERSON] , який є чоловіком позивача, в засіданні повідомив, що відповідача ніколи не бачив, ніколи не чув про намір спілкуватися з дитиною. [PERSON] вважає його батьком, а він постійно піклується про неї. Відповідно до довідки ОДУЗ «Ясла-Садок»307 Одеської міської ради відповідач участі у виханні не приймає, в закладі його ніхто не бачив. За вказаним рішенням суду відповідач сплачує аліменти, що підтверджується наданими квитанціями. [PERSON] проживає з матір`ю і її чоловіком в м.Одесі. Згідно з висновком Суворовської районної адміністрації ОМР орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав відповідача. Відповідно до ч.4 ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування при розгляді справ щодо позбавлення батьківських справ є обов`язковою. Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97 р., визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський Суд з прав людини у рішенні, у справі «Гнахоре проти Франції», заява №40031/98,п.59 зазначив, що інтерес дитини вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27.02.1991 року (далі - Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст.3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з висновком від 12.04.2018 р орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його малолітньої доньки [PERSON] . Дослідивши вказаний висновок, а також оцінивши надані докази в сукупності, суд не погоджується з ним, оскільки не надані з боку позивача і достатні докази, які б доводили ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої [PERSON] , в ході розгляду справи судом не було встановлено обставин, які виходячи із норми ст.164 СК України, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. З огляду на висновок суду позовна заява в частині вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав не підлягає задоволенню. Згідно з нормами ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Нормами ч.1 та 2 ст.161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За висновком від 27.12.2018 р. орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради вважає доцільним місце проживання визначити з матір`ю [PERSON] Звертаючись до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з батьком суд вважає, що відповідач не довів обгрунтованості своєї вимоги, оскільки судом встановлено, що тривалий час, більше п`яти років дитина проживає з матір`ю, яка здійснює належний догляд і виховання доньки, має матеріальну можливість її забезпечувати її духовний розвиток так надати необхідні умови для навчання та відпочинку. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України та ст.4 Закону України «Про судовий збір» та враховуючи задоволену вимогу, з відповідача підлягає також стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 640,00 грн. за позовними вимогами про стягнення додаткових витрат, від сплати якого була звільнена позивач.

Outcome: partial