Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

05 липня 2017 [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 3/4 частини майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме однокімнатну квартиру, яка знаходиться в [ADDRESS], а також стягнути судовий збір. В обґрунтування позову зазначила, що 01 червня 2007 року між сторонами було укладено шлюб, під час якого у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 07 травня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Також під час перебування у шлюбі 01 серпня 2007 року ними була придбана однокімнатна квартир, яка розташована в [ADDRESS], та оформлена була на відповідача. Вказану квартиру вважає спільною сумісною власністю подружжя. Також вказує, що з моменту розірвання шлюбу та по теперішній час вона проживає з дітьми в спірній квартирі та про порушення своїх прав дізналася лише в травні 2017 року під час сварки із колишнім чоловіком, який висловив їй свої претензії на квартиру. Зазначає, що оскільки вона проживає з дітьми, тому її частка повинна бути збільшена та за нею необхідно визнати право власності на 3/4 частки квартири. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Відповідач позов не визнав, надав письмовий відзив, в якому зазначив, що після розірвання шлюбу в травні 2014 року відповідач пропустила трирічний строк позовної давності. Також вважає спірну квартиру обєктом права особистої власності, оскільки вказана квартира була подарована йому батьками , які надали 10 000,00 доларів для першого взносу при її купівлі та укладанні кредитного договору в Приватбанку. Крім того всі подальші кредитні платежі проводилися його батьками. Станом на 19 вересня 2011 року кредит був повністю погашений. Представник відповідача, адвокат [PERSON], підтримала доводи, викладені у відзиві. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України). Судом встановлено, що 01 червня 2007 року між сторонами був зареєстрований шлюб. 07 травня 2014 року шлюб між ними був розірваний, що підтверджується відповідним рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області. В період шлюбу у подружжя народилися діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Також в період шлюбу 01 серпня 2007 року був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] придбав однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Купівля була здійснена за 108575,00 гривень в еквіваленті 21 500,00 доларів, що передбачено пунктом 2 договору та підтверджена в судовому засіданні обома сторонами. Крім того, цим же пунктом 2 договору купівлі-продажу передбачено, що до підписання договору покупець передав продавцю еквівалент 6500,00 доларів США, а решту в сумі 15 000,00 доларів США будуть сплачені покупцем не пізніше 01 серпня 2007 року. З метою придбання квартири та передачі грошей продавцю для остаточного розрахунку покупець укладає кредитний договір з МФ ПРИВАТБАНК на суму, що еквівалента 15 000,00 доларам США, з подальшою передачею цієї нерухомості в іпотеку банку. Згідно з кредитним договором №MR14GK04000098, укладеним 01 серпня 2007 року між ЗАТ «КБ Приватбанк» та [PERSON], останній отримав кредитні кошти в сум 15000,00 доларів США для придбання жилої нерухомості, а також 1610,00 доларів США на сплату страхових платежів (пункту 7.1. договору). Під час укладання кредитного договору [PERSON] була надана письмова згода на укладання кредитного договору та передачу в іпотеку спільного сумісного майна у вигляді однокімнатної квартири, що розташована в [ADDRESS]. Одночасно з укладенням кредитного договору 01 серпня 2007 року між ЗАТ «КБ Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки, за яким в рахунок забезпечення виконання зобовязання іпотекодавця за кредитним договором від 01 серпня 2007 року № MR14GK04000098 було передано в іпотеку нерухоме майно: однокімнатна квартира, за адресою: [ADDRESS]. Також судом встановлено, що кредитний договір № MR14GK04000098 від 01 серпня 2007 року був повністю сплачений 19 вересня 2011 року, що підтверджується відповідною довідкою №91649, виданою ПАТ КБ «Приватбанк». Крім того, відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13 вересня 2011 року позивач [PERSON] продала 1/2 частку в однокімнатній квартирі, яка належала їй на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Дійсна вартість проданої частки в квартирі, яка була отримана позивачем складає 6 000,00 доларів США, що підтверджують в своїх поясненнях в судовому засіданні обидві сторони. Згідно з трудової книжкою позивач з 07 серпня 2006 року працювала в дитячому садку вихователем. Згідно з довідками з централізованої бухгалтерії департаменту освіти Маріупольської міської ради від 05.09.2017 року [PERSON] з 01.09.2009 року працювала в дитячому садку №156 і з 29.09.2010 року в дитячому садку №131 та отримувала заробітну плату. Також в період з 14.06.2011 року по 13 квітня 2014 року перебувала в декретній відпустці по догляду за дитиною до трьох років. При вирішенні спірного питання щодо належності квартири, яка є предметом спору, та визначення виду права власності за сімейним законодавством (особиста чи спільна сумісна власність) суд виходить із наступних положень законодавства. Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 [PERSON] кодексу України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). [PERSON] кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю кожного з них. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Проте належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Отже для правильного застосування ст.60 [PERSON] кодексу України та визнання майна спільною сумісною власністю необхідно установити факт наявності спільних доходів сімї, за які було придбано спірне нерухоме майно, їх розмір та походження. Зясовуючи ці факти суд виходить з наступних доказів. Так відповідно до представленого договору купівлі-продажу спірна квартира була придбана відповідачем в період шлюбу, через два місяці після укладання шлюбу. Дійсна вартість придбаної квартири складає 21500,00 доларів США, що підтверджується як умовами договору, так і поясненнями обох сторін. 6500 доларів США було сплачено одразу при укладанні договору, а решта коштів в сумі 15000,00 доларів США були сплачені за рахунок кредитних коштів, отриманих в ПАТ КБ «Приватбанк». Сторони після укладення шлюбу та отримання кредитних коштів вели спільний бюджет, працювали та отримували заробітну плату, що підтверджується, трудовими книжками, довідкою про доходи та інформацією з Державної фіскальної служби. Крім того, судом береться до уваги той факт, що позивачем 13 вересня 2011 року була продана своя нерухомість, від реалізації якої було отримано близько 6000,00 доларів США, що підтверджується поясненнями обох сторін в судовому засіданні. Зазначені кошти були спрямовані для погашення боргу за кредитним договором, оскільки через декілька днів після продажу квартири позивачем 19 вересня 2011 року був повністю достроково закритий кредитний договір, хоча термін його дії становив до 31 липня 2017 року. Тобто відповідачем достроково була внесена значна сума заборгованості за кредитним договором. При цьому ним не було представлено жодної квитанції на сплату кредиту та доказів походження джерел грошових коштів для дострокового закриття кредиту, або спростування доводів позивача про внесення грошових коштів в спільний сімейний бюджет та передачі виручених нею коштів чоловіку для погашення кредиту. Доводи відповідача про передачу йому в дар від батьків грошових коштів в сумі 10000,00 доларів США на сплату кредиту та придбання спірної квартири судом не приймаються, оскільки відповідно до частини 5 статті 719 Цивільного кодексу України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, повинен бути укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. Проте відповідачем жодними належними, допустимими, достовірним і достатніми доказами не було доведено факту передачі в дар йому від батьків грошових коштів в сумі 10000 доларів США. Твердження відповідача про відсутність у подружжя спільного сімейного бюджету в період шлюбу не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідач не представив безпосередніх доказів ведення сімейного бюджету окремо, та завідомо для обох сторін накопичення та використання всіх зароблених відповідачем коштів для придбання спірної квартири та погашення кредитних обовязків. Відповідачем не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про невнесення отриманих ним доходів за період шлюбу у спільний сімейний бюджет, що дозволило би вважати ці кошти особистою приватною власністю одного із подружжя та відокремити фінансові джерела кожного із подружжя під час придбання спірної квартири та виконання грошових обовязків за кредитним договором. Водночас судом встановлено, що позивач весь час працювала та мала аналогічний із відповідачем дохід, доглядала та виховувала двох спільних дітей, продала свою нерухомість, тобто коштами та працею приймала рівну участь у веденні спільного сімейного бюджету та погашенні грошових зобовязань за кредитним договором. Відповідно до частини 2,3 статті 61 [PERSON] кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. На підставі зазначеного суд приходить до висновку про належність позивачу предмету спору на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки окрім факту набуття спірної квартири в період шлюбу сторонами були представлені належні докази про спільні джерела його набуття та їх спільну працю в період шлюбу, які свідчать про спільність доходів подружжя, з яких придбано спірне нерухоме майно та виконані грошові зобовязання за кредитним договором. Стосовно вимог позивачки про збільшення її частки в спільному майні з 1/2 частини до 2/3 частини в житловому будинку суд відзначає наступне. Судом встановлено, що в період шлюбу у подружжя народилися двоє дітей, які проживають разом з батьками в спірній квартирі. Згідно з рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 18 серпня 2017 року [PERSON] було відмовлено у позову до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей, з тих підстав, що сторони проживають разом в одній квартирі та несуть спільні витрати на утримання дітей. Згідно з частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частиною 3 статті 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. З системного аналізу наведених положень законодавства слідує, що за загальним правилом при поділі спільного майна кожний із подружжя має рівні майнові права при його розподілі та визначенні часток, і відходження від цього правила допускається при виключних обставинах в чітко визначених законодавством випадках. Збільшення частки в майні може відбутися, за одночасної наявності таких обставин: якщо із матірю проживає дитина та розмір аліментів, які одержується на дитину, недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто в даному випадку позивачу слід довести, що розмір отримуваних нею аліментів є вкрай недостатнім та неспівмірним із понесеними нею витратами на фізичний, духовний розвиток та лікування дитини. Проте позивачем не представлено таких доказів, зокрема факт отримання аліментів, розмір витрат на утримання дітей, в тому числі витрат не лікування, та неможливість вжиття інших передбачених законом заходів для стягнення (збільшення) розміру аліментів або стягнення додаткових витрат на дитину. Не обґрунтувала недостатність отримуваних аліментів та матеріальні потреби дітей. Також судом встановлено, що діти проживають разом із батьками та аліменти з відповідача стягнуті не були, що виключає можливість збільшення частки позивачу в спільному майні подружжя. На підставі зазначеного доводи позивача про необхідність збільшення частки в спільному сумісному майні є недоведеними та задоволенню не підлягають. Стосовно доводів відповідача про пропуск строку позовної давності для звернення позивачем до суду із позовом про поділ квартири суд відзначає наступне. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до положень ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з частиною 2 статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно з частиною 1 статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. З наведених положень законодавства вбачається, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Тобто розірвання шлюбу не є відправним моментом для перебігу строку позовної давності, якщо при цьому не порушуються право кожного із подружжя на користування майном. З урахуванням вказаних положень законодавства та з огляду на те, що після розірвання шлюбу позивач разом із дітьми продовжувала проживати в спірній квартирі та її право на користування спільним майном не порушувалося, а також того, що відповідач не представив доказів висловлення майнових вимог на квартиру в момент розірвання шлюбу, що також заперечувалося позивачем в судовому засіданні, суд приходь до висновку, що початком перебігу строку позовної давності слід вважати червень 2017 року, коли відповідач висловив свої претензії на спірну квартиру, що підтверджено поясненнями обох сторін в судовому засіданні. Отже в такому випадку строки позовної давності пропущені не були та право позивача підлягає судовому захисту шляхом часткового задоволення позову і визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вказаних положень з огляду на часткове задоволення позову з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір в розмірі 480,00 гривень.

Outcome: partial