Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

06 червня 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь 50000 гривень, отриманих ним від продажу транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», модель Sprinter, 316, 2004 року випуску, шасі [NUMBER] R621106, державний номерний знак [NUMBER] та судових витрат по справі. Ухвалою судді Рожнятівського районного суду від 12 червня 2019 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено справу до судового розгляду. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка була власником транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», модель Sprinter, 316, 2004 року випуску, шасі [NUMBER] R621106, державний номерний знак [NUMBER] , який був придбаний за час перебування у шлюбі із відповідачем [PERSON] Відповідач на даному транспортному засобі здійснював поїздки за межі України, тому 23 січня 2014 року вона на його ім`я та на ім`я ще ряду осіб видала нотаріально посвідчене доручення на володіння та розпорядження даним транспортним засобом. Автомобіль фактично перебував у користуванні її тодішнього чоловіка [PERSON] . Рішенням Рожнятівського районного суду 31 серпня 2016 року шлюб між ними було розірвано. На її звернення, 08 вересня 2016 року Калуським територіальним сервісним центром № 2642 Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області її було повідомлено, що 14 липня 2016 року автомобіль перереєстрований на нового власника на підставі договору купівлі продажу. Вона з`ясувала, що належний їй транспортний засіб відчужений відповідачем [PERSON] [PERSON] Вважаючи, що договір купівлі - продажу, укладений з порушенням чинного законодавства, вона звернулася до суду з позовом про визнання вказаного договору недійсним. Однак рішенням Калуського міськрайонного суду від 25 січня 2017 року їй було відмовлено у задоволенні даного позову. Не погоджуючись із таким рішенням суду, вона його оскаржила в апеляційному порядку. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції [PERSON] визнав, що належний їм транспортний засіб продав та отримав від продажу 100000 гривень. Відмовляючи їй у позові про визнання договору купівлі - продажу недійсним, колегія суддів апеляційної інстанції зазначила, що вона не позбавлена права на захист свого майнового інтересу шляхом пред`явлення позову про стягнення коштів, отриманих від продажу автомобіля. Суд касаційної інстанції погодився з позицією апеляційного суду. У жовтні 2018 року вона звернулася до [PERSON] із заявою про повернення половини коштів, отриманих від продажу транспортного засобу. Однак належні їй кошти не повернуті до цього часу. У відзиві на позовну заяву відповідач визнав, що спірний автомобіль був придбаний на спільні кошти подружжя та 14 липня 2016 року - в період перебування у шлюбі з позивачкою, проданий ним за 100000 гривень. Отримані кошти він повністю витратив на проведення внутрішніх штукатурно - малярних робіт, монтаж стель, встановлення внутрішніх дверей, здійснення електромонтажних та інших робіт у приміщеннях, що розташовані на другому і третьому поверхах станції технічного обслуговування автомобілів, по [ADDRESS] , будівництво якої було розпочато за час перебування у шлюбі з позивачкою. Ним було замовлено і завезено значну кількість матеріалів, найнято робітників та спеціалістів, які станом на середину липня 2016 року виконали значну кількість робіт, тому після продажу авто він розрахувався за отримані будівельні матеріали та оплатив за виконані роботи. Отже отримані від продажу автомобіля гроші він не використав для своїх особистих потреб, не виокремлював зі спільного сімейного бюджету, а спрямував на покращення спільно набутого у шлюбі з [PERSON] майна СТО. Про це він повідомляв свою тодішню дружину і вона не заперечувала проти вкладення виручених від продажу автомобіля коштів у СТО. Вважає, що позовна вимога є безпідставною, оскільки рішенням Рожнятівського районного суду від 17 липня 2017 року по справі № 350/1055/16-ц, яке набрало законної сили, задоволено його позов та визнано за ними з позивачкою право спільної сумісної власності на СТО, з проведенням її пропорційного поділу між ними, з відповідною грошовою компенсацією. Саме частина СТО, у закінчення будівництва якої ним були спрямовані зазначені кошти в подальшому стала особистою власністю позивачки, а тому повторно вимагати стягнення цих коштів з нього позивачка не має права. До того, як звертатися до суду з позовом про поділ майна, він звертався до своєї колишньої дружини з пропозицією добровільного вирішення усіх питань, пов`язаних з поділом майна, але вона категорично відхилила його пропозицію щодо позасудового врегулювання питання поділу спільно набутого у шлюбі майна. Наголошує на відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки всі кошти від продажу авто були спрямовані на придбання матеріалів і проведення внутрішніх штукатурно-малярних робіт, монтаж стель, придбання і встановлення внутрішніх дверей, меблів. електромонтажних та інших робіт у приміщеннях, що розташовані на другому і третьому поверхах СТО, які на момент проведення цих робіт відносились до спільної сумісної власності подружжя, а після поділу СТО праві власності на них визнано за позивачкою. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] адвокат Ясінець В.П. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити повністю з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, наведених у відзиві на позов (а. с. 48-50), доповнивши, що справді у період перебування у шлюбі з позивачкою ними був придбаний автомобіль марки «Mercedes-Benz», модель Sprinter, 316, 2004 року випуску, шасі [NUMBER] R621106, державний номерний знак [NUMBER] , який був зареєстрований за дружиною. Він та ряд інших осіб мали право користуватися цим автомобілем на підставі довіреності, виданої позивачкою. Перебуваючи у шлюбі вони також збудували СТО. У липні 2016 року він був змушений продати вказаний транспортний засіб, оскільки на другому та третьому поверхах СТО проводилися будівельні роботи і йому необхідні були кошти, щоб розплатитися за роботу з робітниками, а також за будівельні матеріали, які йому були надані в борг. Позивачці про всі ці обставини було відомо. Шлюб між ними було розірвано в кінці серпня 2016 року. Після цього в судовому порядку здійснено поділ СТО, яке було спільною власність подружжя. Позивачці присуджено саме ту частину СТО, в якій проведені роботи за кошти, вручені від продажу автомобіля. Тому вважає звернення позивачки з даним позовом до суду безпідставним. Свідок [PERSON] дав у судовому засіданні показання про те, що на замовлення [PERSON] літом 2016 року він виконував роботи по встановленню проводки, а також інші електро - монтажні роботи у приміщеннях на другому та третьому поверсі СТО. Розрахунок за виконану роботу з ним провадив відповідач [PERSON] у серпні 2016 року. Свідок [PERSON] приватний підприємець у судовому засіданні дав показання про те, що здійснює продаж метало - пластикових вікон та дверей. У червні - липні 2016 року на замовлення [PERSON] встановлено міжкімнатні двері на СТО, розрахунок за які відповідач здійснив у серпні 2016 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дав показання про те, що займається виготовленням офісних меблів. У 2016 році він отримав замовлення від [PERSON] та виготовив меблі, які встановив у СТО. У замовлення входили комп`ютерний стіл та прилавки. Приблизно три - чотири місяці він витратив на виготовлення замовлення, після чого вже готові меблі перевіз та змонтував з допомогою своїх працівників у відповідних приміщеннях на другому поверсі СТО. Десь у серпні 2016 року [PERSON] здійснив оплату за замовлення, після встановлення меблів у приміщенні СТО. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] дав показання про те, що у 2016 році [PERSON] найняв його для виконання внутрішніх опоряджувальних робіт у приміщеннях СТО. Він разом зі своїм братом виконав облицювальні роботи стін, підібрав дизайн з урахуванням побажань замовника. Робочий процес тривав приблизно до серпня 2016 року. Після закінчення робіт [PERSON] з ними розрахувався. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дав показання про те, що здійснює продаж будівельних матеріалів. Відповідач [PERSON] є його постійним клієнтом, тому дуже часто останній бере в нього необхідні будівельні матеріали в борг. Зокрема у 2016 році [PERSON] взяв у нього на складі будівельні матеріали, а також замовив матеріали, яких не було у наявності. За отриманий товар відповідач розрахувався пізніше, десь кінець липня початок серпня. Вислухавши пояснення учасників справи, свідків та вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за змістом ст. 20 зазначеного кодексу, кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правовий висновок Верховного Суду України від 03.09.2014 № 6-84цс14). За змістом статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 13 зазначеного Кодексу, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, \~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається,\~ як\~на підставу\~своїх вимог\~або заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 18 серпня 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 31 серпня 2016 року, що підтверджується копією рішення Рожнятівського районного суду від 31 серпня 2016 року (а. с. 8-10). З 22 січня 2014 року за позивачкою був зареєстрований транспортний засіб марки «Mercedes-Benz», модель Sprinter, 316, 2004 року випуску, шасі [NUMBER] R621106, державний номерний знак [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а. с. 12, 13). Згідно баз\~даних Єдиного\~державного реєстру\~МВС України,\~станом на 08 вересня 2016 року [PERSON] , [INFO] , не є власником транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», модель Sprinter, 316, 2004 року випуску, шасі [NUMBER] , оскільки даний автомобіль 14 липня 2016 року перереєстрований на нового власника за договором купівлі-продажу, що підтверджується копією листа № 31/9/3436 від 08 вересня 2016 року, виданого територіальним сервісним центром 2642 регіонального сервісного центру в Івано-Франківській області на запит [PERSON] №18 від 06 вересня 2016 року (а. с. 11). Позивачка [PERSON] оскаржила у судовому порядку відчуження транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», модель Sprinter, 316, 2004 року випуску, шасі WDB [NUMBER] R621106, державний номерний знак [NUMBER] шляхом звернення до суду з позовом про визнання недійним договору купівлі продажу транспортного засобу від 14 липня 2016 року, скасування державної реєстрації транспортного засобу та визнання за нею права власності на транспортний засіб і витребування його з чужого незаконного володіння. Рішенням Калуського міськрайонного суду від 25 січня 2017 року, яке скасоване рішенням апеляційного суду Івано - Франківської області від 30 серпня 2017 року лише в частині розподілу судових витрат, у задоволенні позову відмовлено, що підтверджується копією рішення апеляційного суду Івано - Франківської області від 30 серпня 2017 року (а. с. 14 - 24). Постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 року рішення Калуського міськрайонного суду від 25 січня 2017 року в незмінній при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 березня 2017 року залишено буз змін, що підтверджується копією рішення касаційної інстанції (а. с. 25 - 29). Із копій судових рішень, що набрали законної сили (а. с 14 - 29) встановлено, що на підставі довіреності від 23 січня 2014 року, якою [PERSON] уповноважила [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які діють самостійно, укладати правочини щодо експлуатації та розпорядження спірним транспортним засобом, згідно оформленого у територіальному сервісному центрі договору купівлі - продажу транспортного засобу 2642/2016/2680 від 14 липня 2016 року, укладеного між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] (продавець), з однієї сторони та [PERSON] (покупець) з іншої, продавець передав покупцеві спірний транспортний засіб за ціною 100000 гривень. З пояснень сторін, що ними ж не заперечуються, встановлено, що кошти за продаж автомобіля були передані відповідачу [PERSON] . В рамках розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя на підставі ухвали Рожнятівського районного суду від 13 вересня 2016 року була проведена судова будівельно - технічна експертиза, висновком якої встановлено, що реальна ринкова вартість станції технічного обслуговування автомобілів, загальною площею 489, 8 квадратного метра, яка знаходиться по [ADDRESS] на час проведення експертизи становила 1397831 гривню, також у висновку запропоновано варіанти розподілу СТО без шкоди для цільового призначення об`єкта нерухомості та надано пропозиції щодо переобладнання СТО, що підтверджується копією вказаного висновку експертизи № 0062/12-2016, складеного 06 грудня 2016 року (а. с. 63 - 70). Рішенням Рожнятівського районного суду від 10 липня 2017 року визнано за [PERSON] право власності Ѕ частину станції технічного обслуговування автомобілів, яка розташована по [ADDRESS] та виділено їй: на другому\~поверсі коридор 10, площею 14,8 метра квадратного, банкетний зал 11, площею 20,9 метра квадратного, приміщення персоналу 12, площею 20,9 метра квадратного, складське приміщення 13, площею 9, 9 метра квадратного, вбиральню 14, площею 1, 5 метра квадратного, вбиральню 15, площею 1, 5 метра квадратного, тамбур 16, площею 2, 5 метра квадратного, коридор 17, площею 3,8 метра квадратного; на третьому\~поверсі: коридор 19, площею 30, 8 метра квадратного, тамбур 20, площею 2, 7 метра квадратного, вбиральню 21, площею 3,7 метра квадратного, приміщення 22, площею 18,7 метра квадратного, приміщення 23, площею 14, 3 метра квадратного, тамбур 24, площею 2 метри квадратні; вбиральню 25, площею 3 метри квадратні; вбиральню 26, площею 2, 9 метра квадратного, тамбур 27, площею 2 метри квадратні, приміщення 28, площею 12, 1 метра квадратного, приміщення 29, площею 16, 3 метра квадратного, приміщення 30, площею 15, 3 метра квадратного, вбиральню 31, площею 4,3 метра квадратного, приміщення 32, площею 10, 9 метра квадратного, вбиральню 33, площею 2,7 метра квадратного, тамбур 34, площею 1,7 метра квадратного, тамбур 35, площею 1, 7 метра квадратного, вбиральню 36, площею 2, 7 метра квадратного, приміщення 37, площею 11, 2 метра квадратного, а всього приміщень загальною площею 234, 8 квадратних метрів, вартістю 620\~838 гривень, що становить 45% від загальної вартості об`єкта нерухомості. За перевищення реальної частки над ідеальною стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний податковий номер [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] ідентифікаційний податковий номер [NUMBER] , компенсацію у розмірі 69891 гривню 55 копійок, що підтверджується копією вказаного судового рішення (а. с. 54). У період з травня по липень 2016 року відповідач [PERSON] придбав у кредит будівельні матеріали, а також купив двері міжкімнатні, що підтверджується копіями розхідних накладних № РБ-0015790 від 14 березня 2016 року, № РБ-0017002 від 18 березня 2016 року, № РБ-0029510 від 09 травня 2016 року, № РБ-0030671 від 13 травня 2016 року, № РБ-0031323 від 16 травня 2016 року, № РБ-0032329 від 19 травня 2016 року та товарного чека від 14 липня 2016 року (а. с. 106-109). Згідно проектно - кошторисної документації, яка була виконана ФОП [PERSON] на підставі договору № 4 від 10 липня 2019 року, загальна вартість опорядження приміщень СТО на Ѕ частині другого поверху та на третьому поверсі складає 553737 гривень, в тому числі вартість матеріалів та фактично проведених робіт, що підтверджується копією проектно - кошторисної документації по опорядженню приміщень станції техобслуговування (1/2 частина другого поверху та третій поверх) [ADDRESS] (а. с. 86-100), копією договору № 4 на виконання робіт по виготовленню проектно - кошторисної документації від 10 липня 2019 року (а. с. 101 - 102) копією акта здачі приймання проектно - кошторисної документації від 23 серпня 2019 року (а. с. 103), копіями кошторису на проектні роботи та квитанцією (а. с. 104, 105). Відповідно до ч.1 ст.60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі ст.\~368\~ЦК України майно, придбане подружжям у період шлюбу є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором між ними чи законом. Для визнання майна, придбаного в період шлюбу, об`єктом спільної сумісної власності подружжя немає значення на ім`я кого з подружжя воно оформлене та зареєстроване. Крім того, чоловік та жінка мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, яке їм належить на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого із подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ч. 1 ст.\~70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За правилами ч. 4 ст.\~71\~СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Із змісту позову вбачається, що позовні вимоги по своїй суті стосуються стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації у розмірі половини вартості спірного автомобіля. За змістом п. 22\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК\~та\~ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вартість спірного майна становить 10000 гривень, що визнано сторонами у судовому засіданні та вбачається із матеріалів справи. Позивачка просить стягнути з відповідача 50000 гривень, як грошову компенсацію половини вартості транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», модель Sprinter, 316, 2004 року випуску, шасі [NUMBER] R621106, державний номерний знак [NUMBER] , що був придбаний в період їх перебування у зареєстрованому шлюбі та проданий відповідачем. Пункт 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року\~містить роз`яснення про рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, і передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Судом встановлено, що за відчуження транспортного засобу відповідач [PERSON] отримав 100000 гривень. З урахуванням показань свідків, які підтвердили, що проводили опоряджувальні роботи, виготовляли меблі та двері для СТО на замовлення відповідача, надавали будівельні матеріали для виконання цих робіт, а також на підставі наданих відповідачем доказів на підтвердження вартості виконаних робіт з урахуванням будівельних матеріалів у частині СТО, яка за рішенням суду присуджена позивачці [PERSON] , суд приходить до висновку, що кошти, які позивач отримав від продажу транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», модель Sprinter, 316, 2004 року випуску, шасі [NUMBER] R621106, державний номерний знак [NUMBER] , витрачені на покращення стану СТО. Ні позивачка ні її представник не надали суду доказів на підтвердження того, що кошти від продажу транспортного засобу позивач використав на власні потреби, а не на покращення стану спільно нажитого нерухомого майна, яким є СТО, а відповідачем надано кошторис виконаних робіт, з якого чітко встановлено вартість робіт, проведених в частині СТО, яка присуджена позивачці після розподілу СТО. Позивачка іншого розрахунку робіт не надала, тому, незважаючи на те, що розмір витрат розраховано з урахуванням вартості будівельних матеріалів станом на серпень 2019 року, суд приймає його до уваги та приходить до висновку, що кошти в сумі 100000 гривень відповідач витратив на будівельні роботи, які проводилися в СТО, зокрема на Ѕ частині другого поверху та на третьому поверсі, які на даний час належать позивачці. Судом встановлено, що на покращення стану СТО позивачем витрачено 553797 гривень, що у п`ять разів перевищує розмір виручених коштів за продаж спірного автомобіля. Позивачка не довела, що відповідач здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, тому у суду відсутні підстави вважати, що діями відповідача порушені права позивачки як співвласника майна подружжя, отже у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed