Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

06 червня 2016 року\~\~[PERSON] (далі-Позивач) звернулась до суду з позовом до\~[PERSON] (далі-Відповідач-1), [PERSON] (далі-Відповідач-2) про визнання правочину недійсним. В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивачем зазначено, що\~13 березня 2011 року між нею та [PERSON] у виконавчому комітеті Сокільчанськї сільської ради Попільнянського району зареєстровано шлюб. Під час шлюбу та за спільні кошти нею з Відповідачем-1 придбано майно, що є їх спільною сумісною власністю, в тому числі і автомобіль марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова MROFR29GXO1028881. Придбане спільно з Відповідачем-1 майно, а саме автомобіль марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова MROFR29GXO1028881, було оформлене на ім'я Відповідача-1. Враховуючи той факт, що останнім часом їхнє спільне життя із Відповідачем-1 не склалося, спільне господарство ними не ведеться і їй не відомо місцезнаходження спільно придбаного автомобіля марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова MROFR29GX01028881, оскільки Відповідач-1 не вважає за потрібне про це її повідомляти та надавати в користування дане авто, Позивач 21 березня 2013 року звернулась до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу та поділ майна, що є їхньою спільною сумісною власністю. 18 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до Попільнянського районного суду із зустрічною позовною заявою до Позивача про поділ боргових зобовязань подружжя з якої, Позивач дізналась, що автомобіль марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова MROFR29GXO1028881, який є їхньою спільною сумісною власністю із ним Відповідачем-1 відчужено на користь іншої особи. Так, згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №1842\\2016\\154 від 27 січня 2016 року вбачається, що 27 січня 2016 року автомобіль марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова MROFR29GXO1028881, було реалізовано Відповідачем-1 своєму сину - [PERSON] за 20000 гривень. До моменту отримання зустрічної позовної заяви від 18 квітня 2016 року, Позивач навіть не знала, що даний автомобіль вже відчужено Відповідачем-1 та зареєстровано на іншу особу. Водночас, Позивач в обґрунтування позову зазначає, що згоди на здійснення правочину, спрямованого на відчуження автомобіля, як того вимагають положення\~статті 65 СК України, не надавала, а тому просить визнати недійсним договір купівлі продажу транспортного засобу № 1842/2016/154 від 27 січня 2016 року, а саме автомобіля марки TOYOTA модель HILUX COMFORT № кузова MROFR29GXO1028881 укладеного між [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні Позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник Відповідача-1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову. Надав до суду заперечення проти позову. Відповідач-2 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні та зазначив, що в договорі купівлі-продажу транспортного засобу №1842\\2016\\154 від 27 січня 2016 року помилково зазначена ціна транспортного засобу 20000 гривень, він сплатив Відповідачу-1 за авто 20000 доларів США. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями\~Цивільного Кодексу України\~та\~Сімейним Кодексом України. 13 березня 2011 року, виконавчим комітетом Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області, між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини змінилося на «Павлюк», що підтверджується виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Попільнянського районного управління юстиції Свідоцтвом про шлюб серії 1-ТП №105357 від 28 вересня 2013 року. Судом встановлено, що під час шлюбу за спільні кошти Позивача та Відповідача-1 придбано майно, що є їх спільною сумісною власністю, а саме, автомобіль марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова MROFR29GXO1028881, що підтверджується актом прийому - передачі автомобіля від 20 грудня 2013 року, укладеного між ТОВ «Стар-Кар» та [PERSON] Кошти за даний автомобіль були сплачені різними сумами за період з 01 листопада 2013 року по 11 грудня 2013 року, що підтверджується фіскальними чеками та квитанцією. Автомобіль марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова MROFR29GXO1028881, було оформлене на ім'я [PERSON]. Відповідно до листа ТОВ «Стар-Кар», видаткова авто № 000000878 від 20 грудня 2013 року, [PERSON] купив автомобіль марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова MROFR29GXO1028881 за 308930 гривень. 21 березня 2013 року Позивач звернулась до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу та поділ майна, що є їхньою спільною сумісною власністю. 18 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до Попільнянського районного суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про поділ боргових зобовязань подружжя. Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №1842\\2016\\154 від 27 січня 2016 року вбачається, що 27 січня 2016 року автомобіль марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова MROFR29GXO1028881, було реалізовано Відповідачем-1 своєму сину - [PERSON] за 20000 гривень. Договір оформлений та підписаний сторонами в регіональному сервісному центрі в Житомирській області територіальний сервісний центр № 1842 м. Бердичева, в присутності адміністратора сервісного центру. Відповідно до пункту 4, 5 вищезазначеного договору, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу склала 20000 гривень, оплата транспортного засобу здійснювалась готівкою. В свою чергу, за вищевказаним договором здійснено перереєстрацію на нового власника, а саме [PERSON], що підтверджується комісією облікової картки № 84392962 від 27 січня 2016 року виданою територіальним сервісним центром № 1842 м. Бердичів. До державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено реєстраційний запис про заборону відчуження автомобіля марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова MROFR29GXO1028881, на підставі ухвали Попільнянського районного суду Житомирської області від 13 червня 2016 року. Відчужений Відповідачем-1 автомобіль марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова MROFR29GX01028881 є цінним майном. Позивач зазначила, що а ні усної, а ні письмової згоди на відчуження вищевказаного автомобіля вона не надавала. В судовому засіданні Позивач зазначила, що до моменту отримання зустрічної позовної заяви від 18 квітня 2016 року, Позивач навіть не знала, що даний автомобіль вже відчужено Відповідачем-1 та зареєстровано на іншу особу. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до частини третьої статті 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до частини другої статті 65 СК України, дружина, чоловік мають право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового, а тому згода мала б бути надана письмово. Згідно з частин першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до частини другої \~статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до частини третьої\~статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом та такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У пункті 8\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~розяснено, що відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою\~\~недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно статті 228 ЦК України - правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин укладений Відповідачем-1 є таким, що порушив конституційне право Позивача передбачене статтею 41 Конституцією України, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої, другої\~статті 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.\~\~Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Відповідно до частини четвертої вказаної статті правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до статті 369 ЦК України, передбачається наявність згоди другого з подружжя на укладення таких договорів (що спрямовується на розпорядження спільним майном), яка не може бути спростована. Вказана стаття встановлює презумпцію згоди одного з подружжя на укладення зазначених договорів другим із подружжя. Відповідач-2, як набувач за договором купівлі-продажу транспортного засобу, знав що Відповідач-1 перебуває у зареєстрованому законом шлюбі, все ж таки діяв несумлінно, тобто знав або повинен був знати, що другий з подружжя згоди на укладання договору не давав. Укладена одним із подружжя угода, пов'язана з розпорядженням спільним майном обох з подружжя, може бути визнана недійсною з мотивів відсутності згоди на це другого з подружжя лише на його вимогу й лише у випадках, коли доведено, що друга сторона знала або повинна була знати про незгоду другого з подружжя з укладенням даної угоди. Відповідач-1 знав, що Позивачем згоди на вчинення ним такого правочину не було, а також Відповідач -1 не мав повноважень на вчинення таких дій. Таким чином автомобіль, до дня його продажу Відповідачем-1, був у спільній власності Позивача та Відповідача-1 в користуванні більше року, тому не міг бути реалізований через укладання договору купівлі-продажу транспортного засобу без згоди Позивача. Відчужуючи автомобіль по заниженій ціні, Відповідач-1 діяв недобросовісно. Це призвело до того, що автомобіль проти волі Позивача вибув з переліку об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.\~\~ Відповідач-1 зазначає, що придбання автомобіля було зумовлене тим, що на той час він працював в ТОВ «Зелена долина», що знаходиться в смт. Томашпіль Вінницької області (що підтверджується копією трудової книжки [PERSON]М.), а тому транспортний засіб був потрібний йому для роботи. В період шлюбу на оздоблення будинку та благоустрою присадибної ділянки, а також придбання автомобіля було взято в позику у [PERSON] кошти на загальну суму 80000 доларів США, що еквівалентно на момент написання розписки 640000 гривень, а саме 10 грудня 2012 року 320000 гривень (40000 доларів США), 20 квітня 2013 року 320000 гривень (40000 доларів США), що підтверджується рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 09 березня 2016 року. Відповідач-1 зазначає, що змушений був позичити кошти, оскільки його заробітної плати не вистачало для потреб сімї. Дохід Відповідача-1 підтверджується наданими довідками про заробітну плату за січень 2016 року, січень грудень 2015 року, січень грудень 2014 року, січень грудень 2013 року січень грудень 2012 року та січень-грудень 2011 року. В січні 2016 року Відповідач-1 звільнився з роботи, а тому необхідності в автомобілі у нього вже не було, окрім того Позикодавець просив повернути йому частину боргу, а тому в січні 2016 року він продав автомобіль марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова MROFR29GXO1028881, та віддав [PERSON] 20000 доларів США, що підтвержується копією розписки [PERSON] від 27 січня 2016 року Відповідач-1 зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 65 СК України, договір укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Та стверджує, що автомобіль придбано за кошти позичені згідно письмового договору позики, у подружжя виникають спільні зобовязання за повернення такого боргу, а тому враховуючи те, що кошти за проданий автомобіль були використані на часткове повернення боргу за договором позики, робить висновок, що повернувши борг за рахунок продажу автомобіля, Позивач виразила свою згоду на його відчуження. Доказів, щодо відчуження спільного сумісного майна подружжя в інтересах сім'ї Відповідач-1 до суду не надав. Згідно\~статті 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно\~статті 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального, сімейного законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. З огляду на викладене, на підставі положень\~статті 369 ЦК України, наявні підстави для визнання правочину, вчиненого між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Разом з тим, при вирішенні спору суд враховує положення\~статті 1 ЦПК України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 213 ЦПК України\~встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статей 79,\~88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved