Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

05.10.2018 року [PERSON] через представника адвоката [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення із [PERSON] боргу за договором позики. В обгрунтування позову зазначив, що згідно договору позики від 25.08.2016 року надав відповідачу грошові кошти в сумі 490 доларів США, які останній зобовязувався повернути 25.08.2017 року, що підтверджується власноруч написаною розпискою відповідача. У визначений строк відповідач кошти не повернув, чим порушив взяті на себе зобовязання, а тому просить стягнути з відповідача на його користь 13803 грн. 30 коп. основного боргу за договором позики, що станом на момент подання позову еквівалентно 490 доларів США, проценти за користування коштами в розмірі 5516 грн. 88 коп. та три відсотки річних в розмірі 460 грн. 61 коп., а всього в загальній сумі 19780 грн. 79 коп. Ухвалою суду від 19.10.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.16-17). В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача адвокат [PERSON] заперечила проти задоволення позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні, вказавши, що договір між сторонами не був укладений, оскільки вказана розписка не є доказом укладення договору, не містить підпису позикодавця і не містить підтвердження передачі коштів відповідачу, а тому не породжує ні прав, ні обовязків у осіб, які в ній зазначені. Просила застосувати позовну давність. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13. Судом встановлено, що 25.08.2016 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 490 доларів США, які зобовязався повернути 25.08.2017 року. За умовами договору відповідач також зобовязався в разі несвоєчасного повернення суми боргу сплачувати три відсотки за кожен місяць простроченої суми. На підтвердження факту укладення договору позики та його умов, [PERSON] видав [PERSON] письмову розписку від 25.08.2016 року, яка посвідчує факт отримання відповідачем грошових коштів в сумі 490\~доларів США від\~позивача (а.с.43). Таким чином, вказана розписка від 25.08.2016 року є письмовим документом на підтвердження укладення спірного договору позики та його умов у розумінні статті 207 та частини другої статті 1047 ЦК України, а тому доводи представника відповідача щодо не укладення між сторонами договору позики суд оцінює критично та відхиляє. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦПК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до вимог ст.ст. 526, 612 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов Договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Як вбачається з матеріалів справи, строк повернення боргу наступив 25.08.2017 року, однак до цього часу борг відповідачем не повернуто, що підтверджується наявністю боргового документа у позивача. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобовязання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобовязання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобовязання має бути виконане у гривнях; якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Оскільки відповідач свої зобовязання за договором не виконав, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за основним зобовязанням 13803 грн. 30 коп., що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 05.10.2018 року (день подання позовної заяви) становить 490 доларам США (490 х 28,17). Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки умовам договору позики сторони погодили розмір відсотків в разі несвоєчасного повернення суми боргу, тому відповідно до ст.625 ЦК України, позивач має право вимагати від відповідача сплати суми боргу з урахуванням трьох відсотків у місяць від простроченої суми, які за період прострочення з серпня 2017 року по жовтень 2018 року складають 5516 грн. 88 коп., що підтверджуються розрахунком позивача (а.с.8). Власного розрахунку відповідач не надав. Разом з тим, не підлягає задоволенню вимога про стягнення трьох відсотків річних в розмірі 460 грн. 61 коп., оскільки за умовами договору передбачений інший розмір сплати відсотків як відповідальності за порушення грошового зобовязання. Отже, загальна сума заборгованості за договором позики від 25.08.2016 року, з урахуванням трьох відсотків в місяць за прострочення зобовязання складає 19320 грн. 18 коп. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку позовної, оскільки остання не зазначила жодних підстав на обґрунтування її пропуску. Враховуючи наведене, суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом часткового задоволення позову, та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму боргу за договором позики від 25.08.2016 року в розмірі 13803 грн. 30 коп. та три відсотки в місяць за прострочення зобовязання в розмірі 5516 грн. 88 коп., а всього в загальній сумі 19320 грн. 18 коп. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 688 грн. 38 коп.

Outcome: partial