Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

06.07.2016 року позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до відповідача - [PERSON] з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 188808,97 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного кредитного договору №ZRQWGK00004210 від 10.01.2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 176625,00 грн., однак, не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами, визначеними умовами кредитного договору. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. У звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 14.06.2016 року має заборгованість 733960,87 грн., яка складається з наступного: 149802,34 грн. заборгованість за кредитом; 33336,63 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 5670,00 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 545151,90 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Однак, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість лише у розмірі 188808,97 грн., яка складається з наступного: 149802,34 грн. заборгованість за кредитом; 33336,63 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 5670,00 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, обґрунтовуючи розмір позовних вимог тим, що «законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми за кредитом». Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» не забезпечило участь свого представника у судових засіданнях. Текст позовної заяви містить клопотання позивача про розгляд справи за відсутності представника банку. Крім того, до суду перед кожним судовим засіданням надходили письмові клопотання представника позивача [PERSON] про розгляд справи за його відсутності, у яких представник позивача одночасно зазначав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судові засідання також не зявився, про дати, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини незявлення суду не повідомив, до суду 12.12.2016 року подав письмову заяву, згідно з якою відповідач просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення позивачем строку звернення до суду (позовної давності). На підставі статей 158, 169 Цивільного процесуального кодексу України (надалі по тексту - ЦПК України) суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін та ухвалити рішення у справі на підставі наявних в ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до пункту 7.1. укладеного між сторонами кредитного договору №ZRQWGK00004210 від 10.01.2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязалось надати позичальникові [PERSON] (шляхом видачі готівки через касу) кредитні кошти у розмірі 157500,00 грн., а також кошти на сплату страхових платежів у розмірі 19125,00 грн. (а.с. 7-9). Позивачем не надано суду доказів виконання свого зобовязання за договором та жодним чином не доведено, що відповідачеві було надано кредитні кошти згідно з умовами кредитного договору. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України і одностороння відмова від зобовязання не допускається. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, протягом строку позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України спеціальна позовна давність тривалістю в один рік визначена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Згідно з частинами 3, 5 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно зі статтею 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частин 1, 3 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Пунктом 4.5. кредитного договору №ZRQWGK00004210 від 10.01.2008 року передбачено, що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором №ZRQWGK00004210 від 10.01.2008 року, останній платіж за даним договором здійснено відповідачем 18.11.2009 року, перебіг позовної давності розпочався із цієї дати, тому на день звернення позивача до суду сплив пятирічний термін позовної давності, який закінчився 18.11.2014 року. Відповідно до статті 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Стосовно обовязковості застосування строків позовної давності, то у справі «Grafescolo S.R.L. проти Молдови» Європейський суд з прав людини вказав, що роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство закону, що є обовязковим для країн, які підписали конвенцію. Суди не повинні ігнорувати заяви про застосування позовної давності, і належним чином обґрунтовувати причини її незастосування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У справі судом тричі було визначено дати судових засідань 12.12.2016 року, 20.02.2017 року та 24.05.2017 року. Однак, позивач в особі своїх представників не скористався своїми правами на участь у судових засіданнях та на подання суду доказів і доведення перед судом їх переконливості. Таким чином, суд вважає, що оскільки позивачем не ставиться питання про поновлення строку позовної давності, поважних причин порушення цього строку позивачем не зазначено, тому у задоволенні позову суд відмовляє на підставі ч.4 статті 267 ЦК України у звязку з пропуском строку позовної давності. На підставі наведеного вище обґрунтування та

Outcome: dismissed