Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

06.03.2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] в якому просить припинити стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] 01.08. [INFO] і стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання сина та зменшити розмір стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] до 1/6 частки всіх його доходів. Також просить виконавчий лист № 1407/2-1450/2011 про стягнення з нього на користь [PERSON] аліментів на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), виданий Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області на підставі рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14.09.2011року - відкликати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між ним та відповідачем був зареєстрований шлюб, який 30.08.2011 року рішенням суду було розірвано. Від даного шлюбу народились діти: син - [PERSON] [INFO] та донька - [PERSON] [INFO], які після розлучення проживали з колишньою дружиною, на їх утримання на користь відповідача з нього рішенням суду від 14.09.2011року було стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх видів його доходів (заробітку). Позивач зазначив, що з 05 лютого 2018 року син [PERSON] проживає не з матірю, а з ним за власним бажанням. Його старший син і надалі буде мешкати з ним, оскільки потребує лікування та оперативного втручання через проблеми із зором, внаслідок чого необхідно визначитись із подальшим навчанням і змінити спеціальність, все це він може дати дитині, тоді як відповідач не робить цього і не має таких можливостей. На даний час його майновий стан змінився, оскільки на його утриманні знаходиться окрім дружини [PERSON], його меншого сина- Младзіновського О.О. ще і старший син- Младзіновський [PERSON], а відповідач добровільно не допомагає матеріально утримувати дитину, тому просить припинення з нього стягнення аліментів на утримання останнього, у звязку із чим зменшити розмір стягнення аліментів з 1/3 частини його заробітку (доходу) на утримання другої дитини - доньки [PERSON] до розміру 1/6 частки розміру всіх його доходів і стягнути аліменти з відповідача [PERSON] у розмірі 1/4частини її заробітку (доходу) . Ухвалою суду від 12.03.2018 року позовну заяву було залишено без руху відповідно до положень ст. ст. 175, 177 ЦПК України. 19.03.2018 року позивачем подано уточнену позовну заяву та сплачено судовий збір. Ухвалою суду від 23.03.2018 року справу було призначено до слухання в порядку спрощеного провадження на 10.04.2018 року. Розгляд справи відкладався на 19.04.2018 року та 03.05.2018 року у звязку із неявкою позивача і визнанням суду його участі в судовому засіданні обовязковою не зважаючи на наявність заяви про підтримання позовних вимог і розгляд справи у його відсутність. Судом також запропоновано позивачу забезпечити явку в судове засідання неповнолітнього [PERSON] [INFO] для зясування його намірів щодо місця проживання. Відповідачем було подано відзив на позовну заяву в якому вона зазначила, що позов безпідставний, їх з позивачем син тимчасово проживає з батьком, хоча зареєстрований разом з нею. Вона періодично перераховує дитині кошти на банківський рахунок. Вважає, що позивач має матеріальну можливість утримувати обох їх дітей, тому просить в задоволенні позову відмовити. Відповіді на відзив від позивача не надійшло. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримали свою позиці, викладену у відзиві, додали, що через деякий час [PERSON] повернеться жити до матері, позаяк умови там більш демократичніші ніж у батька, до того ж відповідач частину отриманих від позивача аліментів пересилала синові тому потреби стягувати з неї аліменти немає. До того ж позивач хоче сплачувати на другу дитину аліменти у меншому розмірі, що поставить дітей у нерівне становище, тому просили у задоволенні позову відмовити. Судом в порядку ч. 3 ст. 160 СК України було вислухано думку неповнолітнього [PERSON] [INFO] з приводу місця проживання, оскільки зазначена норма надає йому право визначатись, як дитині, яка досягла 14 років самій з ким із батьків вона бажає проживати. Вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. У справі встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 09.03.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірваний рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 30.08.2011 року ( а.с. 73-74). Сторони являються батьками [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Рішенням від 14.09.2011 року Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей\~[PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку ( а.с. 42). Після розлучення і стягнення аліментів і по лютий 2018 року обоє дітей проживали з матірю- відповідачем по справі, а починаючи з 05.02.2018 року неповнолітній [PERSON] [INFO] і по сьогоднішній день за власним бажанням мешкає разом з батьком, [PERSON], за місцем його фактичного проживання [INFO], що підтверджується довідками квартального комітету № 76 від 13.02.2018 року Вознесенської міської ради та актом обстеження умов проживання від 16.02.2018 року (а.с. 7, 11), а також не заперечувалось стороною відповідача під час розгляду справи. На даний час, як встановлено у справі, з позивача стягуються аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей, що підтверджується копією постанови державного виконавця Центрального відділу ДВС Миколаївського МУЮ від 26.09.2011 року та довідкою управління СБ України в Миколаївській області від 21.02.2018 року про систематичне утримання аліментів з грошового забезпечення [PERSON] за період з 29.07.2011 року по 21.02.2018 року та їх перерахунок у повному обсязі ( а.с. 9). Звернувшись до суду з вимогою про припинення стягнення аліментів на сина [PERSON] [INFO] та у звязку із цим подальше стягнення аліментів з відповідача на його користь і відповідно зменшення розміру аліментів на утримання дочки [PERSON] [INFO], яка продовжує проживати із матірю, позивач послався на те, що син з лютого 2018 року постійно проживає разом з ним та знаходиться на його утриманні, а відповідач добровільно матеріальної допомоги не надає. Відповідно до положень ст. 160 СК України, яка визначає право батьків на визначення місця проживання дитини: - місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; - місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; - якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Тобто в даній справі неповнолітній [PERSON], [INFO], позаяк йому вже виповнилося 14 років, може самостійно визначатись із місцем проживання, що він і зробив, змінивши місце проживання з вул. Козацької (до перейменування Ватутіна) № 67 в м. Вознесенську на проживання із батьком по вул. Франка № 15 в м. Вознесенську. Факт добровільного обрання місця проживання неповнолітній підтвердив в судовому засіданні. За загальним правилом, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (\~ст. 180 СК). Статтею\~181 СК України\~визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Єдиною підставою для звільнення батька чи матері дитини від обов'язку сплачувати аліменти на її утримання є правило, встановлене ст. 188, відповідно до якого батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. При цьому дитина повинна мати такий високий матеріальний рівень доходів за рахунок власних коштів, який повністю забезпечує її життєві потреби. Батьки мають право з дозволу органу опіки та піклування укласти між собою договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо), який підлягає нотаріальному посвідченню й державній реєстрації (ст. 190 СК). Укладення такого договору не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від дитини, від обов'язку брати участь у додаткових витратах на неї, викликаних особливими обставинами (ст. 185 СК). Відповідно до положень ч. 1\~ст. 192 СК України\~та розяяснень п. 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тобто, законодавцем чітко встановлена наявність конкретних підстав для зміни розміру аліментів. Суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позову в частині припинення стягнення аліментів з позивача і стягнення на його користь аліментів з відповідача на утримання сина [PERSON], враховуючи його постійне проживання неповнолітньої дитини разом з батьком, позивачем у справі, та перебування на його утриманні. Цей факт вказує на те, що сімейний, а отже і матеріальний стан позивача зазнали змін, оскільки утримання дитини безумовно потребує матеріальних витрат. До посилання [PERSON], що вона вже двічі перераховувала частину аліментів синові, який проживає з батьком і надалі буде це робити, суд ставиться критично, оскільки на час розгляду справи ці дії є логічними і вчинені в інтересах дитини, але це кошти позивача на утримання дитини, тоді як відповідач по справі витрат по утриманню сина на даний час не несе і надалі відмовляється це робити, по-перше посилаючись, що дитина нетривалий час буде мешкати з батьком, по-друге, посилаючись на незадовільне матеріальне становище. З приводу першої обставини, суд вважає, що не можна приймати рішення за умови, і оскільки законодавець визначив можливість зміни розміру аліментів в залежності від зміни обставин, які виникають у сторін, то [PERSON] не позбавлена можливості в порядку ст. 192 СК України звертатися до суду за захистом своїх прав у разі якщо син-Младзіновський [PERSON] надалі знов змінить місце проживання. Нормами сімейного законодавства не визначено такого поняття, як припинення стягнення аліментів, а також те, що у разі скасування обовязку сплати аліментів на утримання сина, який проживає разом з позивачем, кінцевий розмір аліментів, які з нього зараз стягуються за рішенням суду, зазнає змін. Таким чином, суд вважає, що позивачем правильно обраний спосіб захисту порушеного права з посиланням на\~ст. 192 Сімейного кодексу України. З приводу неможливості відповідачем сплачувати аліменти на утримання сина, суд приходить до наступного. [PERSON] не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності складного матеріального положення або інших обставин, визначених ст. 182 СК України, який враховуються судом при визначені розміру аліментів. Посилання відповідача та його представника на утримання двох батьків [PERSON] та [PERSON] є надуманими, оскільки обидві особи є пенсіонерами, перший за віком, другий по інвалідності, тому їх статус дає їм можливість отримувати певне грошове утримання - пенсію, що вже суперечить зазначеним твердженням. На утримання доньки [PERSON] її батько, позивач по справі сплачує аліменти, також відповідач працює у ФОП [PERSON] продавцем-консультантом непродовольчих товарів і отримує щомісячно зарплатню у розмірі 2800 грн., тобто має дохід і можливість приймати участь в утриманні сина [PERSON], до того ж, поки у сторін не змінилися обставини, останній перебував саме на її утриманні і вона проти цього не заперечувала. Відповідно до положень ст. 77-78 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях і обставини на які посилаються сторони мають підтверджуватися належними та допустимим доказами. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позов в частині припинення стягнення аліментів з [PERSON] на утримання [PERSON] і стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на користь позивача на утримання сина є обґрунтованим, доведеним та підлягає задоволенню. Однак судом враховано, що позов поданий 06.03.2018 року, а позивачем за період з березня по квітень 2018 року сплачено аліменти на утримання двох дітей на користь відповідача у розмірі 1/3 частини його доходу, а [PERSON] перераховано частину сплачених аліментів 20.02.2018 року - 1000 грн. та 14.04.2018 року - 1400 грн. Відповідно до ч 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову, але враховуючи вище зазначені обставини, суд вважає за можливе з метою припинення зайвих стягнень з позивача припинити стягнення аліментів з позивача і стягнути аліменти з відповідача одночасно, з дати прийняття рішення по даній цивільній справі. Щодо вимоги [PERSON] зменшити розмір стягнення аліментів з нього на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] до 1/6 частки всіх його доходів, то суд вважає, що вона підлягає задоволенню частково з урахуванням наступного. Відповідно до ч 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Доводи позивача та його представника на необхідність лікування сина- Младзіновського М.О. та значно більший розмір його доходу, а ніж у відповідача, що урівняє обидві сторони у витратах на утримання обох дітей, суд вважає безпідставними, оскільки по-перше, стан здоровя [PERSON] та [PERSON], який має враховуватися судом при визначені розміру аліментів не підтверджений обома сторонами, хоча при розгляді справи неодноразово робилися перерви із пропозицією надавати суду докази з приводу усіх обставин справи, по-друге сторони мали можливість добровільно врегулювати питання утримання своїх дітей, які проживають нарізно, але не зробити цього, хоча і на даний час така можливість не втрачена. З урахуванням викладеного, остання вимога [PERSON] підлягає задоволенню, але в частині стягнення з нього аліментів на утримання дочки у розмірі ? частки його доходу. Зменшення розміру аліментів, які стягуються з позивача на утримання доньки [PERSON], та стягнення аліментів на його- Младзіновського О.М. користь на утримання сина [PERSON] Миколислід здійснювати з 04.05.2018 року. Частиною 1\~ст. 141 ЦПК України\~передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову позивача [PERSON] від відшкодування йому відповідачем судового збору, суд не стягує їх з [PERSON] Відповідно до положень ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів в межах строку за один місяць. Виконавчий лист № 1407/2-1450/2011 про стягнення з [PERSON] аліментів, виданий Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області підлягає відкликанню з органів державної виконавчої служби, які займаються примусовим виконанням рішення у звязку із частковим задоволенням позову.

Outcome: partial