Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

05.04.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою №1 житлового будинку №15 по вул. Ветеранів (колишня Щорса) смт Сахновщина Харківської області. На обґрунтування позову зазначила, що на праві власності їй належить вищезазначена квартира, в якій значиться зареєстрованим її син [PERSON], відповідач у справі. Однак, з травня 2014 року відповідач у квартирі не проживає, участі в її утриманні та сплаті комунальних послуг не приймає. Факт реєстрації відповідача позбавляє позивача права вільно користуватися належним майном. Просила позовні вимоги задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала заяву про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Просить справу розглянути за її відсутності. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач повторно в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить оголошення в газеті «Слобідський край» №44 від 03.06.2017 року про виклик відповідача в судове засідання. Тому, відповідно до вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України вважається, що відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судове засідання проведено у відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, так як в судове засідання не прибули всі особи, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд. Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Судом встановлено, що [PERSON], на підставі договору купівлі - продажу, від 08.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Сахновщинського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3151, є власницею квартири №1 житлового будинку №15 по вул. Ветеранів (колишня Щорса) смт Сахновщина Харківської області (а.с. 9). Відповідно до довідки № 4030, виданої 28.11.2016 року виконавчим комітетом Сахновщинської селищної ради Харківської області, відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою:вул. Ветеранів, 1/15 смт Сахновщина Харківської області, але фактично не проживає (а.с. 18) Відповідно до акту обстеження, складеного 28.11.2016 року депутатом Сахновщинської селищної ради Харківської області, у присутності свідків [PERSON], [PERSON]В, за адресою: квартира №1 житлового будинку №15 по вул. Ветеранів смт Сахновщина Харківської област, [PERSON]М зареєстрований, але фактично з травня 2014 року не проживає (а.с. 10) Виходячи з положень ст.ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положення ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла, або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь - які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Враховуючи, що відповідач [PERSON] не проживає за адресою реєстрації понад один рік, добровільно залишив будинок, фактично мешкає за іншою адресою, тобто обрав інше постійне місця проживання, не приймає участі в утриманні спірного житла та оплаті комунальних послуг за користування ним, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON]В щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Outcome: approved