Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-26 00:00:00

07.02.2020 року позивач звернулась до суду із даною позовною заявою вказуючи, що вона - [PERSON] та [PERSON] мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . В даний час син проживає разом з нею. Відповідач добровільної допомоги на утримання дитини не надає. Позивач, посилаючись на ст. ст. 75, 84, 105, 110, 112, 180-182 СК України, ст. ст. 175-177, 274-279 ЦПК України, просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі однієї чверті всіх видів заробітку ( доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Розгляд справи проводити в спрощеному позовному провадженні. 11.02.2020 року у цивільній справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, за наявними у справі матеріалами на 10.03.2020 року. Сторонам роз`яснено їх права передбачені ст.278 ЦПК України, щодо порядку та строків подання відзиву на позовну заяву, заперечень. Відповідач 03.03.2020 року на адресу суду надіслав відзив на позовну заяву з відповідними письмовими доказами ( а.с.13-31). 10.03.2020 року позивач подала в канцелярію суду заяву , якою просила суд відкласти розгляд справи, мотивуючи її тим, що вона не встигає подати заперечення до визначеної судом дати розгляду справи. Позивач 16.03.2020 року скористалась своїм правом та надіслала на адресу суду відповідь на відзив ( а.с.34-45). Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін суду не надавалися. З огляду на вказане суд, на підставі ч.5 ст.279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу здійснювався судом за відсутності учасників справи. Суд, ознайомившись із позовною заявою, розглянувши матеріали справи, взявши до уваги позицію позивача та відповідача викладені ними у позові , відзиві та відповіді на відзив, які приєднано судом до матеріалів справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Так, із змісту позовної заяви та із матеріалів справи судом встановлено, що у сторін по справі, [PERSON] та [PERSON] є син - [PERSON] , [INFO] ( а.с. 7). Вказані обставини жодна зі сторін не оспорює. В позовній заяві позивач зазначає, що син [PERSON] проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому позивач звернулася з даним позовом до суду та ставить питання про стягнення аліментів у розмірі ј частки всіх видів заробітку ( доходу) від доходів батька. Відповідач 03.03.2020 року надав відзив по справі де зазначив, що він частково визнає позовні вимоги та просить суд врахувати, що він працює в ТОВ «ФОРА» на посаді - інспектор і в даний час вже сплачує аліменти на утримання старшого сина [PERSON] , [INFO] ( а.с. 30), у розмірі ј частки заробітку ( доходу), за виконавчим листом № 2-368/2008 виданим 06.10.2016 року за рішенням Ружинського районного суду Житомирської області. На ствердження чого надав постанову Ружинського РВДВС ГТУЮ у Житомирській області ( а.с. 27, 28). А відтак відповідач просив суд, визначити аліменти у розмірі 1/6 ( однієї шостої ) частки всіх видів його заробітку ( доходу ). У своїй відповіді на відзив позивач просить суд при визначенні розміру аліментів врахувати понесені нею додаткові витрати по утриманню сина [PERSON] , як то оплата дитячого садку, купівля ліків та не брати до уваги відзив відповідача ( а.с.34-46). В досудовому порядку угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Суд частково задовольняючи позовні вимоги, виходить із тих міркувань, що непорушним конституційним правом неповнолітньої дитини є її право на утримання батьками до досягнення нею повноліття. Так, статтею 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Крім того, такий обов`язок передбачено в ст. 180 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Ст. 180 Сімейного кодексу України, вказує, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Матеріали справи вказують, що у відповідача на утриманні перебуває старший син - [PERSON] , [INFO] на утримання якого з нього стягуються аліменти в розмірі ј частини доходів, щомісячно. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.ч. 7, 10 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Згідно вимог ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У відповідності до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України, за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, а також приймаючи до уваги положення ч. 2 ст. 182 СК України, відповідно до яких мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд приходить до висновку про можливість визначення розміру аліментів у частці від доходу відповідача - 1/6, але при цьому не менше ніж визначено чинним законодавством тобто враховуючи вищевказані обставини по справі, дохід відповідача, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, який встановлений на даний час Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», рівність прав як позивача так і відповідача щодо обов`язків по вихованню та утриманню дитини, можливість відповідача сплачувати аліменти, наявність на утриманні відповідача іншої дитини, а також те, що відповідач погоджується на стягнення з нього аліментів, в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), і який на даний час буде вищим за встановлений розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Також судом враховується визначена сімейним законодавством вимога щодо однакової участі батьків, у тому числі і в утриманні дітей, та неприпустимість перекладання всього тягаря по їх утриманню лише на одного з батьків. Щодо посилань позивача викладених у її відповіді на відзив , зокрема: витрат на лікування дитини, оплата дитячого садку ( а.с.34-44), суд вважає за необхідне зазначити, що батьки зобов`язані брати участь й у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою тощо), стягнення яких в судовому порядку передбачено ст.185 СК України. Отже, в разі відсутності в подальшому з боку відповідача матеріальної допомоги на лікування дитини, позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним позовом, а відтак у даному провадлженні суд не має можливості взяти до уваги такі посилання позивача. Крім того, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Беручи до уваги наведені вище обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку ( доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з часу пред`явлення позовної заяви до суду, до досягнення дитиною повноліття. Позивача звільнено від сплати судових витрат, отже відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача стягуються судові витрати у розмірі судового збору визначено державою для розгляду справ даної категорії, що складає - 840,80 грн.

Outcome: partial