Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

05.04.2018 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на майно\~ в рахунок погашення заборгованості за договором позики, позивач просить суд, в рахунок погашення заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем по справі [PERSON] звернути стягнення на майно відповідача нежитлові приміщення 1-го поверху №1,2,5 загальною площею 80,2 кв.м. в літ. «А-5» за адресою Харківська обл., м. Харків, вулиця Донця-Захаржевського, будинок 1/3, шляхом визнання права власності на вказане майно за позивачем по справі [PERSON]. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.04.2018 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Позивачем на виконання ухвали без руху подано заяву 06.04.2018 року, якою недоліки було усунуто. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.04.2018 року відкрито загальне позовне провадження по справі. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.04.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву в якій просив слухати справу без його участі. (а.с. 35) Відповідно до договору №б/н про надання юридичної допомоги від 15.04.2018 року, представником відповідача є [PERSON].(а.с.20) Представник Відповідача [PERSON] надав до суду заяву в якій просив слухати справу без його участі, заперечення виклав у відзиві на позов, проти задоволення позову заперечував, просив відмовити. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до відзиву на позов, відповідач вказав, що у 2007 року він дійсно позичав в нього гроші та дійсно писав розписку. Однак відповідач також вказує про те, що позичені кошти він повністю повернув. (а.с. 32) Відповідно до пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника («Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року), відповідно до\~ст. 224 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі\~статтею 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі\~статтею 263 ЦПК України\~рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до\~статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1\~статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1\~статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено\~статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений\~статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Як встановлено матеріалами справи та не заперечувалось сторонами, 15.01.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, що підтверджується оригіналом розписки. (а.с.37) Відповідно до договору відповідач отримав в борг грошові кошти в розмірі 100000 грн., що на час укладання договору еквівалентно 20000 доларам США за курсом НБУ. Відповідно до умов договору позики відповідач зобовязаний повернути вказані грошові кошти до 01.07.2007 року. Згідно до умов вказаного договору відповідач зобовязаний повернути вказані грошові кошти до 01.07.2007 року. Умовами договору також було передбачено, що в разі, якщо вся сума боргу не буде повернута в строку до 01.07.2007 року, зобовязання щодо повернення коштів мають бути виконані шляхом передачі боржником кредитору, тобто [PERSON] нерухомого майна, а саме, нежитлового приміщення 1-го поверху №1,2,5 загальною площею 80,2 кв. м. в літ. «А-5» за адресою Харківська обл., м. Харків, вулиця Донця-Захаржевського, будинок 1/3, які належать на праві приватної власності відповідачу. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 30.03.2018 року, нежитлові приміщення 1-го поверху №1,2,5 загальною площею 80,2 кв. м. в літ. «А-5», що знаходяться за адресою Харківська обл., м. Харків, вулиця Донця-Захаржевського, будинок 1/3, належать на праві власності ФОП [PERSON].(а.с.10,11) Згідно зі\~статтею 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до\~статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Пунктом 3 частини 1\~статті 208 Цивільного кодексу України\~встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною 1\~статті 206 цього Кодексу. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1\~статті 1049 Цивільного кодексу України). Відповідно до\~частини 1\~та 2\~статті 509\~Цивільного кодексу\~України,\~зобов'язанням\~є правовідношення,\~в якому\~одна сторона\~(боржник)\~зобов'язана\~вчинити на\~користь другої\~сторони (кредитора)\~певну дію\~(передати\~майно,\~виконати роботу,\~надати послугу,\~сплатити гроші\~тощо)\~або утриматися\~від певної\~дії,\~а кредитор\~має право\~вимагати від\~боржника виконання\~його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11\~цього Кодексу. Відповідно до положень ст.ст.525,\~526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.\~Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1\~статті 626 Цивільного кодексу України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до\~статті 625 Цивільного кодексу України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, а договір відповідно до\~статті 629 Цивільного кодексу України\~є обовязковим для виконання сторонами. У відповідності з правовою позицією Верховного Суду України по справі №6-63 цс13 (постанова від 18 березня 2013 року), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідач у своєму відзиві вказує про те, що позичені кошти він повністю повернув, однак надати розписки, які б підтверджували те, що всі позичені гроші він позивачу повернув, він на даний час не може. Відповідні розписки він не знайшов і підозрює, що їх викрали разом з іншими документами та портфелем з його автомобіля в лютому 2016 року. Але відповідач на підтвердження своїх слів не надав до суду жодного належного та допустимого доказу. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд наголошує, що статтею 204 Цивільного кодексу України визначена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір позики\~від 15.01.2007року не був визнаний судом недійсним, а тому є таким,\~що породжує юридичні права та обов'язки учасників правовідносин. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON]. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України, враховуючи, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до квитанції №ПН4432 від 02.04.2018 р. та квитанції №ПН5667 від 06.04.2018 року, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1000,00 грн. (а.с.2,14)

Outcome: approved