Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

05.05.2015 року позивач [PERSON] звернувся до Державного управління справами, Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами, третя особа: Керівник Державного управління справами Березенко Сергій Іванович, про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, зобов'язання перевести на посаду, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення усіх сум, належних на дату звільнення, та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13.05.2010 року, залишеним без змін у вказаній частині рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14.09.2010 року та ухвалою Верховного суду України від 23.02.2011 року [PERSON] поновлено на посаді директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами. Зазначає, що вказане рішення суду не виконувалося відповідачем до 06.04.2015 року. 06.04.2015 року керівник Державного управління справами Березенко С.І. видав розпорядження № 26-П про поновлення [PERSON] на посаді директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» з 15.08.2006 року. Водночас, 06.04.2015 року керівником Державного управління справами Березенком С.І. видано розпорядження № 27-П про звільнення [PERSON] з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» у зв'язку з реорганізацією будинку відпочинку «Пуща Водиця» та скороченням штату його працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає вказане звільнення незаконним, та таким, що проведено з порушенням порядку звільнення працівників, встановленого чинним законодавством. Позивачем неодноразово уточнювалися позовні вимоги. Так, згідно останньої, наявної в матеріалах справи, заяви про зміну позовних вимог від 14.06.2016 року, позивач просив суд скасувати розпорядження керівника Державного управління справами від 06.04.2015 року № 27-п про звільнення [PERSON] з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами, скасувати наказ директора комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами від 06.04.2015 року № 51 про звільнення [PERSON] з посади директора будинку відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами, поновити [PERSON] на раніше займаній посаді директора будинку відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами, стягнути з Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 188 505, 90 грн., а також усі суми належні йому на день звільнення, у тому числі невикористані відпустки. Ухвалою суду від 17.03.2016 року справу прийнято в провадження судді Антонової Н.В. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити, згідно заяви про уточнення позовних вимог від 14.06.2016 року. Зазначили, що стороною відповідача не дотримано навіть формальної процедури звільнення [PERSON] з займаної посади Представник відповідача Державного управління справами - Маруда С.С. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Згідно письмових заперечень долучених до матеріалів справи, як на підставу своїх заперечень проти заявлених позовних вимог посилався на те, що в ході розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до Державного управління справами судами різних рівнів було встановлено фактичну наявність підстав для звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників, зокрема, посади, яку займав [PERSON] Також зазначив, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13.05.2010 року встановлено, що наказом директора будинку відпочинку «Пуща-Водиця» № 69 від 31.03.2006 року «Про організацію роботи щодо попередження працівників будинку відпочинку про майбутнє звільнення під час реорганізації будинку-відпочинку» всіх працівників будинку відпочинку «Пуща-Водиця», в тому числі [PERSON], було попереджено про майбутнє звільнення з займаної посади на підставі ч.1 ст. 40 КЗпП не пізніше ніж за два місяці до такого, тобто фактично виконано вимоги ч.1 ст. 49-2 КЗпП України. Відповідно до Розпорядження Державного управління справами № 105 від 24.03.2006 року дійсно було проведено реорганізацію будинку відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами у Комплекс відпочинку «Пуща-Водиця», як наслідок посада [PERSON] була ліквідована і не збереглася на новоутвореному комплексі відпочинку «Пуща-Водиця». Таким чином, враховуючи, що позивач відмовився зайняти вакантні посади на підприємства, установах, організаціях, що перебувають в управлінні Державного управління справами, запропоновані йому 14.08.2006 року, а також з огляду на те, що відсутні підстави для застосування принципу пере важності права на залишення на роботі, оскільки посада директора будинку відпочинку «Пуща-Водиця» скорочена і не є тотожною будь-якій іншій посаді, посилався на те, що звільнення позивача проведено з дотриманням чинного законодавства. Представник відповідача Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» - Савчук О.Ю. в судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав їх необґрунтованості, зазначив, що Комплекс відпочинку «Пуща-Водиця» при звільненні [PERSON] діяв виключно в рамках чинного законодавства. Третя особа керівник Державного управління справами - Березенко С.І. в судове засідання не з'явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, відповідно до чинного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва 13.05.2010 року, залишеним без змін у вказаній частині рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14.09.2010 року та ухвалою Верховного суду України від 23.02.2011 року [PERSON] поновлено на посаді директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами. Вказаними судовими рішеннями, зокрема, встановлено та, у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню, що розпорядженням керівника Державного управління справами № 16/92-к від 30.05.2005 року з 01.06.2005 року, [PERSON] було призначено на посаду директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами. Розпорядженням керівника Державного управління справами від 24.03.2006ироку № 105, проведено реорганізацію шляхом злиття будинку відпочинку «Пуща Водиця» та будинку відпочинку «Межигір'я» і утворено Комплекс відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами. Розпорядженням керівника Державного управління справами № 16/111-к від 15.08.2006 року та наказом директора Комплексу відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами №15 від 15.08.2006 року [PERSON] звільнено з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Також судом достовірно встановлено, що розпорядженням керівника Державного управління справами № 26-П від 06.04.2015 року, на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13.05.2010 року у справі № 2-2222/10, вимоги державного виконавця № 256/1 від 24.03.2015 року, та наказом директора Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами № 50 від 06.04.2015 року, [PERSON] поновлено на посаді директора відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами з 15.08.2006 року (а.с. 186-187, том 1) Розпорядженням керівника Державного управління справами № 27-П від 06.04.2015 року та наказом директора Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами № 51 від 06.04.2015 [PERSON] звільнено з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами за скороченням штату його працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 188-189, том 1). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Крім того, згідно з ч. 2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Суду стороною відповідача не надано доказів на підтвердження того, що за 2 місяці до дати звільнення з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами за скороченням штату його працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, [PERSON] було попереджено про наступне вивільнення, йому пропонувалася інша робота на підприємстві, а також було враховано переважне право [PERSON] на залишення на роботі як інваліда війни. Посилання сторони відповідача на те, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13.05.2010 року у справі № 2-2222/10 було встановлено, що наказом директора будинку відпочинку «Пуща-Водиця» № 69 від 31.03.2006 «Про організацію роботи щодо попередження працівників будинку відпочинку про майбутнє звільнення під час реорганізації будинку-відпочинку», [PERSON] було попереджено про майбутнє звільнення від займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, тобто фактично виконано вимоги ч.1 ст. 49-2 КЗпП України, а також [PERSON] пропонувалося зайняти вакантні посади на підприємствах, установах, організаціях , що перебувають в управлінні Державного управління справами, від яких останній відмовив, не можуть бути прийняті до уваги зважаючи на те, що звільнення [PERSON] з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами за скороченням штату його працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, відбулося 06.04.2015 року. Зважаючи на вищевикладене, оскільки судом встановлено істотні порушення законодавства при звільненні [PERSON] з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині скасування розпорядження керівника Державного управління справами № 27-П від 06.04.2015 року та наказу директора Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами № 51 від 06.04.2015 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Водночас, сторонами в судовому засіданні не заперечувалося, що на підставі розпорядження Державного управління справами № 105 від 24.03.2006 року шляхом злиття з будинком відпочинку «Межигір'я» було проведено реорганізацію будинку відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами у Комплекс відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами, внаслідок чого посада директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами не збереглася. Вказаним обставинам, в свою чергу, було надано оцінку в рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 13.05.2010 року та в рішенні Апеляційного суду м. Києва від 14.09.2010 року. Зокрема, було встановлено, що припинення будинку відпочинку «Пуща Водиця», як юридичної особи, відбулося шляхом реорганізації, а не ліквідації. За таких обставин до новоутвореного підприємства (Комплексу відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами) перейшли всі права і обов'язки припиненої юридичної особи. З огляду на викладене, на виконання вимог ст. 235 КЗпП України, суд приходить до висновку, про наявність підстав для поновлення позивача [PERSON] на посаді директора Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами. Згідно з ч.2 ст. 235 КЗпПУ при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При розрахунку середнього заробітку суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, про те, що обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Разом з тим, судом достовірно встановлено, що позивача було звільнено з займаної посади в день поновлення його на роботі, внаслідок чого останній фактично не працював останні два місяці до звільнення, а також не працював попередні два місяці до звільнення. Відповідно до абз. 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до абз 3 п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. За таких обставин, враховуючи, що [PERSON] останні два місяці до звільнення, а також попередні два місяці, не мав заробітку не зі своєї вини, а з вини Комплексу відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами, яким не було виконано рішення суду в частині поновлення позивача на раніше займаній посаді, суд приходить до висновку, що при розрахунку середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу, має братися до уваги заробітна плата директора комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами у 2015 року за тарифним розрядом, яка згідно довідки № 114/6 від 25.04.2016 року (а.с. 32, том 2) складає 2145 грн. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 104, 63 грн. ((2145+2145) : 41 (кількість робочих днів у лютому-березні 2015 року), з 06 квітня 2015 року по 14 червня 2015 року вимушений прогул становить 296 робочих днів, тому виплаті підлягає 30 970, 48 грн. Що стосується позовних вимог в частині стягнення суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з 19.12.2013 року, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.5 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, за змістом норми статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Отже, підставою для застосування положень ст.236 КЗпП України є невиконання власником без поважних причин рішення про поновлення на роботі. Судом достовірно встановлено, що згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва 13.05.2010 року, залишеного без змін у вказаній частині рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14.09.2010 року та ухвалою Верховного суду України від 23.02.2011 року [PERSON] поновлено на посаді директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами. Водночас, фактично вказане судове рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді виконано лише 06.04.2015 року, що підтверджується розпорядженням керівника Державного управління справами № 26-П від 06.04.2015 року та наказом директора Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами № 50 від 06.04.2015 року. Частиною 1 статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до роз'яснень, викладених у абзаці1,4 п.4 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9 , встановлені статями 228,233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а і всі обставини справи, права і обов'язки сторін. Таким чином, враховуючи, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва в частині щодо поновлення [PERSON] на займаній посаді підлягає негайному виконанню, водночас позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 19.12.2013 року лише 05.05.2015 року, суд приходить до висновку, що вимоги у вказаній частині пред'явлені з пропуском тримісячного строку звернення до суду, а тому задоволенню не підлягають. Щодо вимог про стягнення з Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» на користь [PERSON] усіх сум, що належать останньому на день звільнення, у тому числі за невикористані відпуски, то вказані вимоги не ґрунтуються на чинному законодавстві, а тому не підлягають задоволенню, оскільки як встановлено судом, та не заперечувалося сторонами у справі, позивача звільнено з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» в день поновлення його на займаній посаді, згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13.05.2010 року, внаслідок чого останній жодного дня не працював, а тому у відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП України [PERSON] має право саме на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На підставі положень ст. 88 ЦПК України, у урахуванням положень ч. 3 ст. 6 Закону «Про судовий збір» з відповідачів в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог майнового та немайнового характеру, а саме з відповідача Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами у розмірі 796,90 грн., з відповідача державного управління справами у розмірі 243,60 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial