Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

05.02.2018 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом Національного музею історії України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], згідно з яким просить суд: визнати її звільнення незаконним; скасувати наказ про звільнення №342 від 24.11.2017 року; поновити її на посаді завідувача господарського відділу НМІУ; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно Наказу Генерального директора Національного музею історії України №342 від 24.11.2017 року [PERSON] було звільнено з посади завідувача господарського відділу Національного музею історії України за п. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України). При цьому, як зазначено в Наказі №342, підставами для звільнення позивачки з займаної посади слугували: правила внутрішнього трудового розпорядку музею; акт про відсутність [PERSON] на роботі від 23.11.2017 року; Наказ №306 від 31.10.2017 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності завідувача господарського відділу [PERSON].»; Наказ №315 від 06.11.2017 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності завідувача господарського відділу [PERSON].»; Наказ №337 від 21.11.2017 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності завідувача господарського відділу [PERSON].»; Наказ №341 від 23.11.2017 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності завідувача господарського відділу [PERSON].» Разом з тим, позивачка зауважує, що відповідач, зазначаючи в Наказі №342 від 24.11.2017 року про те, що однією з підстав для звільнення є правила внутрішнього трудового розпорядку музею, не вказує які саме правила були нею порушені. Крім того, Акт про відсутність її на роботі від 23.11.2017 року містить виключно суб'єктивні думки генерального директора [PERSON] та членів комісії, які підписували даний акт, адже, як зауважує позивач, 23.11.2017 року вона була присутня на робочому місці та виконувала службові обов'язки, про що, серед іншого, свідчить службова записка позивача з відміткою НМІУ, на якій міститься дата та час реєстрації позивачкою документів. За вказаних обставин, а також посилаючись на порушення гарантованого Конституцією України права на працю, позивачка звернулася до суду з цим позовом, який просить задовольнити в повному обсязі. Ухвалою від 07.02.2018 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху. Оскільки позивачка усунула недоліки, зазначені в ухвалі від 07.02.2018 року, ухвалою від 22.02.2018 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом. 23.04.2018 року до суду надійшла апеляційна скарга [PERSON] на ухвалу від 22.02.2018 року. Ухвалою від 18.05.2018 року вказану апеляційну скаргу було повернуто заявнику. 26.04.2018 року до суду надійшла заява позивачки про уточнення позовних вимог, у прийнятті якої до розгляду було відмовлено ухвалою суду від 25.09.2018 року. 26.04.2018 року до суду надійшло клопотання [PERSON] про витребування доказів, яке ухвалою суду від 04.06.2018 року було повернуто позивачці без розгляду. 07.09.2018 року до суду надійшла заява [PERSON] про виклик свідків, у задоволенні якої ухвалою суду від 10.09.2018 року було відмовлено. Представники позивачки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. Представник відповідача Мінко А.В. у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Вислухавши пояснення учасників судового процесу та показання свідків, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що відповідно до наказу Генерального директора Національного музею історії України [PERSON] від 24.11.2017 року № 342 [PERSON] було звільнено з займаної нею посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором. Так, положеннями п.3 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Як вбачається зі змісту вказаного наказу, підставою для звільнення позивача саме по вказаній статті є: правила внутрішнього трудового розпорядку музею; акт про відсутність [PERSON] на роботі від 23.11.2017 року; Наказ №306 від 31.10.2017 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності завідувача господарського відділу [PERSON].»; Наказ №315 від 06.11.2017 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності завідувача господарського відділу [PERSON].»; Наказ №337 від 21.11.2017 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності завідувача господарського відділу [PERSON].»; Наказ №341 від 23.11.2017 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності завідувача господарського відділу [PERSON].» Разом з тим, згідно роз'яснень, які містяться в п.п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду справи трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Як встановлено в судовому засіданні, звільненню позивачки з підстав, передбачених п. 3 ст. 40 КЗпП України, передувало накладення на останню Наказом Національного музею історії України №341 від 23.11.2017 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності завідувача господарського відділу [PERSON].» дисциплінарного стягнення у вигляді догани за відсутність на робочому місці 21.11.2017 року, про що було складено акт від 21.11.2017 року. В той же час, як вже зазначалось вище, підставою для звільнення позивачки з займаної посади слугував акт про відсутність [PERSON] на роботі від 23.11.2017 року, де зазначено про відсутність позивачки на робочому місці також 21.11.2017 року. В свою чергу, положеннями ст. 147 КЗпП України встановлено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне стягнення. Такими стягненнями є догана і звільнення. При цьому, згідно з роз'ясненнями, викладеними в п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року за №9, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом для звільнення чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статями 147, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінаних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненного проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника. Статтею 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Отже, зміст вищезазначених норм закону зобов'язує власника або уповноваженого ним органу при вирішенні питань щодо дисциплінарної відповідальності працівника довести до відома особу про встановлені факти порушень з її сторони, зажадати від неї пояснення. Проте, в порушення положень ч.1 ст. 149 КЗпП України, відповідачем до застосування дисциплінарного стягнення не було відібрано від позивачки письмові пояснення, а також не доведено, що пояснення від позивачки відповідач зажадав, але позивачка їх не надала. Таким чином, беручи до уваги те, що під систематичним порушенням слід розуміти вчинення порушень два чи більше рази, за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення, в той час як за відсутність позивачки на робочому місці 21.11.2017 року до неї було застосовано два стягнення: догану та звільнення, також перед застосуванням стягнення від позивачки не намагалися отримати пояснень, суд прийшов до висновку, що звільнення позивача на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України, було проведено з порушеннями, а тому є незаконним. Крім того, ч.1 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відтак, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що звільнення позивачки із займаної посади є незаконним, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивачки в частині визнання незаконним її звільнення з посади завідувача господарського відділу НМІУ за п 3 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України від №342 від 24.11.2017 року, скасування вказаного наказу та поновлення позивачки на посаді завідувача господарського відділу НМІУ з 25.11.2017 року. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір і одночасно з цим повинно бути вирішено питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При обчисленні розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу суд виходить з п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, та розрахованого на підставі вказаного Порядку та Довідки НМІ України №785 від 10.11.2017 року середньомісячної заробітної плати позивачки у розмірі 18 954,98 грн. та середньоденної заробітної позивачки у розмірі 902,62 грн. Таким чином, оскільки період вимушеного прогулу позивачки з 25.11.2017 року по 25.09.2018 року складає 207 дні, стягненню з відповідача підлягає заробітна плата в розмірі 186 842,34 грн. (902,62 х 207 = 186 842,34) без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів. Також в порядку, визначеному ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 2 114,40 грн. Крім того, враховуючи положення ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді завідувача господарського відділу Національного музею історії України та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 18954 (вісімнадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят чотири) грн. 98 коп. без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів, підлягає негайному виконанню. Враховуючи наведене та

Outcome: approved