Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

06.11.2014 року [PERSON] звернувся до Черкаського районного суду з позовом, в якому просить суд: визнати недійсним правочин - договір іпотеки № ДІ-00-94/08 від 06.05.2008 року, укладений між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] відносно житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки площею 0,2476 га, що розташовані за адресою [ADDRESS]. Крім того, позивач просив суд зобов'язати відповідача до вчинення ряду дій. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06.05.2008 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та його матір'ю [PERSON] укладено договір іпотеки № ДІ-00-94/08. За вказаним незаконним договором у іпотеку було передано майно - житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка площею 0,2476 га, що розташовані за адресою [ADDRESS], на ой час він позивач був неповнолітнім та проживав у спірному домоволодінні, а отже даним правочином були порушені його права, як дитини. Крім того, в обґрунтування своїх вимог зазначив, що на момент укладення спірного правочину житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка площею 0,2476 га, що розташовані за адресою [ADDRESS], вже перебували в іпотеці у ПАТ «ВіЕйБі Банк» відповідно до іпотечного договору №174/Z1 віл 21.07.2006 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги уточнив, просив суд: визнати недійсним правочин - договір іпотеки № ДІ-00-94/08 від 06.05.2008 року, укладений між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] відносно житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки площею 0,2476 га, що розташовані за адресою [ADDRESS]. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначив, що вимоги є необґрунтованими. Спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін. Вважає, що позивачем в позовній заяві не наведено жодних переконливих аргументів того, що в момент вчинення оспорюваного правочину сторонами не додержано вимог, встановлених ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Зазначив, що подання позову про визнання договору іпотеки недійсним подано позивачем з метою уникнення відповідальності за невиконання кредитного зобов'язання перед банком. Вказав на те, що при укладенні іпотечного договору матір'ю позивача [PERSON] було надано всі передбачені законом документи, з яких не вбачалось право володіння або право користування квартирою неповнолітньою дитиною, а відтак й не вимагалось згоди органу опіки й піклування на укладення вказаних правочинів позивачем, а станом на 06.05.2008 року в Державному реєстрі іпотек та заборон на відчуження об'єктів нерухомості будь-які записи про перебування житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки площею 0,2476 га, що розташовані за адресою [ADDRESS] в іпотеці відсутні. Просив в позові відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 06.05.2008 року між ВАТ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 00-94/08 відповідно до якого, ВАТ «Укргазбанк» надало [PERSON] кредит в сумі 174000,00 грн. 06.05.2008 року з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вищевказаним договором між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № ДІ-00-94/08 відносно житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки площею 0,2476 га, що розташовані за адресою [ADDRESS]. Відповідно ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 2 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п 2.1 вказаного іпотечного договору предметом іпотеки є житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка площею 0,2476 га, що розташовані за адресою [ADDRESS]. Пунктом 2.4 іпотечного договору передбачено, що іпотекодавець свідчить, що предмет іпотеки до цього часу жодним способом не відчужений, у спорі та під арештом (забороною) не перебуває, в оренду/лізинг/довірче управління не переданий. іпотекодавець свідчить, що укладенням цього договору не порушення права та/або інтереси третіх осіб, а також у разі якщо предметом іпотеки є житлова нерухомість в тому числі не порушені права дітей. Відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв'язку із посвідченням вищевказаного договору приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу [PERSON] було накладено заборону відчуження зазначеного у договорі іпотеки майна, а саме: житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки площею 0,2476 га, що розташовані за адресою [ADDRESS], що зареєстрована в реєстрі за № №1934,1935. Згідно ч. 2 ст. 55 Закону України «Про нотаріат», при посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна. 06.05.2008 року нотаріусом було зроблено витяги з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, Державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру заборон, відповідно до вказаних витягів власником предметів іпотеки була [PERSON] Відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків. Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи те, що між відповідачем та [PERSON] було укладено вищезазначений іпотечний договір, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору, дотримались принципу свободи договору (ст. 627 Цивільного кодексу України) та принципу волевиявлення учасника провочину, що визначений ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору. Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував на те, що на момент укладення між сторонами договору іпотеки він був малолітнім та проживав в даному будинку, що підтверджується довідкою №4779 від 15.12.2014 року наданою Білозірською сільською радою, а відтак для укладення спірного договору, у відповідності з вимогами закону, необхідно було отримання дозволу органу опіки та піклування, чого зроблено не було, що свідчить про нікчемність укладеного договору. Суд не приймає до уваги посилання позивача та його представника та ту обставину, що внаслідок укладення іпотечного договору були порушені права позивача з огляду на наступне. Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, ч. 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлює, що правочин, який вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних дітей. Так, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Статтею 224 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (ст. 41 цього Кодексу), є нікчемним. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Відповідно до п. 44 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь - які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Згідно зі статтею 32 Цивільного кодексу України, статтею 177 Сімейного кодексу України та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402 «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Слід зазначити, що, по-перше, обов'язок дотримання прав дітей та отримання, у випадку необхідності, дозволу органів опіки та піклування покладається саме на батьків; по-друге, в даному випадку із матеріалів справи вбачається, що при укладенні іпотечного договору мати позивача [PERSON] надала довідку Білозірської сільської ради № 1064 від 10.04.2008 року про те, що за адресою [ADDRESS] ніхто не зареєстрований та довідку Білозірської сільської ради № 1065 від 10.04.2008 року про те, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] її чоловік та діти, в тому числі позивач по справі - [PERSON] Відповідно до ст. 27 Закону України «Про нотаріат», нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов'язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчинення якої звернулася особа. Згідно ст. 55 Закону України «Про нотаріат», угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється. Крім того, як вбачається з витягів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, Державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру заборон, відповідно до вказаних витягів станом на 06.05.2008 року власником предметів іпотеки була [PERSON] і жодні заборони на житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 0,2476 га, що розташовані за адресою [ADDRESS] відсутні. Отже, з матеріалів справи вбачається, що при укладенні іпотечного договору сторонами було надано всі передбачені законом документи, з яких не вбачалось право володіння або право користування будинком неповнолітньою дитиною та перебування нерухомого майна в іпотеці у іншого банку. Таким чином, варто зазначити, що сторонами під час укладення договору іпотеки були дотримані всі вимоги закону і жодним чином не були порушені права дитини. Також з матеріалів справи вбачається, що під час укладання договору іпотеки нотаріус вжив необхідних та можливих заходів, в межах своєї компетенції, щодо з'ясування наявності/відсутності у [PERSON] малолітніх або неповнолітніх дітей та наявності заборон на наданому в іпотеку нерухомому майні. Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України «Про нотаріат» та п. 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Тому, виходячи з встановлених обставин справи та положень законодавства України, яким регламентовано спірні правовідносини, під час укладення іпотечного договору від 06.05.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу [PERSON] суд приходить до висновку, що підстави для визнання цього правочину недійсним з підстав передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України відсутні, оскільки при його укладенні обставини, які б перешкоджали нотаріусу засвідчити його були відсутні. Пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що позивач [PERSON] станом на травень 2008 року проживав за адресою [ADDRESS], суд до уваги не приймає оскільки, вказані свідкі пояснили, що вони є товаришами родини позивача, а їхні покази спростовуються іншими дослідженими доказами по справі. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В зв'язку з чим, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства України, тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України витрати понесені позивачем по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed