Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

06 жовтня 2020 року 24.09.2019 року позивач звернулася до Корабельного районного суду міста Миколаєва із позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліментів на утримання повнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , яка продовжує навчання, в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), платника аліментів, щомісячно, з дня подачі позову до суду і до закінчення дитиною навчання або досягнення 23 років. В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що вона перебувала з відповідачем по справі в шлюбі, який було зареєстровано 30.01.2001 року Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції. 26.01.2009 року рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва, справа № 2-625/2009 шлюб між сторонами по справі було розірвано. Від даного шлюбу у сторін по справі народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає та знаходиться на повному утриманні позивача, так-як продовжує навчання. Позивач на даний час не має можливості повноцінно утримувати повнолітню доньку та нести додаткові витрати на навчання. Відповідач ухиляється від утримання доньки, матеріальної допомоги добровільно не надає. Разом із цим він має можливість надавати аліменти у зазначеному в позові розмірі, на повнолітню доньку, яка продовжує навчання. 30.11.2020 року на адресу суду від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що він не має фінансової можливості надавати матеріальну допомогу дитині, оскільки на даний час не працює, має неофіційний мінливий дохід у розмірі 3000-4000 грн. на місяць та в межах зазначених коштів періодично надає дочці фінансову допомогу. Враховуючи зазначене, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги позиції позивача та відповідача, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в шлюбі, який було зареєстровано 30.01.2001 року Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції. 26.01.2009 року рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва, справа № 2-625/2009 шлюб між сторонами по справі було розірвано. Від даного шлюбу у сторін по справі народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки Миколаївського базового медичного коледжу від 05.10.2020 року за вих. № 600, [PERSON] , [INFO] , дійсно навчається у Миколаївському базовому медичному коледжі та є студенткою 1-го курсу, денної форми навчання за спеціальністю - медсестринське відділення, бюджетна форма навчання, строк закінчення навчання - червень 2023 року. Судовим розглядом встановлено, що відповідач офіційно не працевлаштований. Відповідно до відомостей, наданих з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 30.11.2020 року за № 868/14-29-50-08-01-19, інформація про доходи відповідача відсутня. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що періодично вона отримує від бабусі - матері позивача грошові кошти у розмірі 1000 грн. Як встановлюють ч. 1 та ч. 3 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей). При цьому, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Так, відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази повинні бути належні, допустимі та достовірні. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Так, Верховним Судом винесено постанову від 20.05.2020 року у справі № 635/1139/17 (провадження № 61- 350св17), в якій викладено наступну правову позицію: встановивши, що повнолітні діти відповідача перебувають на повному речовому, продовольчому та фінансовому забезпеченні за рахунок державного бюджету Міністерства оборони України, ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не врахували, що позивачі не довели існування всіх юридичних фактів, які у своїй сукупності надають право стягувати аліменти на підставі статті 199 СК України, що є їх процесуальним обов`язком, не надали будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у них потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо). Отже, не надання будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у повнолітньої дитини потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо) може стати підставою для відмови у задоволенні позовної заяви про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання після досягнення повноліття. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Подаючи до суду позовну заяву, позивачка не довела наявність фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, що продовжує навчання, зокрема доказів на підтвердження існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі - понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed