Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

05 грудня 2017 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач просить розірвати шлюб з відповідачем. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі, зареєстрованому 17 листопада 2008 року виконавчим комітетом Надержинщинської сільської ради Полтавського району Полтавської області, актовий запис № 17. Причиною звернення до суду з даною позовною заявою стало те, що через психологічну несумісність виникають непорозуміння, сварки та скандали, які призвели до відчуження. Відповідно до п.9 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, розгляд даної справи після набрання чинності даним Кодексом здійснено за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У судове засідання позивач не з'явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутністю та розірвання шлюбу. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час місце судового засідання була повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій просила проводити судове засідання за її відсутності, позовні вимоги не визнала в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, підстави позовних вимог вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого повторно 20 травня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Славутицького міського управління юстиції у Київській області, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] 17 листопада 2008 року зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Надержинщинської сільської ради Полтавського району Полтавської області, про що був здійснений актовий запис № 17. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Від шлюбу дітей немає. Як вбачається із змісту позовної заяви, спільне сімейне життя у позивача та відповідача не склалося. Через психологічну несумісність між ними виникають непорозуміння, сварки, скандали. З січня 2014 року сторони перестали вести спільне господарство та проживати єдиною родиною, оскільки не знайшли взаємного порозуміння стосовно подальшого спільного майбутнього. Фактично шлюб розпався. На даний час позивач і відповідач проживають окремо, проте відповідач не бажає добровільно розірвати шлюб, відмовляється спільно подавати заяву в органи державної реєстрації актів цивільного стану. З статті 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) вбачається, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч. 2 ст. 18, п. 3 ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом, подружжя своїми правами не користується, свої обов'язки не виконує, взаємовідносини, що склалися між подружжям, не притаманні сім'ї і не відповідають інтересам подружжя. Можливості примирення подружжя та відновлення нормальних сімейних відносин суд не вбачає. Заперечення відповідача проти позову суд до уваги не приймає, оскільки за встановлених обставин взаємовідносин, які фактично склалися між подружжям, збереження шлюбу суперечитиме інтересам подружжя , а також моральним засадам суспільства і є неможливим. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. Як вбачається з позовної заяви, спору щодо розподілу сумісно нажитого майна у сторін немає. Відповідно до ч.1 ст.140 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved