Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-23 00:00:00

05.02.2020 [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання трудового договору та стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 18.09.2019 перебуває у трудових відносинах з ФОП [PERSON] , між сторонами укладено трудовий договір, працює на посаді продавця продовольчих товарів. Станом на 17.12.2019 трудові відносини були припинені. Однак, відповідач відмовляється прийняти заяву про звільнення та реєструвати її. 17.12.2019 [PERSON] направила відповідачу заяву про звільнення з роботи, яка була поштою повернена у зв`язку з закінченням терміну зберігання. А тому, просить суд розірвати безстроковий трудовий договір на підставі заяви про звільнення від 18.09.2019; зобов`язати відповідача видати [PERSON] її трудову книжку; стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі в сумі 13 425,16 грн. та понесені витрати на правничу допомогу в сумі 2 000 грн. Ухвалою від 07.02.2020 було постановлено розгляд вказаної справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. У встановлений строк від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 47-49). Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав частково. Вимоги позову в частині розірвання безстрокового трудового договору та зобов`язання повернути трудову книжку не підтримав, зазначив, що дані вимоги виконані відповідачем. Окрім того, зменшив розмір позовних вимог та просив стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі в розмірі 2 335,61 грн. та понесені позивачем витрати на правничу допомогу. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнала, заперечувала щодо задоволення позову з підстав викладених у відзиві. Додатково зазначила, що відповідач не заперечував щодо проведення розрахунку з позивачем, скеровували лист на адресу позивача, однак остання не прийшла за розрахунком. Щодо виплати [PERSON] суми в розмірі 2 335,61 грн. відповідач не заперечує. Заперечувала щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи з урахуванням уточнених (зменшених) позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. Між сторонами склалися трудові правовідносини, що регулюються КЗпП України. Статтею 43 Конституції України гарантується кожному право на працю, яке включає до себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку добровільно дає згоду. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути, зокрема, безстроковим, що укладається на невизначений строк (п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. З Витягу є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець, вид діяльності: в тому числі роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (основний), на даний час не перебуває в процесі припинення (а.с. 9,10, 36-38). З копії трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (а.с. 11), встановлено, що 18 вересня 2019 року між сторонами у справі виникли трудові відносини як між працівником та роботодавцем. [PERSON] була прийнята на посаду продавця продовольчих товарів, із встановленою заробітною платою у розмірі 4 173 грн. (а.с. 11). Трудовий договір є безстроковим. Відповідно ст. 36 КЗпП України, однією з підстав для припинення трудового договору є розірвання трудового договору за ініціативою працівника. Відповідно до статті 38 КЗпПУ працівник, має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Позивач в обґрунтування свої вимог зазначила, що 16.12.2019 на адресу ФОП [PERSON] направила заяву про звільнення з роботи, в якій просила звільнити її з 16.12.2019 та повернути трудову книжку (а.с. 15,16). Листи були повернуті у зв`язку з закінченням терміну зберігання. Однак такі твердження позивача суд оцінює критично. З наданої копії наказу №39 від 07.10.2019 судом встановлено, що [PERSON] була звільнена з посади продавця продовольчих товарів з 07.10.2019 за відсутність на роботі без поважних причин протягом одного дня згідно з п.4 ст. 40 КЗпП України. Відповідний запис було внесено до трудової книжки [PERSON] (а.с. 51). Судом встановлено, що відповідачем було скеровано на адресу [PERSON] лист, яким повідомлено про необхідність з`явитись до роботодавця для отримання заробітної плати та отримання трудової книжки (а.с. 52). З доданої копії поштового відправлення вбачається, що [PERSON] особисто отримала даний лист (а.с. 54). З пояснень сторони позивача в судовому засіданні встановлено, що трудова книжка повернута [PERSON] , а тому представник позивача не підтримав вимоги позову в цій частині. Відтак сторони перебували в трудових відносинах в період з 18.09.2019 по 07.10.2019. За змістом статей 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 20 постанови № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до в п. 6 вказаних роз`яснень, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Судом встановлено, що роботодавець належним чином вжив заходів щодо повідомлення в день звільнення [PERSON] про необхідність прибуття для отримання заробітної плати, з дня отримання повідомлення позивач заробітну плату не отримала. А тому, суд дійшов обґрунтованого висновку про правомірність дій відповідача, а розрахунок невиплаченої заробітної плати слід обчислювати пропорційно відпрацьованого робочого часу. Представник позивача в судовому засіданні зменшив розмір позовних вимог та просив стягнути невиплачену заробітну плату в сумі 2 335,86 грн. Стороною відповідача дана сума не оспорювалася, оскільки вона відповідала розміру заробітної плати за фактично відпрацьований час. У зв`язку із узгодженням між сторонами розміру невиплаченої заробітної плати, суд дійшов висновку про можливість задоволення позову в цій частині. Що стосується вимог позову щодо стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правничу допомогу, то дана вимога підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що 23.01.2020 позивач уклала договір №23/01/20 про надання правової допомоги з адвокатом Лапіним О.І. (а.с.41). Вартість наданих адвокатом Лапіним О.І. послуг щодо підготовки та ведення справи у суді була визначена в розмірі 2 000 грн., про що подано акт №ОУ-000023 приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг). Оплата послуг підтверджується квитанцією №0.0.1599079869.1 (а.с. 30). Оскільки витрати на правничу допомогу відповідно до ст.133 ЦПК України відносяться до судових витрат, а ч.1 ст. 141 ЦПК України установлено, що стороні на користь якої ухвалено рішення судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, то з відповідача в користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог (17,40%=348грн.). Крім того, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави.

Outcome: approved