Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

05.11.2015 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], в якому зазначила, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 18.11.2007 року. Від шлюбу вона та відповідач мають двох неповнолітніх дітей: доньок [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Діти проживають з нею та знаходяться на її повному утриманні. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі в розмірі по 500 гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з часу звернення з позовом до суду і до досягнення дітьми повноліття, зсилаючись на те, що на теперішній час вона та відповідач спільно не проживають, останній добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, а їй одній важко утримувати дітей. Угоди про добровільну сплату аліментів між нею та відповідачем не досягнуто. Відповідач є працездатним, тому може та повинен виконувати батьківські обовязки по утриманню дітей. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, але відповідно до прохальної частини позовної заяви просить розгляд справи проводити у її відсутності, не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с.1). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення йому судової повістки (а.с.13, 15). Про причини неявки в суд відповідач не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин чи розгляд справи у його відсутності не подавав. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи та не зявився до суду без поважних причин. Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не зявився до суду без поважних причин, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у його відсутності не подав, а позивачка надала згоду на ухвалення заочного рішення, то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивачка та відповідач заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18.11.2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-АМ №050378 (а.с.3). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], батьком яких в свідоцтвах про народження зазначений відповідач, а матірю позивачка, що вбачається із свідоцтв про народження серії 1-АМ №127032, 1-АМ №194610 (а.с.4-5). Діти сторін [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживають з матірю та знаходяться на її повному утриманні, що вбачається із довідок Плебанівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 05.11.2015 року за №1902 та за № 1903 (а.с. 6-7). Сторони однією сімєю не проживають, відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, у звязку із чим весь обсяг обовязків по їх утриманню покладено на позивачку. Заперечень щодо вказаних обставин, встановлених судом, відповідач не надав, не дивлячись на пропозицію, викладену в ухвалі суду від 05.11.2015 року (а.с.12). Відтак, з огляду на досліджені судом обставини, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси дітей, тобто може надавати допомогу на утримання дочок [PERSON] та [PERSON], оскільки, як вбачається з досліджених в судовому засіданні доказів, весь обсяг обовязків, повязаних з утриманням дитини, покладено саме на позивачку, з якою проживають діти, що ставить її сімю в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови по відношенню до відповідача. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 180-182, 184, 191 СК України, передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Зазначений розмір, визначений у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей в повному обсязі, тобто в розмірі по 500 грн. щомісячно на кожну дитину, зазначаючи, що сама, без участі відповідача, несе обсяг витрат на утримання дітей, а відповідач від матеріального утримання дітей ухиляється та не приймає участі в їх утриманні. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Зокрема, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 18.11.2007 року, що вони мають спільних неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], утримання яких є предметом даного спору, що діти знаходяться на утриманні позивачки, що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, витрачає кошти на власні потреби, стягнення за виконавчими документами з нього не проводиться. З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає участі у матеріальному утриманні дітей і весь обсяг обовязків по їх утриманню покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови. Тому, при визначенні розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у твердій грошовій сумі, оскільки і позивачка, і відповідач просять визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Крім того, розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача, повинен бути визначений в сумі по 500 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 05.11.2015 року, тобто з часу предявлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення дітьми повноліття. При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дітей, забезпечення одержання дітьми сторін коштів, необхідних для їх життєдіяльності, збереження того рівня життя, який діти мали б тоді, коли б проживали з обома батьками і утримувалися за рахунок обох батьків, оскільки визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі якраз і забезпечить надійний захист інтересів дітей та отримання ними надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.2 ст.184 СК України). Відтак, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 487,20 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved