Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

05 грудня 2018 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», в особі свого представника Кіріченка Віталія Михайловича звернулося до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 19.12.2012 року, зазначивши підставою позову ст. ст. 509, 525, 526, 527, 530, ч. 1 ст. 598, 599, 610, ч. 2 ст. 615, 629, 1050, 1054 ЦК України, у спосіб захисту визначений ст. 16 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначив, що [PERSON] звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 19.12.2012 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 2000,00 (дві тисячі) гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та підтвердила свою згоду, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банк», які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Копії Витягу з «Умов та правил надання банківських послуг» та Витягу з «Тарифів Банку» додаються до позовної заяви. При цьому, позивач в обґрунтування досягнення домовленості між Банком та відповідачем посилається на ст. 207, ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 639 ЦК України та на факт користування відповідачем картковим рахунком та використанням кредитними коштами, що узгоджується з ч. 2 ст. 642 ЦК України. АТ КБ «Приватбанк» виконав свої зобов`язання за Договором у повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач своєчасно не надав Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості, таким чином відповідач порушив умови кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідач станом на 18.11.2018 рік має заборгованість в сумі 17556,69 грн., з яких: 1690,76 грн. - тіло кредиту; 686,28 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом; 13867,43 грн. - нараховано пені, а також 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 812,22 грн. - штраф (процентова складова). В судове засідання представник АТ КБ «Приватбанк» не з`явився, в матеріалах позову наявне клопотання про розгляд справи у відсутності позивача (а.с. 36). Відповідач [PERSON] , не з`явилася, однак її захисник - адвокат Царенко Олександр Олександрович надав клопотання про застосування строків позовної давнини, та просив справу розглядати без його участі. На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позовні вимоги не задоволенню частковому задоволенню виходячи з наступних підстав: Згідно ч. 1ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно приписів ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, відноситься до основної засади судочинства. Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно приписів ч. 2 та ч. 3 ст. 83 ЦПК України, позивач та відповідач повинен подати суду докази. Отже, надання доказів є не правом, а обов`язком сторін по справі. При цьому, надані сторонами докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності, достатності (ст. 77-80 ЦПК України). Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. За змістом ч. 4 ст. 263 ЦПК України, ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно п. 1, 2 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, як: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Частиною першою статті 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 1054 ЦПК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статтею 208 ЦК України передбачено випадки, коли правочини мають вчинятися в певній формі, в залежності від виду правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року по справі N 161/16891/15-ц. Судом встановлено, що 19.12.2012 року [PERSON] звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 19.12.2012 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 2000,00 (дві тисячі) гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та підтвердила свою згоду, що підписана заява разом «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банк», які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Копії Витягу з «Умов та правил надання банківських послуг» та Витягу з «Тарифів Банку» додаються до позовної заяви. При цьому, позивач в обґрунтування досягнення домовленості між Банком та відповідачем посилається на ст. 207, ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 639 ЦК України та на факт користування відповідачем картковим рахунком та використанням кредитними коштами, що узгоджується з ч. 2 ст. 642 ЦК України. АТ КБ «Приватбанк» виконав свої зобов`язання за Договором у повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач своєчасно не надав Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості, таким чином таким чином відповідач порушив умови кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідач станом на 18.11.2018 рік має заборгованість в сумі 17556,69 грн., з яких: 1690,76 грн. - тіло кредиту; 686,28 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом; 13867,43 грн. - нараховано пені, а також 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 812,22 грн. - штраф (процентова складова). Таким чином, у ході судового розгляду справи знайшов своє підтвердження факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором № б/н від 19.12.2012 року. Позов про стягнення заборгованості за кредитом, за процентами і пені, а також нарахованих штрафних санкцій АТ КБ «ПриватБанк» пред`явив 05.12.2019 року. Під час розгляду справи представник відповідача [PERSON] - адвокат Царенко Олександр Олександрович подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі N 6-154цс15. З наданої позивачем виписки по рахунку [PERSON] за період з 01.01.1999 по 20.04.2019 року та розрахунку заборгованості вбачається, що останнє поповнення карткового рахунку відбулося 17.09.2016 року (картка [NUMBER] ), а саме це був перевід з карти ПриватБанк через Приват24 на суму 360,95 грн. - відправник [PERSON] . Суд погоджується з доводами сторони відповідача, що платіж, який відбувся 10.02.2017 року на суму 23,57 грн. не є останнім платежем відповідача, оскільки згідно виписки по рахунку [PERSON] за період з 01.01.1999 по 20.04.2019 року це було автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти 99**07 на рахунок відповідача (картка [NUMBER] ). Отже, враховуючи, що позивач звернувся до суду 05.12.2018 року, а відповідач здійснила поповнення карткового рахунку 17.09.2016 року, тобто спеціальний строк позовної давнини - в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України) позивачем було пропущено, у зв`язку з чим, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення нарахованої пені в розмірі 13867,43 грн. - не підлягають задоволенню. Також, суд погоджується з доводами сторони відповідача, що позивач просить суд про одночасне стягнення з відповідача: 13867,43 грн.- нарахованої пені, та 500,00 грн.- штраф (фіксована частина), 812,22 грн.- штраф (процентна складова), оскільки зазначені вимоги суперечать вимогам ч. 1ст. 61 Конституції України. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а отже одночасному застосуванню не підлягають (що відповідає правовому висновку зробленому Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року N 6-2003цс15). Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорцій но розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, суд вважає необхідним розподілити судові витрати пропорційно до розміру задоволеної їх частини. Судом встановлено, що позивачем було сплачено судовий збір за звернення до суду в розмірі 1762,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 29.11.2018 р. (а. с. 1), суд задовольнив позовні вимоги в розмірі 2377,00 гривень 04 копійок, а заявлено позивачем було заборгованість в розмірі 17556 гривень 69 копійки, тобто розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням стягненної з нього суми складає 23 гривні 77 копійок. Враховуючи все вищевикладене,

Outcome: partial