Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

05 лютого 2015 року позивач [PERSON] звернувся з позовом в Миколаївський районний суд Миколаївської області до Ковалівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 29 грудня 2004 року між ним та його батьком - [PERSON] укладено договір дарування, за яким [PERSON] подарував, а він - [PERSON] прийняв в дар житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями, спорудами та земельну ділянку, площею 0,25 на для будівництва і обслуговування житлового будинку, що знаходяться в [ADDRESS]. Після укладення вказаного договору він зареєстрував житловий будинок в БТІ. Разом з цим, він не звернувся до відповідних органів для отримання державного акту на земельну ділянку на своє ім`я. В державній реєстрації права власності на земельну ділянку йому було відмовлено, оскільки ним не подано державний акт, що підтверджує виникнення права власності. Посилаючись на вимоги ст.ст. 125, 126 ЗК України позивач просив задовольнити позов. Представник позивача адвокат [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак подала заяву про підтримання позову та розгляд справи у її відсутності. Представник відповідача - Ковалівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області в судове засідання не з`явився, однак направив до суду заяву про визнання позову та розгляд справи за відсутності представника відповідача. Дослідивши докази по справі, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що 29 грудня 2004 року між позивачем [PERSON] та [PERSON], що діяла за довіреністю, посвідченою виконкомом Ковалівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області 21 вересня 2004 року за р.№ 33 від імені [PERSON] - батька позивача, укладено договір дарування, за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями, спорудами та земельну ділянку, площею 0,25 на для будівництва і обслуговування житлового будинку, що знаходяться в [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Лактіоновою С.А. Згідно ст. 126 Земельного Кодексу України, в редакції, яка діяла на час виникнення даних правовідносин, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Відповідно до вимог статті 182 Цивільного Кодексу України, в редакції , який діяв на час виникнення даних правовідносин, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Отже, з системного аналізу вищезазначених вимог Закону, які діяли на час виникнення вказаних правовідносин, вбачається, що позивачу необхідно було своє право власності на земельну ділянку зареєструвати належним чином та отримати Державний акт на право власності на землю на своє ім`я. Згідно п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №703 від 22 червня 2011 року документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом, державний акт на право власності на земельну ділянку, рішення суду , що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Миколаївського районного управління юстиції Миколаївської області від 16 грудня 2014 року позивачу було обґрунтовано відмовлено у державній реєстрації права власності на земельну ділянку, що розташована в [ADDRESS]. Разом з цим, згідно вимог ст. 328 Цивільного Кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до вимог статті 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути також і визнання права. З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позивач правомірно набув право власності на земельну ділянку на підставі договору дарування від 29.12.2004 року, а тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved