Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

07.03.2018 [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, 3% річних та втрат від інфляції. В обгрунтування позовних вимог зазначає те, що 15.08.2014 позичив відповідачу 136 475.00 грн., що еквівалентно 5 150.00 доларів США, про що відповідач написав боргову розписку і зобов'язався повернути кошти до 01.03.2016. Оскільки у встановлений у розписці термін кошти відповідач не повернув і ухиляється від виконання свого зобов'язання, то змушений звернутися до суду та просить позов задовольнити. 18.07.2018 ухвалою відкрито спрощене позовне провадження та призначено розгляд справи. Позивач у судовому засідання позовні вимоги підтримав повністю з підстав наведених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за його відсутності, а також відзив на позов відповідач не подав. За таких обставин суд проводить заочний розгляд справи, проти чого позивач не заперечує. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Одним із способів захисту цивільних прав може бути примусове виконання обов'язку в натурі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики'та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Судом встановлено, що 15.08.2014 [PERSON] отримав в борг у [PERSON] 5150 доларів США готівкою, які зобов'язався повернути до 01.03.2016 , про що написав відповідну розписку ( а.с.7). Станом на день звернення позивача в суд відповідач борг в сумі 136 475. 00 грн., що еквівалентно 5 150 доларів США позивачу не повернув, чим порушив вимоги ст. 1049 Цивільного кодексу України та зобов'язання по вищевказаному договору. Враховуючи засади добросовісності, розумності та справедливості, на яких має грунтуватись зобов'язання, зазначені в ч. 3 ст. 509 ЦК України, суд вважає за потрібне стягнути з відповідача в користь позивача встановлену в судовому засіданні суму боргу в розмірі 136 475, 00 гривень. В силу ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість, виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд погоджується з розрахунком позивача про нарахування трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 8 267,00 грн. та інфляційних витрат в розмірі 42170 грн., а відтак такі підлягають до стягнення. Відповідно до ст.141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1870 грн. підлягає до стягнення з відповідача [PERSON]

Outcome: approved