Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

05 вересня 20013 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовною заявою до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. З урахуванням наданих до суду уточнених позовним вимог, які прийняті судом, позивач просив суд ухвалити заочне рішення, яким визнати за [PERSON] право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 29,7 кв.м, жилої 18,1 кв.м, підсобної 11,6 кв.м в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року. В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON], яка проживала [ADDRESS], залишила заповіт на ім'я [PERSON], посвідчений державним нотаріусом П'ятої одеської державної нотаріальної контори 09.09.1993 року за реєстровим № 1-8009. Проте, у зв'язку з відсутністю державної реєстрації, згідно довідки № 42559069 від 23.08.2013 року, виданої КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради квартири під [ADDRESS] яка належала [PERSON], померлій [INFO] року; видати позивачу свідоцтво про право на спадщину та провести державну реєстрацію зазначеної квартири у позасудовому порядку не є можливим, у зв'язку з чим позивач змушений звернутись із зазначеним позовом до суду. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутності, вимоги позову підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причин своєї неявки суду не повідомив, клопотань щодо розгляду справи у його відсутності або про відкладення судового засідання не подавав. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для встановлення фактичних відносин сторін, суд, зі згоди представника позивача, відповідно до ст. 224 ЦПК України, вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи. У зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, розпорядженням органу приватизації Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів за № 15326 від 17 червня 1993 року, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 6-732, однокімнатна квартира [ADDRESS] шляхом приватизації була передана у власність [PERSON], що також вбачається із свідоцтва про право власності на житло від 17 червня 1993 року, загальною площею 29,7 кв.м, жилою 18,1 кв.м, підсобною 11,6 кв.м. У 1993 році Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації було виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS]. [PERSON] померла [INFO] року, про що свідчить копія свідоцтва про смерть від 02 квітня 2009 року, виданого Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції серії [NUMBER] актовий запис №1981. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно, власником якого вона була, а саме, на квартиру [ADDRESS]. [PERSON], яка проживала [ADDRESS], залишила заповіт на ім'я [PERSON], посвідченого державним нотаріусом П'ятої одеської державної нотаріальної контори 09.09.1993 року за реєстровим №1-8009. Право на спадкування за заповітом виникає у день відкриття спадщини й право одержують особи, визначені у заповіті (ст. 1223 ЦК України). 20 травня 2009 року позивач звернувся до П'ятої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Згідно листа - відповіді П'ятої одеської державної нотаріальної контори від 02 вересня 2013 року за заяву [PERSON] про видачу свідоцтва про право власності було сповіщено [PERSON], що згідно п.4.15 гд. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів, щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. У зв'язку з відсутністю державної реєстрації, згідно довідки № 42559069 від 23.08.2013 року, виданої КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради квартири під [ADDRESS] яка належала [PERSON], померлій [INFO] року видати позивачу свідоцтво про право на спадщину та провести державну реєстрацію зазначеної квартири не надається можливим. У зв'язку з цим, оформити свої спадкові права позасудовим шляхом [PERSON] не має можливості. Відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 15 ЦК України позивач маю право на захист судом своїх невизнаних прав щодо спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON]. Згідно ст. 124 ч.2 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На момент смерті [PERSON] належала квартира під №12, розташована за адресою м. Одеса, вул. Житомирська, буд. 34, а позивач своєчасно звернувся до нотаріальної контори для прийняття спадщини, але за відсутності державної реєстрації він позбавлений права одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Згідно ст. 331 України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.3 Інформаційного листа від 16.05.2013 року № 24-753//0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спорів про спадкування, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» систему органів державної реєстрації прав становлять: міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. Держателем Державного реєстру прав є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав. Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно встановлює, що до 1 січня 2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об'єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводиться реєстраторами БТІ, створеними до набрання чинності Законом України від 11 лютого 2010 року «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно (пункти 1.1, 1.3). Найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причини відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та /або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 4 цієї статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно п. 27 зазначеної Постанови, враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. 58, 59 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. При цьому, захист цивільних прав у випадку їх порушення (або оспорювання) за своїм змістом включає в себе передбачені законом матеріально-правові способи охорони цивільних прав (способи захисту), як загальні, що встановлені статтею 16 ЦК України, так і спеціальні способи захисту цивільних прав, що передбачені правовими нормами, які регулюють конкретні цивільні правовідносини. Взагалі, у будь-якому випадку, у сенсі статей 1, 3, 4, 16 ЦК України, обраний позивачем судовий спосіб захисту його цивільних прав повинен відповідати способам захисту, встановленим законодавством. Тобто, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує цивільні правовідносини. Отже, попередні власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. На підставі викладеного та

Outcome: approved