Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

06.12.2018 року позивач [PERSON] , який вказує, що є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31.05.2006 року, звернувся до суду з позовною заявою про виселення з цього житлового будинку відповідача [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що вказаний житловий будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, а лише його приватною власністю, відповідач (колишня дружина) та їх спільний син [PERSON] [INFO] проживають в цьому будинку на правах колишніх членів його сім`ї, будучи зареєстрованими в ньому з його згоди з 21.12.2016 року. Посилаючись на вимоги ст. 116 ч.1 ЖК України (відповідач руйнує житлове приміщення, систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим його проживання в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними), позивач просив позов задовольнити. Ухвалою суду від 10.12.2018 року (а.с.20) було відкрито провадження по цивільній справі, розгляд якої визначено провести в порядку загального позовного провадження. 27.12.2018 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а. с. 30-45). 09.01.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (а. с. 57-58) та заява про уточнення позовних вимог (а. с. 60). Ухвалою суду від 18.01.2019 року (а.с.73) провадження по справі було призупинено до набрання чинності рішення суду по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна (справа №473/5059/18). Ухвалою суду від 11.06.2019 року (а. с. 84) провадження по цивільній справі було поновлено у зв`язку з набранням законної сили рішення Вознесенського міськрайонного суду від 15.03.2019 року про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] (а. с. 74-82). 19.07.2019 року до суду надійшла заява позивача про зміну підстав позовних вимог (а. с. 119-121), де вказано, що правові підстави користуватися відповідачем належним йому житловим будинком мають бути припинені, оскільки відповідачем через вкрай неприязні відносини, які супроводжуються постійними сварками, спричиненням тілесних ушкоджень, застосуванням іншого насилля, самостійно та з залученням синів чиняться перешкоди йому в доступі до житлового будинку, відповідач проживаючи в ньому не надає доступу до приладів обліку води, електричної енергії, через що неможливо встановити їх справність та використання відповідно до норм. Крім того, відповідач втратила підстави, за яких вона вселилася до житлового будинку набувши статус колишнього члена сім`ї власника нерухомого майна та зловживає своїм правом користування житлом створюючи умови за яких він не має можливості використовувати будинок для власного проживання і проживання дружини, з якою зареєстрував шлюб, створивши незручності для проживання у будинку та користування ним: без його згоди тимчасово вселила до будинку свого повнолітнього сина [PERSON] , розпочала ремонтні роботи. Вказані обставини мають для нього істотне значення та мають бути враховані при обґрунтуванні об`єктивної необхідності збереження за відповідачем права користування спірним житловим будинком, яка має у власності власне житло. 05.08.2019 року від відповідача надійшов відзив на уточнену позовну заяву (а. с. 132-138), де вона вказує на те, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє її права користування ним, відсутні підстави для її виселення, перешкод в користуванні будинком позивачу не створювала, ініціатором конфліктів був позивач, який є сімейним бешкетником і злісним неплатником аліментів, задоволення позову порушить її права та дитини на житло. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Вуїв О.В. - в судовому засіданні заперечують проти позову. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31.05.2006 року (а.с. 5-6) і згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 6 зворот) проведено реєстрацію цього права власності. Згідно копії технічного паспорту на житловий будинок (а.с. 152-154) вказаний житловий будинок складається з двох житлових кімнат площами 10,4 кв.м. та 9,4 кв.м. (кімнати не є ізольовані), кухні-8,5 кв.м., коридор-5,5 кв.м., веранда-9,9 кв.м., загальна площа - 43,7 кв.м. Сторони уклали шлюб 22.04.2014 року (а.с. 8) і розірвали його за ініціативою позивача 02.11.2018 року, що підтверджується рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 02.11.2018 року (а.с. 9), мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON] [INFO] , батьком якого є позивач (а.с. 146) і на утримання якого він зобов`язаний сплачувати аліменти на підставі рішення суду від 02.08.2013 року (а.с. 42).Наразі в провадженні суду перебувають незакінчені цивільні провадження за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав(а.с.110-114) та за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про виключення з актового запису про народження [PERSON] відомостей про батька (а.с. 116-117). Відповідно до частини 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За приписами статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Після набуття права власності на житловий будинок за цією адресою було 21.12.2016 року зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] з сином відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання (а.с. 23-24). Рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 15.03.2019 року (а. с. 74-82) відповідачу [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна - житлового будинку [ADDRESS] - спільною сумісною власністю та поділ спільного майна - цього будинку з відступленням від рівності часток на її користь (справа №473/5059/18). Сторони після розірвання шлюбу не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків, між ними склалися вкрай неприязні відносини, які супроводжувалися численними зверненням до медичних закладів, поліції з приводу отриманих тілесних ушкоджень, викликом працівників поліції через неправомірні дії колишнього подружжя (а.с. 10-12, 33, 43,55,56,130,142-143,145). Позивач [PERSON] з липня 2018 року не проживає в належному йому житловому будинку (а.с. 140,92,129), проживаючи спочатку в квартирі у матері похилого віку, потім - в орендованому житлі, а відповідач з неповнолітнім сином будучи співвласником (2\\3частки) разом з повнолітнім сином [PERSON] однокімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 40,1 кв.м проживають у спірному будинку (а.с. 89-91, 166-170). В належній відповідачу [PERSON] квартирі проживає сім`я повнолітнього сина [PERSON] , до складу якої входить він, син та дружина (а.с. 164-165). Позивач [PERSON] створив іншу сім`ю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Тобто, позивач [PERSON] має охоронюване законом право володіння, користування і розпорядження належним йому майном Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В зазначеному спорі належний позивачу житловий будинок слід оцінювати як об`єкт права власності, захист якого провадиться у відповідності з Главою 29 ЦК України, а не як житло, суб`єктивне право на яке охороняється ЖК України. При здійсненні права власності власник не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію; власність зобов`язує; власник не може використовувати право власності на шкоду; власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.ст. 319, 322 ЦК України). Склалася ситуація, коли позивач [PERSON] є власником спірного житлового будинку, але через проживання в цьому будинку відповідача, [PERSON] не може фізично контролювати додержання зазначених обов`язків, отже, створюється реальна загроза порушенню прав не лише позивача, а й третіх осіб і суспільства в цілому. Про наявність перешкод у [PERSON] стосовно користування нерухомим майном, які чиниться відповідачем, свідчили допитані в судовому засіданні свідки - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили, що власнику було обмежено в доступі до будинку, оскільки одна із кімнат будинку була замкнена, проживати йому в будинку неможливо через зайняття обох житлових кімнат відповідачем, зберіганням в них майна відповідача та не закінченням ремонтних робіт розпочатих відповідачем. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 77-81 ЦПК України про їх належність, допустимість, достатність. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно зі статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень. Обов`язком власника у негаторному позові не є доказування неправомірності дій відповідачів. Вони припускаються такими, доки сам відповідач не доведе правомірність своєї поведінки. Отже, позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном, а неправомірність дій відповідачів презюмується. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач проживає у спірному житловому будинку в якості спочатку члена сім`ї (дружина позивача), потім - колишнього члена сім`ї і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач після розірвання шлюбу спільним побутом із позивачем не пов`язаний, має власне житло, позивач не проживає у власному житлі, спільне проживання сторін провокує домашнє насилля та є неможливим з огляду на те, що позивач створив іншу сім`ю, тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Позивач належними та допустимими доказами довів порушення свого права власності в частині наявності перешкод користування житловим будинком через дії відповідача, яка проживає у належному йому житловому будинку, зловживаючи правами добросовісного користувача зайняла всі житлові приміщення в будинку без згоди позивача, відмовляється добровільно знятися з реєстрації. Розглядаючи позов в межах заявлених вимог за наявності доказів на підтвердження обставин, які є підставою позовних вимог,суд вважає позов обґрунтованим, а рішення буде постановлено з дотриманням таких засад цивільного судочинства, як справедливість, добросовісність і розумність. Відповідач має інше житло, а тому виселення без надання іншого житла не вплине на її соціальну захищеність, не приведе до виникненню негативних для неї та суспільства в цілому наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла. Крім того, роздільне проживання сторін, уникнення ситуацій їх спілкування, буде сприяти отриманню кожним з них особистого простору, а відтак і буде запобігати вчиненню домашнього насилля, оздоровленню психологічного стану кожного, належному поводженню колишнього подружжя. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності застосування такого заходу у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Виходячи з висновків про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ : пункті 27 рішення від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України», у рішенні від 02 грудня 2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), рішенні від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У даному випадку відповідач втрачає лише право на користування житлом належним позивачу, а не позбувається такого права взагалі, оскільки є власником іншого житла і не набуває статусу безхатченка і це не буде для неї надмірним тягарем.

Outcome: approved