Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

05 вересня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - АТ «КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с. 248) просили стягнути заборгованість за кредитним договором б/н від 16.05.2012 року у розмірі 4563,38 грн., яка складається з наступного: - 3382,02 грн. заборгованість за тілом кредиту; 3382,02 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1181,36 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит. Також позивач просив вирішити питання щодо понесених судових витрат. В обґрунтування позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» зазначив, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету заяву про приєднання до Умов та Правил Банківських послуг №б/н від 16.05.2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердив свою згоду, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався Умовами та Правилами надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт надає згоду на встановлення кредитного ліміту за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття розміру кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до Умов та Правил банківських послуг. При укладенні договору сторони керувалися ч.1\~ст. 634 ЦК України\~і укладений між ними договір є договором приєднання, друга сторона не може пропонувати свої умови договору. Позивач зазначає, що зі своєї сторони виконав умови кредитного договору, надав відповідачеві кредитні кошти у зазначеному вище розмірі, позичальник зобов`язався погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених договором, слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту у встановлений строк не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 4563,38 грн. Зазначену суму заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача, а також покласти на відповідача судові витрати. В лютому 2020 року від [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк», в якій зазначено, що в матеріалах справи відсутні належні, та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, атому позивачем не доведено обґрунтованість позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову /а.с.44,Т-1/. Також, від відповідача за первісним позовом надійшла зустрічна позовна заява до АТ КБ «ПриватБанк», в якій він просить: - визнати недійсними пункти 2.1.1.12.2.1, 2.1.1.12.6.1, 2.1.1.7.6 Договору про надання банківських послуг №б/н від 16.05.2012 року, що був укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . Також просив вирішити питання щодо понесених судових витрат. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що сума основного боргу становить 3382,02 грн., проте, як сума компенсації, яка нарахована на підставі пунктів 2.1.1.12.2.1, 2.1.1.12.6.1, 2.1.1.7.6 Договору, дорівнює 8145,13 грн., що становить 240,83% від суми основного боргу. Таким чином, вищезазначені пункти Договору є несправедливими та суперечать принципам розумності та добросовісності договірних прав та обов`язків позивача як споживача послуг банку /а.с.55-59, Т-1/. Відповідачем за зустрічним позовом АТ КБ «ПриватБанк», подано відзив на позовну заяву, в якому представник посилається на те, що згідно з виписки по рахунку, вбачається, що відповідач за первісним позовом до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що [PERSON] знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за Договором. /а.с.163-171,Т-1/. Ухвалою суду від 04 жовтня 2019 року по справі було відкрите загальне позовне провадження /а.с.38-39,Т-1/. Ухвалою суду від 19 лютого 2020 року об`єднано в одне провадження заяву АТ\~КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, та позовну заяву [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними окремих пунктів Договору про надання банківських послуг /а.с.81,Т-1/. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом просив позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» за первісним позовом задовольнити, у задоволенні позовних вимог [PERSON] за зустрічними позовами, - відмовити. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі. В задоволенні позовних вимог за первісним позовом АТ КБ «ПриватБанк» просив відмовити, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав в повному обсязі /а.с 135-135а,Т-1/. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, у задоволенні вимог зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 16.05.2012 року [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву №б/н, згідно якої отримав кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у Анкеті-заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг /а.с.8,Т-1/. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною умовою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Згідно умов укладеного договору, договір складається з Заяви позичальника, Умов надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку» з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». Позивач свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідно до п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг - позичальник зобов`язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Згідно п.2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг - у разі невиконання зобов`язань за Договором, на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення Кредиту(у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати Винагороди Банку. Власник карти зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п.1.1.2.7 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених цим Договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн.+5% від суми позову. Протягом дії кредитного договору, відповідачеві надавалися кредитні картки 16.05.2012 року зі строком дії до грудня 2015 року, 22.05.2014 року до серпня 2017 року, відповідно до довідки, яка міститься в матеріалах справи /а.с.228,Т-1/. Відповідно до наданої АТ КБ «ПриватБанк» довідки б/н за картковим рахунком [NUMBER] протягом 2012-2018 роки було неодноразово змінено кредитний ліміт, найбільша сума становила 8000,00 грн. Востаннє було змінено кредитний ліміт 27 вересня 2018 року, встановлено в розмірі 0,00 грн /а.с.229,Т-2/. Згідно з розрахунком, наданим АТ КБ «ПриватБанк», розмір заборгованості [PERSON] станом на 17 травня 2021 року становить 4563,38 грн., яка складається із такого: 3382,02 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1181,36 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит /а.с.8-9,Т-2/. З копії виписок АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що [PERSON] використовував кредитний рахунок, а саме знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за Договором про надання банківських послуг від 16.05.2012 року. Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне. Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону. Згідно\~ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно\~ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду і такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в силуст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до вимог ст.ст. 525,\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.\~527 ЦК України\~боржник зобов`язаний виконувати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто. Відповідно до\~ст. 530 ЦК України, якщо строк виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Положеннями статті 610\~ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до\~ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пеня, штраф). Згідно із ч. 1\~ст. 1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст. 625 цього Кодексу. Статтями\~1049, 1054 Цивільного кодексу України\~передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Оскільки, [PERSON] в установлений договором строк не виконав зобов`язання належним чином відповідно до умов договору кредиту, суд приходить до висновку, що аргументи АТ КБ «Приватбанк», наведені в первісному позові обґрунтовані та підтверджені належними, допустимими й достовірними доказами, а тому - є всі підстави для його задоволення. При цьому, виходячи з оцінки доказів, поданих сторонами, а також з урахуванням наведених вище норм законів, що регулюють спірні правовідносини виниклі між сторонами, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] . \~ \~ \~ \~Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики, і роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду зазначає про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 29.06.2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Судом надано оцінку щодо того з чого складається кредитний договір, а так само надано оцінку щодо правовідносин, що склалися між банком та отримувачем послуг, у відповідності до Закону України «Про захист прав споживача». Відповідач у зустрічному позові наполягає на тому, що його необізнаність в області права, призвели до підписання договору про надання банківських послуг, частина умов яких тне відповідає Закону України «Про захист прав споживача» Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення докористування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа \~має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 15 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Ст. 4 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 5 ЦПК). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. З урахуванням наведеного суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем [PERSON] при зверненні до суду з зустрічним позовом обрано не належний спосіб захисту прав. Питання щодо судових витрат належить вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved