Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

06.03.2017 р. до Комунарського районного суду м. Запоріжжя звернувся [PERSON] (далі [PERSON]М.) з позовною заявою (з урахуванням уточнень від 11.05.2017 р.) до ПАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» (відповідач 1) та Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Запоріжжі (відповідач 2) про стягнення моральної шкоди в сумі 50\~000 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в період з 04.08.1981 р. по 26.06.1987 р., з 17.12.1992 р. по 16.04.1998 р., з 04.1998 р. по 25.09.2014 р. останній перебував в трудових відносинах з ПАТ «Запорізький автомобілебудівний завод». Так, в процесі роботи позивач піддався неблагополучним факторам виробництва, а саме: шум, локальна вібрація на руки. 17.04.2002 року актом розслідування професійного захворювання було встановлено захворювання органів слуху, повязане з виконання професійних обовязків. Вперше діагноз «кохлеарний неврит», підозра на професійне захворювання був поставлений в 13.06.1994 р., при проходженні періодичного медичного огляду в МСЧ «Комунар». При огляді, що відбувся 14.10.1994 р. діагноз не підтвердився. Зниження слуху при обстеженні було виявлено в 27.10.1997 р. Щорічно проходив лікування. Наслідком професійного захворювання є первинне встановлення 3 групи інвалідності по причині професійного захворювання з 30% стійкої втрати професійної працездатності, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК від 12.07.2011 р. № 166675. В подальшому вказане професійне захворювання призвело до майже повної втрати слуху, постійних колючих болів у вухах, збільшення артеріального тиску, шуму в голові та вухах. З огляду на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідачів 1, 2 суму моральної шкоди в розмірі 25\~000 грн. з кожного, завданої внаслідок професійного захворювання. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, з урахуванням уточнень, та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача 1 проти позовних вимог заперечив повністю з підстав, викладених у письмових запереченнях від 20.04.2017 р. (а.с. 35-38) та від 25.05.2017 р. (а.с. 101-103). Представник відповідача 2 проти позовних вимог заперечив повністю, про що виклав у письмових запереченнях (а.с. 80-81). Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, вислухавши пояснення учасників судового процесу, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 16.04.1998 р. [PERSON] прийнятий на посаду рихтувальника кузовів, зайнятим на обдиранні, обточуванні, шліфуванні металевих виробів та інструментів абразивними колами сухим методом в ЗАТ «АвтоЗАЗ-Деу», правонаступником якого є ПАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» (відповідач 1). В період з 17.04.1998 р. по 24.09.2001 р. [PERSON] працював на посаді рихтувальника кузовів, зайнятий на роботах із застосуванням олову в ЗАТ «АвтоЗАЗ-Деу», правонаступником якого є ПАТ «Запорізький автомобілебудівний завод». В період з 25.09.2001 р. по 02.06.2014 р. [PERSON] працював на посаді слюсаря-інструментальника в ЗАТ «АвтоЗАЗ-Деу», яке згодом було перейменовано в ЗАТ «ЗАЗ» та правонаступником якого є ПАТ «Запорізький автомобілебудівний завод». Згідно з актом розслідування професійного захворювання від 17.04.2002 р. (а.с. 13-14), [PERSON] в період 15 календарних років працював рихтувальником кузовів, в т.ч. на заводі «Комунар» (з 04.08.1981 р. по 26.06.1987 р.), у ВАТ «АвтоЗАЗ» (з 17.12.1992 р. по 16.04.1998 р.) та в ЗАТ «АвтоЗАЗ-ДЄУ» (з 04.1998 р. по 25.09.2001 р.). В процесі роботи піддавався впливу несприятливих чинників виробництва: шум, локальна вібрація на руки. Причиною професійного захворювання є робота в умовах підвищених рівнів шуму протягом 15 календарних років за відсутності засобів індивідуального захисту органів слуху. Відповідно до виписки з акту огляду у МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги від 20.06.2002 р., [PERSON] первинно встановлено 15% ступеню втрати професійної працездатності у звязку з професійним захворюванням від 28.02.2002 р. 12.07.2011 р. при повторному огляді обласного центру медико-соціальної експертизи, [PERSON] встановлено 3 групу інвалідності та 30% втрати професійної працездатності безстроково. Відповідно до розяснень, які містяться в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Як встановлено вище матеріалами справи, вперше стійка втрата професійної працездатності в розмірі 15% була встановлена МСЕК [PERSON] - 20.06.2002 р. Отже, до правовідносин сторін у цій справі, судом застосовуються норми законодавства, які були чинні на момент виникнення у [PERSON] права на відшкодування моральної шкоди. Так, в період виникнення спірних правовідносин, правова основа, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, регламентувалась Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV). Статтею 1 Закону № 1105-XIV визначалось, що завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. Дія цього Закону поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від їх форм власності та господарювання, у фізичних осіб, на осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та громадян - суб'єктів підприємницької діяльності (ст. 2 Закону № 1105-XIV). Встановлення Законом № 1105-XIV обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодувати моральну шкоду було засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання (стаття 3). Одним із основних принципів страхування від нещасного випадку відповідно до ст. 5 Закону № 1105-XIV є своєчасне та повне відшкодування шкоди страховиком. За змістом ст. 6 Закону № 1105-XIV, об'єктом страхування від нещасного випадку є життя застрахованого, його здоров'я та працездатність. До професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою (частина четверта статті 14 Закону № 1105-XIV). Підпунктом «е» пункту 1 частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28 Закону № 1105-XIV передбачений обовязок Фонду соціального страхування від нещасних випадків у разі настання страхового випадку у встановленому законодавством порядку відшкодовувати потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди. З 01.01.2004 р. набув чинності Цивільний кодекс України (далі ЦК України), статтею 23 якого було встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до вимог ст. 173 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) в редакції, що діяла станом на 20.06.2002 р., власник або уповноважений ним орган зобов'язаний відповідно до законодавства відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків. Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Рішенням Конституційного суду України від 27.01.2004 р. у справі № 1-9/2004, яке є остаточним та обовязковим до виконання на території України, визначено, що передбачене статтею 237-1 КЗпП України і статтею 1167 ЦК України відшкодування моральної шкоди як один зі способів захисту особистих немайнових прав громадян, що відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, або власником чи уповноваженим ним органом, не застосовується до осіб, що підлягають обов'язковому соціальному страхуванню відповідно до Закону. Зазначені норми регламентують відшкодування моральної шкоди всім іншим особам, які не є суб'єктами страхування від нещасного випадку і на яких не поширюється дія Закону № 1105-XIV, в тому числі працівникам, що виконують роботу не на основі трудового договору (контракту), а на інших підставах. З огляду на викладене, оскільки [PERSON] в період виникнення спірних правовідносинах був суб'єктом страхування від нещасного випадку відповідно до норм Закону № 1105-XIV, то обовязок з відшкодування моральної шкоди в даному випадку, враховуючи висновок Конституційного суду України, викладений в рішенні від 27.01.2004 р. у справі № 1-9/2004, покладається на відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Запоріжжі, тобто на відповідача 2 у цій справі. За таких обставин, вимоги позивача до ПАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» про стягнення 25\~000 грн. моральної шкоди є необґрунтованими та безпідставними, а тому у задоволенні вимог в цій частині судом відмовляється. Згідно з розясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Факт ушкодженням здоров'я [PERSON], пов'язаного із виконанням трудових обов'язків підтверджується матеріалами цієї справи. З огляду на викладене, враховуючи глибину моральних та психічних страждань позивача внаслідок пошкодження здоровя, стан його здоровя на цей час, ступінь порушення нормальних життєвих звязків, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Запоріжжі 25\~000 гр. моральної шкоди. Судом відхиляються, твердження відповідача 2 про те, що чинним законодавством України, зокрема чинними положеннями ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» не передбачається обовязку Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання з огляду на наступне. За змістом ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Частиною 1 ст. 58 Конституції України унормовано, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.02.1999 р. у справі № 1-7/99 дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. В рішеннях Європейського суду з прав людини в справах «Кечко проти України» від 08.11.2005 р. та «Мельник проти України» від 28.03.2006 р., на які посилається відповідач 2, визначено, що законодавство, яке має зворотню дію в часі прямо не забороняється Конвенцією та за певних обставин може бути виправданим, зокрема, у випадку прямої вказівки на ретроактивність норми в тексті закону або іншому нормативно-правовому акті (п. 27 рішення ЄСПЛ «Кечко проти України», а.с. 86) та у випадку не позбавлення особи доступу до ефективного засобу правового захисту (п. 30 рішення ЄСПЛ «Мельник проти України», а.с. 89). Як встановлено судом, Прикінцевими та Перехідними положеннями Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» визначена дія цього Закону в часі. Так, п.п. 1, 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» передбачено, що цей Закон набирає чинності з 1 січня 2015 року, крім статті 44 цього Закону, яка набирає чинності з 1 липня 2015 року. Установити, що дія абзацу третього частини першої статті 30 цього Закону щодо виплати матеріального забезпечення територіальними органами Фонду поширюється на застрахованих осіб за фактами невиплати їм страхувальниками матеріального забезпечення за страховими випадками, які настали до дня набрання чинності цим Законом. Таким чином, в наведених вище Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» відсутнє посилання, що норма ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» має зворотню дію у часі та поширюється на правовідносини, які виникли до набуття чинності цим Законом. За таких обставин, доводи відповідача 2 щодо ретроактивності норм ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» судом визнаються безпідставними та відхиляються. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, судові витрати з відповідача 2 не стягуються.

Outcome: partial