Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

05.09.2014 року позивач звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила та згідно редакції від 17 червня 2015 року просила ухвалити рішення, яким: визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер 03 квітня 2010 року, право на отримання свідоцтва про право власності на 1\\2 частину земельної ділянки площею 0,0586 га, яка розташована за адресою м. Одеса, вул.. Квіткова, 17; визнати за [PERSON], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер 03 квітня 2010 року, право на державну реєстрацію права власності на ? частину земельної ділянки площею 0,0586 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул.. Квіткова, 17; визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку індексний номер 26064468 від 27.08.2014 року, що видане на імя [PERSON], а також скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на підставі цього свідоцтва; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0586 га, яка розташована за адресою м. Одеса, вул.. Квіткова, 17 кадастровий номер 5110136900:24:003:0248 від 11 вересня 2014 року, реєстровий номер 5135, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON]; зобовязати відповідачів не перешкоджати їй у здійсненні користування земельною ділянкою. Свої вимоги мотивувала тим, що її дідусь [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON], який 10 листопада 2009 року був розірваний. Позивач зазначає, що в період шлюбу її дідуся [PERSON] з [PERSON] ними було придбано земельну ділянку, яка розташована за адресою м. Одеса, вул.. Квіткова, 17. Позивач вказує на те, що 03 квітня 2010 року її дідусь помер, а за життя склав заповіт на її імя. Таким чином, позивач вважає, що в порядку спадкування до неї перейшли усі майнові права дідуся [PERSON] на спірну земельну ділянку, а саме: право на користування ? частиною, право на отримання свідоцтва про право власності на ? частину, право на державну реєстрацію права власності на 1\\2 частину земельної ділянки. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представники позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. В останнє судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили, однак, 24.02.2016 року звертались до суду з заявою про відкладення судового засідання у зв'язку з неповідомленням відповідачів. Аналізуючи дане клопотання, суд враховує, що [PERSON] у даній справі представляє інтереси позивача [PERSON] та не є представником ні [PERSON], ні [PERSON], тому не може виступати від їх імені та в їх інтересах. Крім того, жодних доказів, які б підтверджували поважність причин неявки представників позивача у судове засідання, ними надано не було. Також, матеріали справи містять численні докази повідомлення відповідачів про час та місце розгляду справи, що з урахуванням строків перебування справи в провадженні суду, беручи до уваги те, що пояснення по суті позову сторонами вже були надані, дає підстави розглянути справу у відсутності представників позивача, які не з'явились у судове засідання без поважних причин. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні проти відкладення судового засідання категорично заперечував, вказуючи на те, що позивачем штучно затягується розгляд справи, проти задоволення позову заперечував у зв'язку з його безпідставністю. . Інші сторони у судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України. Судом встановлено, що 25 грудня 1990 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 1805. Вказане підтверджується Свідоцтвом про шлюб [PERSON] 1-ЖД № 095542 виданим повторно 04 грудня 2008 року (а.с. 36 ). 13 жовтня 2000 року державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] було посвідчено Договір купівлі-продажу, згідно умов якого [PERSON] продала, а гр. [PERSON] купила земельну ділянку площею 0,0586 гектарів, що знаходиться на території Київського району м. Одеси по вул. Квіткова, 17. Даний правочин було зареєстровано в реєстрі за № 8-625 (а.с.54). 10 листопада 2009 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний запис за № 203, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу [PERSON] 1-ЖД № 083167 (а.с. 37). Згодом, 03 квітня 2010 року [PERSON] помер, про що Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 477, що підтверджується Свідоцтвом про смерть [PERSON] 1-ЖД № 224919 (а.с. 38). За життя, а саме 29 квітня 2008 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого усе своє майно, де б воно не було, то з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право заповів [PERSON]. Зазначений правочин посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3782 (а.с. 33). З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка неодноразово була предметом спору між сторонами, про що свідчать ряд рішень, копії яких наявні в матеріалах справи. Так рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 березня 2008 року в тому числі було визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1788 гектарів, за адресою: м. Одеса, вул.. Дм Донського 2А/8, що складається з трьох земельних ділянок: 0,0625 гектарів, що розташована за адресою: м. Одеса, вул.. Квіткова, 15; 0,0586 гектарів, що розташована за адресою: м. Одеса, вул.. Квіткова, 17; 0,0578 гектарів, що розташована за адресою: м. Одеса, вул.. Дм. Донського, 2А/8, а також визнано за [PERSON] право власності на домоволодіння, що складається з: двоповерхового будинку літ. «А», загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м., підсобною 526,9 кв.м., сараю літ. «Б», бесідки літ. «В», літньої кухні літ. «Г», навісу літ. «г», гаражу літ. «Д», 1-вимощення, 1-3 огорожа, який розташований на вищевказаній земельній ділянці ( а.с. 7-8). Проте, ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2009 року було задоволено апеляційну каргу [PERSON], в результаті чого рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 березня 2008 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до того ж суду, іншим суддею (а.с. 9-12). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2011 року (а.с. 13-16), залишеним без змін ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2011 року (а.с.19-22) у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1788 гектарів, за адресою: м. Одеса, вул.. Дм Донського 2А/8, що складається з трьох земельних ділянок: 0,0625 гектарів, що розташована за адресою: м. Одеса, вул.. Квіткова, 15; 0,0586 гектарів, що розташована за адресою: м. Одеса, вул.. Квіткова, 17; 0,0578 гектарів, що розташована за адресою: м. Одеса, вул.. Дм. Донського, 2А/8, а також права власності на домоволодіння, що складається з: двоповерхового будинку літ. «А», загальною площею 815,5 кв.м., житловою площею 288,6 кв.м., підсобною 526,9 кв.м., сараю літ. «Б», бесідки літ. «В», літньої кухні літ. «Г», навісу літ. «г», гаражу літ. «Д», 1-вимощення, 1-3 огорожа, який розташований на вищевказаній земельній ділянці відмовлено повністю. Позов [PERSON] яка є правонаступником [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним - задоволено. Крім того, в січня 2009 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], про розподіл майна подружжя та визнання права власності на частину майна, та просив розподілити майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, згодом позовні вимоги уточним та просив в тому числі: визнати за ним на ? частину земельної ділянки, площею 0,0586 га, що розташована за адресою м. Одеса, вул.. Квіткова, 17. У звязку з смертю позивача [PERSON] до участі у справі було залучено [PERSON] як правонаступника за заповітом Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 03.10.2013 року та ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2013 року позов задоволений частково та в задоволенні позову в частині спірної земельної ділянки відмовлено. В ході розгляду вказаної справи встановлено, та підтверджено судами вищих інстанції, що Відповідач державного акту на земельну ділянку площею 0,0586 га, що розташована за адресою м. Одеса, вул.. Квіткова, 17 не отримувала. Право власності на земельну ділянку, за змістом ст. 126 Земельного кодексу України, оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При цьому, ст. 125 Земельного кодексу України передбачає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок)та державної реєстрації права власності на неї - ч. 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України. Також, згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» від 5 березня 2009 року, який набрав чинності 1 травня 2009 року та діяв на момент спірних правовідносин, а саме: частина, 2 та 6 ст. 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом,крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. При набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. Відповідно до п.2 Розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» від 05.03.2009 року, 2. положення цього Закону щодо посвідчення права власності на земельні ділянки документами, зазначеними у частині другій статті 126 Земельного кодексу України, поширюються також на випадки, коли зазначені документи були укладені (видані) до набрання чинності цим Законом, але державні акти на право власності на земельні ділянки видані не були. Таким чином, особа матиме права та всі повноваження власника земельної ділянки за умови отримання державного акту про право власності на землю та державної реєстрації цього права. Відсутність державної реєстрації земельної ділянки площею 0,0586 га для садівництва, що знаходиться на території Київського району м. Одеси по вул. Квіткова (Цветочна), буд. 17 за Позивачем також підтверджується відповіддю Управління Держкомзему у місті [PERSON] від 01.02.2012 року № 01-05-03/559, згідно якого інформація та документи щодо набуття у власність Позивачем вказаної вище ділянки в управлінні відсутні. Більш того, заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2015 року договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Квіткова, 17 від 13 жовтня 2000 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON], був визнаний недійсним з моменту укладання . Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.09.2015 року, залишеною без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2015 року, апеляційне провадження у вказаній справі було закрито (т.2, а.с. 2-3, 35-37). Крім того, зазначеними ухвалами вищих судів було встановлено відсутність прав позивача на спірну земельну ділянку, так як вона не входить до складу спадщини після смерті [PERSON] Згідно ст. 1218 ЦК України,до складу спадщини входять права і обв'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, спірна земельна ділянка не могла входити до складу спадщини після смерті спадкодавця [PERSON], оскільки він сам жодних прав на цю земельну ділянку так і не набув, а також у нього не могли виникнути майнові права після його смерті. Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, відповідно до 11 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. А відповідно до ст. 25 ЦК України «здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється зі смертю. Отже, після смерті особи її правоздатність припиняється, а тому вона не може бути учасником цивільних відносин і суб'єктом цивільних прав. Що стосується позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.08.2014 року та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 вересня 2014 року суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.08.2014 року, виданого замість втраченого державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ОД ІІІ № 035439 від 14.04.19998 року, була власником земельної ділянки площею 0,0586 га, яка розташована за адресою м. Одеса, вул. Квіткова, 17 (а.с. 120). 11 вересня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу, згідно умов якого [PERSON] передала у власність (продала), а [PERSON] прийняла у власність (купила) земельну ділянку площею 0,0586 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, місто Одеса, вулиця Квіткова, земельна ділянка 17, кадастровий номер земельної ділянки: 5110136900:24:003:0248 (а.с. 118-119). Як вбачається з вимог ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму. У відповідності до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній й реєстрації, що сторонами було зроблено. Згідно ст.210 та ч.3 ст.640 ЦК України договір вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до вимог ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору не посвідченого нотаріусом дійсним, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. На підставі ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Жодних, передбачених законом підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку та визнання недійсним договору купівлі-продажу, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] 11 вересня 2014 року, позивач суду не надала. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом. Аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача. не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Крім того, на підставі ч.6 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову, вжиті у справі, підлягають скасуванню. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed