Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

04 листопада 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, встановлення порядку участі батька у вихованні сина, та поділ спільно набутого майна, посилаючись на те, що спільне життя з Відповідачем у нього не склалося, між ними відсутнє взаєморозуміння, що поступово призвело до втрати почуття любові та поваги, у зв'язку з чим подальше збереження сім'ї вважає неможливим. Позивач зазначає, що під час шлюбу, сторонами було придбане наступне майно: мікрохвильова піч, ліжко, пилосос, комод для речей, телевізор Хюндай, легковий автомобіль марки SAIPA, модель TIBA SX, 2012 року випуску, холодильник, пральна машина, кухня, шафа передпокоїв, комод, праска, дошка для прасування, телевізор Panasoniс, люстра. Зазначене майно Позивач просить поділити між сторонами в порядку поділу майна подружжя. До початку судового засідання [PERSON] подала зустрічну позовну заяву, якою позовні вимоги за первісним позовом просила задовольнити в повному обсязі з урахуванням уточнень, а саме: змінити в списку поділу майна подружжя назву телевізора Panasoniс на Samsung, оскільки телевізора Panasoniс у спільній сумісній власності подружжя немає. Відповідач запропонувала визначити способи участі [PERSON] у спілкуванні з сином [PERSON], [INFO], шляхом встановлення зустрічей з дитиною двічі на тиждень за місцем проживання або перебування дитини та чотири рази на місяць для сумісного відпочинку з дитиною за місцем проживання [PERSON] Крім цього, Відповідач просить стягнути аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно, і до досягнення дитини повноліття. Після розірвання шлюбу [PERSON] просила змінити їй прізвище на дошлюбне. Позивач за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позов, проти зустрічного позову не заперечував. Відповідач за первісним позовом в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, просила задовольнити зустрічну позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін у справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 04 серпня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 04 серпня 2007 року, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Каневу Канівського міськрайонного управління юстиції Черкаської області (а.с. 6). Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Спільне життя у сторін по справі не склалося, між ними відсутнє взаєморозуміння, що поступово призвело до втрати почуття любові та поваги, у зв'язку з чим подальше збереження сім'ї сторони вважають неможливим. За таких обставин, суд приходить до висновку, що збереження сім'ї буде носити формальний характер. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ст. 160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Враховуючи, що сторони дійшли згоди щодо визначення місце проживання дитини разом із матір'ю, суд вважає, що таке визначення місця проживання дитини відповідатиме інтересам, та потребам [PERSON] Відповідно до частин 1-3 статті 157 Сімейного кодексу України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення перешкод. Вирішуючи питання про спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з сином, суд виходить з того, що [PERSON] погодився із запропонованим [PERSON] регламентом побачень, а тому суд вважає за доцільне визначити регламент побачень [PERSON] з неповнолітнім сином - [PERSON], [INFO], який запропонований [PERSON], а саме: двічі на тиждень за місцем проживання або перебування дитини та чотири рази на місяць для сумісного відпочинку з дитиною за місцем проживання [PERSON], оскільки таке спілкування буде відповідати інтересам дитини та вимогам закону щодо захисту права батька на участь у спілкуванні та вихованні сина. Згідно з ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.ст.182, 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом, та не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 184 Сімейного Кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно з ст.191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. З огляду на досягнення між сторонами згоди щодо розміру аліментів, суд вважає за можливе призначити аліменти на утримання [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно починаючи з 25.01.2016 року, і до досягнення ним повноліття. Згідно з ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно з вимогами ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що сторони дійшли згоди, щодо поділу спільно набутого майна подружжя, та узгодили загальну вартість спільного майна у розмірі 70 000 гривень. За таких обставин позовна вимога Позивача за первісним позовом та з врахуванням уточнення Позивача за зустрічним позовом про поділ спільно набутого майна подружжя є обґрунтованою і підлягає задоволенню, а саме суд вважає можливим поділити спільне майно подружжя загальною вартістю 70 000 гривень, наступним чином: У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право приватної власності на: - мікрохвильову піч; - ліжко; - пилосос; - комод для речей; - телевізор Хюндай; - легковий автомобіль марки SAIPA, модель TIBA SX, 2012 року випуску, сірого кольору, шасі якого має [NUMBER], тип кузова седан-В, зареєстрований в ВРЕР-4 УДАІ в м. Києві, державний реєстраційний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER]. У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право приватної власності на: - холодильник; - пральну машину; - кухню (кухонні меблі разом з духовкою, плитою, умивальником); - шафа передпокоїв; - комод; - праску; - дошку для прасування; - телевізор Samsung; - люстру. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved