Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

05 жовтня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обгрунтування позову зазначив, що 18 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 2 000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. Згідно умов укладеного кредитного договору, він складається з заяви позичальника, умов надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою. В порушення ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України та умов договору відповідачка [PERSON] свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала. У зв'язку з чим станом на 30 червня 2015 року відповідачка має заборгованість у сумі 51348,69 грн., яка складається з наступного: 9991,66 грн. - заборгованість за кредитом; 41357,03 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Від цієї суми заборгованості віднімається сума в розмірі 12312,22 грн., яка була задоволена рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 27.03.2012 року та стягнута з [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «Приватбанк», різниця становить 39036,47 грн., а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1951,82 грн. - штраф (процентна складова). Отже, заборгованість становить 41488,29 грн. Посилаючись, зокрема на ст.ст.530, 599, 1054 ЦК України, банк просив суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 41488,29 грн. за кредитним договором б/н від 18.10.2006 року, а також судовий збір у розмірі 1218,00 грн. В судове засіданні представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності, не з'явилася, попередньо зазначивши у позовні заяві, що в разі неявки в судове засідання відповідача, він не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку та винесення заочного рішення судом. Відповідно до інформації, одержаної в порядку передбаченому ч.3 ст.122 ЦПК України від Орджонікідзевскього РВ у м.Маріуполі Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO]. На вказану адресу судом неодноразово надсилалися судові повістки про виклик. Однак, у призначений час відповідач [PERSON] в судове засідання не з'являлася, про причини своєї неявки суд не повідомляла, заяву про розгляду справи за її відсутності до початку судового засідання до суду також не подала. Частина 5 ст.74 ЦПК України передбачає, що судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 жовтня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір б\\н, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 2 000,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки /а.с.12/. Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (§ 1. Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частина 3 ст.1049 ЦК України передбачає, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Доказів того, що заборгованість за кредитним договором у відповідача [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» відсутня, суду не надано. Згідно таблиці розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 18.10.2006 року щодо [PERSON], станом на 30.06.2015 року, залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 6373,93 грн., а загальний залишок заборгованості за відсотками становить 19719,87 грн. В той же час, з розрахунку ПАТ КБ «Приватбанк» не вбачається, яким чином була розрахована сума заборгованості в розмірі 51348,69 грн., яка складається з наступного: 9991,66 грн. - заборгованість за кредитом; 41357,03 грн. залишок заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приймає до уваги, лише ті суми заборгованості за розрахунком банку, які сам безпосередньо може дослідити та перевірити. Отже, суд робить висновок, що станом на 30.06.2015 року, розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором б/н від 18.10.2006 року становить 26093,80 грн., яка складається із залишку простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) в розмірі 6373,93 грн. (пята колонка розрахунку банку зліва), загального залишку заборгованості за відсотками в розмірі 19719,87 грн. (дванадцята колонка розрахунку банку зліва). Також, суд враховує, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27.03.2012 року у справі №0538/284/2012 на користь позивача ПАТ КБ «Приватбанк» вже була стягнута з [PERSON] заборгованість за кредитом за договором від 18.10.2006 року в сумі 12312,22 грн., яка складалася із заборгованості за кредитом в сумі 6373,93 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 5351,99 грн.; штрафу (процентна складова) в сумі 586,30 грн. Таким чином, повторно брати до уваги вже стягнути суми, зокрема заборгованості за кредитом в сумі 6373,93 грн., при новому розрахунку суми заборгованості відповідача станом на 30.06.2015 року суд вважає безпідставним. Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом саме в розмірі 14367,88 грн. (19719,87 5351,99), як залишок заборгованості за відсотками, є обгрутнованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 р. №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Відповідно до вказаного розпорядження м.Маріуполь було включено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Доказів того, що відповідач [PERSON] проживає поза межами м.Маріуполя суду ПАТ КБ «Приватбанк» не надано. До того ж, суд враховує, що ПАТ КБ «Приватбанк» звертаючись до суду з позовом до [PERSON] зазначив містом її проживання м.Маріуполь. Таким чином, вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення суми штрафів у вигляді фіксованої частини та процентної складової задоволенню не підлягають, оскільки банком не доведено, за який період вони були розраховані, а отже чи не суперечить їх нарахування положенням ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Пункт 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснює, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом N 3674-VI). Відповідно до платіжного доручення від 10.09.2015 року, ПАТ КБ «Приватбанк» за подання позову до суду сплатив судовий збір в розмірі 1218,00 грн. Отже, виходячи з принципу пропорційності, з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 421,79грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial