Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

05 січня 2021 року КЕВ м. Володимир-Волинський звернулось до суду з позовом до [PERSON] та до її малолітньої дитини [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору служба у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, про звільнення службової квартири без надання іншого житлового приміщення. У позовній заяві покликаються на ту обставину, що за період проходження військової служби та перебування на посаді головного інженера КЕВ м. Володимир-Волинський, капітан [PERSON] отримав службове житлове приміщення загальною площею 37,5 м. кв., що складається з 1-ї кімнати у квартирі [ADDRESS] на склад сімї з двох осіб : [PERSON] - наймач, [PERSON] - дружина. Зазначене службове житло виділялось рішенням Володимир-Волинської міської ради № 4 від 16.12.2010. на підставі клопотання Володимир - Волинського гарнізону та КЕВ м.Володимир - Волинський. Для зайняття службового приміщення [PERSON] був виданий спеціальний (службовий) ордер №3 від 16.12.2010. Пізніше після народження, в даній квартирі була зареєстрована донька, [PERSON] , [INFO] . Будинок за вказаною адресою був побудований Міністерством оборони України для забезпечення житлом військовослужбовців та осіб, які мають зв`язок з МОУ та ЗСУ. Рішенням Володимир - Волинської міської ради №79 від 22.02.2007 року, однокімнатну квартиру [ADDRESS] визнано службовою та закріплено за Володимир - Волинським гарнізоном. Дана службова квартира являється фондом Міністерства оборони України та знаходиться на обліку КЕВ м. Володимир-Волинський. 07.12.2015 року рішенням Володимир - Волинського міського суду у справі № 154/3557/15 шлюб між [PERSON] та відповідачем у справі [PERSON] - розірвано. Пізніше, 29.09.2016 року [PERSON] був переведений до нового місця служби у м. Дніпро згідно наказу першого заступника МОУ №174 від 29.11.2016. та наказу начальника КЕВ м. Володимир - Волинський №201 від 30.11.2016. Таким чином, колишній чоловік відповідача [PERSON] вибув до нового місця служби, з реєстрації він знявся та фактично звільнив службову квартиру. В даний час у службовій квартирі за адресою: [ADDRESS] проживає дві особи відповідачі [PERSON] та її малолітня донька [PERSON] , [INFO] , котрі не мають зв`язку з МОУ та ЗСУ і не перебувають на квартирному обліку. Відповідачі мають можливість проживати в іншому власному житловому приміщенні , оскільки згідно свідоцтва про право власності на житло від 12 липня 1999 року , яке видане на підставі розпорядженням №477рв від 08.07.1999 року, відповідачу, [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності частина квартири по [ADDRESS] загальною площею 50,6 кв.м. У приватизації даної квартири окрім неї, приймали участь [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, таким чином відповідачі фактично є спадкоємцями за законом частини квартири по [ADDRESS] , яка належала [PERSON] до його смерті. Окрім цього, відповідач [PERSON] згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, володіє також правом приватної власності на будинок по адресі : [ADDRESS] з реєстраційним номером майна 5667235, та земельною ділянкою площею 2 га за адресою \~ \~ \~ \~Полтавська обл., Миргородський р-н, с/рада Савинцівська з реєстраційним номером нерухомого майна 1946572553232 . Земельна ділянка в Полтавській області відповідачем здається в оплатну оренду. 11.08.2010 року [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] у відповідності до п. 17, 18 « Положення про порядок надання службових жилих приміщень в користування ними в Українській РСР » затверджене Постановою Ради Міністрів УРСР № 37 від 08.02.1988 року ( чинне на теперішній час) надали письмове зобов`язання про те, що вони зобов`язуються звільнити надану їм службову жилу площу по адресі [ADDRESS] у разі переводу [PERSON] в іншу військову частину та в інших випадках передбачених законодавством України. Однак станом на сьогоднішній день відповідач не звільнила вище згадане службове житло. Також, [PERSON] не допускає в службову квартиру працівників КЕВ м. Володимир - Волинський для виконання своїх обов`язків - обстеження квартири . Станом на 01.07.2020 року у Володимир - Волинському гарнізоні перебувають на квартирному обліку та потребують поліпшення житлових умов 303 особи ( військовослужбовця). Просять визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування службовим жилим приміщення за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язати [PERSON] та [PERSON] звільнити службове жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] без надання їм іншого жилого приміщення. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду від 27 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. 11 лютого 2021 року відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву,заперечує проти задоволення позову покликаючись на необґрунтованість, незаконність та безпідставність заявлених до неї та її малолітньої дитини вимог. Зокрема вказує, що вона з 01.07.2002 р. - 16.1Ї.2015 р. пропрацювала у КЕВ м. Володимир-Волинський більше 10 років, а тому не підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. Посилання позивача у справі на те, що вона має у власності інші житлові приміщення, зокрема квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та будинок у [ADDRESS] , не відповідає дійсності, що підтверджується наступним. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №243710777 від 09.02.2021 р. єдиним майном яким вона володіє, є земельна ділянка Кадастровий номер: 5323287200:00:004:0184 для ведення особистого селянського господарства. Житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , перебуває у власності особи з ідентичними анкетними даними, проте той факт, що ця особа не має до відповідача жодного відношення, свідчить наявність у неї іншого РНОКПП. Квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , перебуває у власності [PERSON] , згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Звертає увагу суду на те, що у квартирі із житловою площею 31.1 кв.м. вже проживають 3 особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 357 від 04.02.2021 р. Зазначає також, що ні вона, ні її малолітня донька [PERSON] , не забезпечені жодним іншим житлом. Ухвалою суду у справі від 19 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просить його задовольнити. В своїх поясненнях суду послався на обставини, викладені у тексті позовної заяви. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали, заперечили проти його задоволення, в своїх поясненнях послались на обставини, викладені у тексті відзиву на позовну заяву. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору служба у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, свого представника для участі у розгляді справи повторно не направила. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 5 встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1, 5 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач по справі КЕВ м. Володимир-Волинського є складовою частиною Збройних сил України, підпорядковується командувачу Сил логістики ЗСУ, є юридичною особою, одним із структурних підрозділів Міністерства оборони України та є бюджетною організацією. Будинок за адресою [ADDRESS] був побудований Міністерством оборони України для забезпечення житлом військовослужбовців та осіб, які мають зв`язок з МОУ та ЗСУ. Рішенням Володимир - Волинської міської ради №79 від 22.02.2007 року, однокімнатну квартиру [ADDRESS] визнано службовою та закріплено за Володимир - Волинським гарнізоном. Дана службова квартира являється фондом Міністерства оборони України та знаходиться на обліку КЕВ м. Володимир-Волинський. Як вбачається з службового ордеру №3 на право зайняття житлового приміщення, 20 грудня 2010 року [PERSON] отримав як військовослужбовець квартиру [ADDRESS] у вказаному будинку на сім`ю у складі двох осіб, а саме: він - як наймач, та відповідач [PERSON] як дружина наймача. Судом встановлено, що наймач житла [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] з 07 грудня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням рішенням Володимир - Волинського міського суду у справі № 154/3557/15 від 07 грудня 2015 року. Від цього шлюбу у них народилась дитина, донька [PERSON] , [INFO] . 29.09.2016 року [PERSON] був переведений до нового місця служби у м. Дніпро згідно наказу першого заступника МОУ №174 від 29.11.2016. та наказу начальника КЕВ м. Володимир - Волинський №201 від 30.11.2016. Таким чином, колишній чоловік відповідача [PERSON] вибув до нового місця служби, з реєстрації він знявся та фактично звільнив службову квартиру. У даний час у службовій квартирі за адресою: [ADDRESS] проживає дві особи відповідачі [PERSON] та її малолітня донька [PERSON] , [INFO] , котрі не мають зв`язку з МОУ та ЗСУ і не перебувають на квартирному обліку. Вказані судом обставини сторонами не оспорюються. Позивач як на підставу заявлених позовних вимог посилається на ту обставину, що відповідач [PERSON] після припинення шлюбних відносин з [PERSON] не пов`язана з ним спільним побутом, не є членом його сім`ї, була вселена у спірну квартиру як член сім`ї військовослужбовця, а тому підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення разом з малолітньою дитиною. Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України особа не може бути примусово позбавлена житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. У контексті статті 8 Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кривіцька і Кривіцький проти України» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE) 2010 року, «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) 2004 року, «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom) 1995 року. У справі «Прокопович проти Росії» №58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції. Таким чином, визначення чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. і ст. 8 Конвенції, залежить виключно від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем, тобто наявність усіх доказів, що особа використовувала приміщення. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини по справі «Dakus v. Ukraine» №19957/07 від 14.12.2017 p., втручання органу державної влади у право на житло особи має переслідувати законну мету та бути співрозмірним такій меті. При цьому, обґрунтування пропорційності виселення ЄСПЛ вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» заяви № 7151/75, № 7152/75). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Аварії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняттю Приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року в справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року в справі «Косіч проти Хорватії» та рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року в справі «Пауліч проти Хорватії»). Враховуючи викладене вище, суд погоджується з доводами відповідача та її представника про те, що квартира [ADDRESS] є належним відповідачу [PERSON] та її малолітній доньці [PERSON] житлом, в розумінні ст. 8 Конвенції, з яким у неї склались достатні і тривалі зв`язку, адже відповідач більше 10 років проживає у вказаному житлі, а обгрунтування позивача у позові не є співрозмірним для виселення її з малолітньою донькою без надання іншого житла. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Outcome: approved