Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

05 серпня 2021 року [PERSON] засобами поштового зв`язку звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Обгрунтовано позов, зокрема, тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач зареєстрована у вказаному житловому приміщенні, однак тривалий час в ньому не проживає, участі у витратах на утримання житла не приймає. Також, особистих речей відповідача в квартирі не має, у зв`язку з чим є підстави для визнання її такою, що втратила право на користування цим житловим приміщенням. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 серпня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. В установлений судом строк відповідач відзив на позов не подала. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнала та не заперечувала проти визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за відсутності третьої особи. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 19 липня 2016 року (а.с. 10). У вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 09 червня 2021 року, видана Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради (а.с. 17). З копії акта про не проживання особи за місцем реєстрації від 01 липня 2021 року, підписаного мешканцями будинку [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації з 01 квітня 2020 року (а.с. 11). Також, відповідно до копії акта про не проживання особи за місцем реєстрації від 05 липня 2021 року, підписаного мешканцями будинку [ADDRESS] , а саме: [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] , з 01 квітня 2020 року (а.с. 12). Доказів, які б спростовували зазначені обставини, відповідач суду не надала. Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до положень статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Нормами частини першої статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власника майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пунктом 1 частини другої статті 49 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) передбачено, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи норми законодавства та визнання відповідачем позову, суд вважає за можливе задовольнити позов та визнати відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, оскільки вона в ньому не проживає. Також, відповідно до положень частини першої статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, суд на підставі вимог частини першої статті 142 ЦПК України приходить до висновку, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору. Іншу частину витрат позивача по сплаті судового збору в розмірі 50 відсотків необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки відповідач відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved