Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

07.08.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивує тим, що 25 лютого 2015 року зареєстрували з відповідачем шлюб. Від шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Проте спільне життя не склалось через різні погляди на сімейне життя, що призвело до втрати порозуміння та почуття поваги один до одного. Вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим, а тому просить про його розірвання. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила про задоволення позову з підстав викладених в позовній заяві. Пояснила, що за час наданого судом строку для примирення вони з відповідачем жодного разу не зустрічались та не спілкувались, а тому вона наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, направив на адресу суду електронне звернення, в якому зазначив, що знаходиться у відрядженні (а.с. 41). Крім цього, матеріали справи містять телефонограму [PERSON] від 19.12.2017 року за № 214, з якої вбачається, що відповідач частково визнав позовні вимоги (а.с. 32). У відповідності до пункту 9) Перехідних положень цивільного процесуального Кодексу України, який набрав чинності 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, справа підлягає розгляду за правилами цивільного процесуального Кодексу України, який набув чинності 15.12.2017 року. Під час розгляду справи по суті встановлено, що [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Малиш) [PERSON] перебувають у шлюбі з 25 лютого 2015 року, зареєстрованому Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, за актовим записом № 185, що вбачається зі свідоцтва про шлюб (а.с. 4). Згідно копії свідоцтва про народження сторони мають дочку [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Судом встановлено, що шлюбне життя подружжя не склалося. Сторони припинили шлюбні відносини, разом не проживають з червня 2017 року, спільного господарства не ведуть. Ухвалою суду від 20 грудня 2017 року сторонам надавався строк для примирення. Проте після закінчення строку на примирення, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст.56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Вивчивши матеріали справи, враховуючи позиції сторін, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, так як подальше спільне життя та збереження сімї є недоцільним. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, що зумовлює його добровільний характер і ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги пояснення позивача, суд вважає, що причини, що спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б її інтересам та інтересам дитини сторін, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Згідно ст. 113 СК України, позивачу [PERSON] після розірвання шлюбу залишити прізвище, яке вона отримала під час державної реєстрації шлюбу. У відповідності до ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. На підставі викладеного та

Outcome: approved