Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

04 січня 2017 року [PERSON]звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із вищезазначеним позовом, де просить ухвалити судове рішення, яким визнати відповідача, [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS]. Позивач, [PERSON], належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Матеріали справи містять заяву позивача про розгляд справи у його відсутність. Позов підтримує в повному обсязі та наполягає на його задоволенні. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач, [PERSON], виклик якої у судове засідання провадився у визначеному законом порядку, з урахуванням положень ч.5 ст.74 ЦПК України, у судове засідання не з'явилась, заяву про розгляд справи за її відсутності не подала, заперечень щодо позову не надала. Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про день та час розгляду справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що відповідач не повідомив суд про поважність його не явки в судові засідання, суд вважає, що є передбачені ст.ст. 224, 225 ЦПК України підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі письмових доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 72 ЖК України дозволяється в судовому порядку визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, квартира [ADDRESS] належить позивачу, [PERSON], на праві приватної власності, відповідно до договору дарування квартири від 11.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі власників на нерухоме майно за № 3858749 від 10.12.2003 року (а.с. 7). Окрім позивача в спірній квартирі значаться зареєстрованими донька - [PERSON], [INFO], донька - [PERSON], [INFO] та колишня дружина - [PERSON] - відповідач по справі (а.с.12). Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2013 року, шлюб між сторонами по справі був розірваний (а.с.11). Після припинення шлюбних відносин ще в січні 2012 року відповідач, [PERSON], добровільно залишила належну позивачу квартиру за адресою [ADDRESS] та стала проживати окремо. Будь-які її речі в квартирі відсутні. Однак, до теперішнього часу в добровільному порядку відповідач з реєстрації не знялася. Позивач, [PERSON], ставлячи питання про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] посилається на те, що відповідач в спірній квартирі не мешкає, а він позбавлений можливості вільно володіти, користуватись та розпоряджатись квартирою в тому числі оформити субсидію, так як при її обчисленні враховуються доходи всіх зареєстрованих на житловій площі осіб, що ставить позивача у скрутне матеріальне становище. Також, у разі відчуження нерухомого майна, реєстрація в ній відповідачки може значно ускладнити цей процес. Оскільки відповідач, не являючись власниками житла, не проживає і не користується житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS], що є приватною власністю позивача, не виявила наміру проживати у квартирі вчиненням відповідних дій, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню і відповідача [PERSON] слід визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням. При цьому, суд враховує, що обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу в користуванні будинком, та/або що з цього питання відповідач зверталася до суду або до правоохоронних органів (до звернення позивача до суду із даним позовом) судом не встановлено. Крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідно до пунктів 1-7 ст.71 ЖК України за відповідачем зберігається спірне жиле приміщення понад одного року. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягнення із відповідача. З урахуванням наведеного,

Outcome: approved