Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

06.01.2021 р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із вказаним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2021 року вказану позовну заяву було залишено без руху і позивачу був наданий строк на усунення недоліків. Після усунення позивачем недоліків ухвалою судді Федоріщева С.С. від 22.06.2021р. відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, за клопотання позивача відстрочено йому сплату судового збору до ухвалення судом рішення по справі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13.04.2016р. між ним та відповідачем [PERSON] укладено письмовий договір позики, засвідчений на відповідність діючому законодавству адвокатом [PERSON] За умовами даного договору відповідач [PERSON] разом з відповідачем [PERSON] , з якою він перебуває в зареєстрованому щлюбі, отримав від позивача в позику та зобов`язався повернути грошову суму в розмірі 19 050,00 доларів США, що на день укладання договору складало 486 727,50 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 13.04.2016р. (1 долар за 25,55 грн.), з терміном повернення до 01.04.2017р., включно до 00 год. 00 хвилин. Договір посвідчено двома свідками [PERSON] та [PERSON] , які своїми підписами засвідчили факт отримання грошових коштів відповідачем у вказаному у договорі розмірі, а також умови використання та повернення позики, добровільність сторін на укладання договору. Грошові кошти отримані відповідачами одноразовим траншем в момент підписання договору, про що під час укладання договору відповідачами підписана заява (розписка) від 13.04.2016р. У порушення вимог п. 2.1 договору відповідач позику не повернув, чим порушив взяті на себе зобов`язання. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] в час укладання договору позики перебував в шлюбі з відповідачем [PERSON] , отже грошові кошти, які він отримав від позивача, перейшли у власність подружжя, а тому позивач вважає, що відповідачі повинні нести солідарну відповідальність, тому як отримані від нього кошти вони витрачали разом. Це підтверджує підписана відповідачем [PERSON] розписка про те, що 13.04.2016 р. вона разом з чоловіком отримала грошову суму, зазначену в договорі позики, надала свою згоду на укладання даного договору. З урахуванням викладеного, просив позовні вимоги задовольнити. Представник позивача адвокат Садовський І.В. суду надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі та без фіксації засідання технічними засобами, зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачі в засідання, призначені на 16.07.2021 р. і на 06.09.2021 р. не з`явилися, про дату, час та місце слухання повідомлявся шляхом направлення судових повісток на адресу реєстрації місця проживання. Отже, належним чином повідомлені про розгляд справи судом, відповідачі в судові засідання повторно не з`явилися, про причини своєї неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надали, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не зверталися, а також не скористалися правом надання заперечень проти позову. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідачі, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважаються належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 13.04.2016р. між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено письмовий договір позики, засвідчений на відповідність діючому законодавству адвокатом [PERSON] За умовами даного договору відповідач [PERSON] разом з відповідачем [PERSON] , з якою він перебуває в зареєстрованому щлюбі, отримав від позивача в позику та зобов`язався повернути грошову суму в розмірі 19 050,00 доларів США, що на день укладання договору складало 486 727,50 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 13.04.2016р. (1 долар за 25,55 грн.), з терміном повернення до 01.04.2017р., включно до 00 год. 00 хвилин. Договір посвідчено двома свідками [PERSON] та [PERSON] , які своїми підписами засвідчили факт отримання грошових коштів відповідачем у вказаному у договорі розмірі, а також умови використання та повернення позики, добровільність сторін на укладання договору. Грошові кошти отримані відповідачами одноразовим траншем в момент підписання договору, про що під час укладання договору відповідачами підписана заява (розписка) від 13.04.2016р. У порушення вимог п. 2.1 договору відповідачі позику не повернули, чим порушили взяті на себе зобов`язання. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] в час укладання договору позики перебував в шлюбі з відповідачем [PERSON] , отже грошові кошти, які він отримав від позивача, перейшли у власність подружжя, а тому позивач вважає, що відповідачі повинні нести солідарну відповідальність, тому як отримані від нього кошти вони витрачали разом. Це підтверджує підписана відповідачем [PERSON] розписка про те, що 13.04.2016 р. вона разом з чоловіком отримала грошову суму, зазначену в договорі позики, надала свою згоду на укладання даного договору. В порушення вимог п. 2.1. договору відповідач грошові кошти в обумовлений строк не повернув, чим порушив взяті на себе зобов`язання. Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідач не виконав умови договору позики і не повернув позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Договором позики від 13.04.2016р. та заявою (розпискою), складеною до договору позики підтверджений факт отримання подружжям [PERSON] та [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у розмірі 19 050,00 доларів США, із зобов`язанням повернути позику до 01.04.2017р., що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, доводить факт отримання відповідачами грошей у борг. Зі змісту позовної заяви, вбачається що позивач просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у доларах США в розмірі 19 050,00 доларів США, що на день подання позовної заяви складає 529 590,00 грн. (п`ятсот двадцять дев`ять тисяч п`ятсот дев`яносто грн. 00 коп.) за офіційним курсом НБУ станом на 20.03.2020р. складало 1 долар за 27,80 грн. Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку у постанові від 16.01.2019р., що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Враховуючи те, що відповідачем [PERSON] , під час підписання договору позики, та відповідем [PERSON] , під час надання згоди на укладання договору позики, визнано, що вони як подружжя отримали від позивача кошти в доларах США, а саме у розмірі 19 050,00 доларів США, що підтверджується заявою (розпискою), суд вважає за доцільне стягнути заборгованість з відповідачів [PERSON] та [PERSON] саме у розмірі 19050,00 доларів США. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позивачеві будо відстрочено судом сплату судового збору, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь держави решту суму судового збору 5 295,90 грн. (п`ять тисяч двісті дев`яносто п`ять грн. 90 коп.). Вирішуючи позовні вимоги в частині солідарного стягнення суми боргу з [PERSON] на користь позивача, суд доходить висновку, що ці вимоги підлягають задоволенню, оскільки підписана останньою заява (розписка), як подружжям, слід розглядати як те, що на момент укладення договору позики позичальник перебував у зареєстрованому шлюбі, договір позики укладено й використано грошові кошти в інтересах сім`ї, а тому згідно з положенням частини четвертої статті 65 СК позичальник та його дружина відповідають за невиконання зобов`язання у солідарному порядку. Крім того, відповідач [PERSON] була обізнана про укладення такого договору, а тому, в силу ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, укладений 13.04.2016 року договір позики створює обов`язки щодо повернення позики і для [PERSON] , внаслідок чого обов`язок за договором позики щодо повернення позики для відповідачів є солідарним. Що стосується позовної вимоги до адвоката [PERSON] суд вважає за необхідне в задоволенні позову в цій частині слід відмовити, тому як позивачем не надано належних та допустимих доказів будь-яких неправомірних дій зі сторони адвоката [PERSON] щодо позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial