Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

05 серпня 2020 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (далі - відповідач, ДП «ЦСЕНСМ») про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював у відповідача на посаді Волинської філії ДП «ЦСЕНСМ». 25 червня 2020 року він у зв`язку з рецидивом хронічних хвороб звернувся за медичною допомогою до КП «Луцький центр первинної медичної допомоги» та того ж дня отримав відповідний листок тимчасової непрацездатності. 06 липня 2020 року, коли він прибув на роботу на підприємство, він дізнався, що наказом відповідача від 25 червня 2020 року №75-к/тр його звільнено з роботи з 25 червня 2020 року на підставі п.2 ст.40 КЗпП України. Позивач вважає вищенаведений наказ незаконним, а своє звільнення безпідставним, з тих підстав, що воно проведено під час його тимчасової непрацездатності з ініціативи власника, що заборонено ч.3 ст.40 КЗпП України. Крім того вказує, що були порушені приписи ч.2 ст.40 КЗпП України, адже йому не були запропоновані всі вакантні посади на підприємстві. Посилаючись на вищевикладене, а також на завдання йому моральної шкоди незаконним звільненням, позивач просить суд: 1) визнати неправомірним та скасувати наказ відповідача від 25 червня 2020 року №75-к/тр; 2) поновити позивача на посаді директора Волинської філії ДП «ЦСЕНСМ» з 26 червня 2020 року.; 3) стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 26 червня 2020 року та до моменту поновлення на роботі; 4) стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 40 000,00 грн. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити, вказували, що звільнення відбулося незаконно в період тимчасової непрацездатності, а також вважають, що освіта позивача відноситься до вищої освіти, а тому підстав для звільнення немає. Відповідач у письмовому відзиві від 22 жовтня 2020 року позовні вимоги заперечив та вказав, що наданий позивачем листок тимчасової непрацездатності має дефекти в своєму оформленні, а саме - не вказана повна назва медичного закладу, а також адреса місця роботи позивача. Стосовно обґрунтованості звільнення відповідач зазначив, що посадовою інструкцією директора філії передбачається обов`язкова наявність повної вищої освіти відповідного напрямку підготовки (магістр, спеціаліст), а позивач такого ступеня вищої освіти не має, оскільки має диплом лише молодшого спеціаліста. Також у позивача був відсутній відповідний стаж роботи за професією керівника нижчого рівня не менше 5 років. Представник відповідача у судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі наказу ДП «ЦСЕНСМ» від 29 травня 2020 року №54-к/тр позивач з 10 вересня 2019 року поновлений на посаді директора Волинської філії ДП «ЦСЕНСМ» (а.с.6). Наказом відповідача від 25 червня 2020 року №75-к/тр позивача звільнено з 25 червня 2020 року з посади директора Волинської філії ДП «ЦСЕНСМ» на підставі п.5 ст.40 КЗпП України (а.с.9). Як слідує з пояснень відповідача, підставою для звільнення позивача із займаної посади стала його невідповідність кваліфікаційним вимогам, які наведені у п.1.5 посадової інструкції директора Волинської філії ДП «ЦСЕНСМ», яка затверджена відповідачем 23 грудня 2015 року, а саме - відсутність у нього повної вищої освіти, а також стажу роботи за професією керівника нижчого рівня не менше 5 років (а.с.64-65). Також з матеріалів справи слідує, що перед винесенням наказу про звільнення позивача, листом від 23 червня 2020 року №10-57-12293 була отримана згода Фонду державного майна України на це (а.с.98). Згідно з відомостями, які надані відповідачем, на підприємстві не було вакантних посад, а тому позивачу не пропонувалися інші посади, які б відповідали його освітньому рівню (а.с.97). Крім того, з матеріалів справи слідує, що у період з 25 червня 2020 року о 03 липня 2020 року позивач був тимчасово непрацездатним через хворобу, що підтверджується відповідним листком, серії АДФ №093320, достовірність якого підтверджена під час судового розгляду (а.с.10, 112-124). Надаючи свою правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Пунктом 2 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці. З аналізу вищенаведених положень трудового законодавства слідує, що працівник може бути звільнений за ініціативи роботодавця внаслідок недостатньої кваліфікації для виконання роботи. В розглядуваному випадку, як слідує з п.1.5 посадової інструкції директора Волинської філії ДП «ЦСЕНСМ», яка затверджена відповідачем 23 грудня 2015 року, кваліфікаційними вимогами до зайняття посади директора філії є наявність у нього повної вищої освіти, а також стажу роботи за професією керівника нижчого рівня не менше 5 років (а.с.64-65). Слід зазначити, що вказані кваліфікаційні умови затверджені відповідачем до прийняття позивача на роботу, тому позивач достовірно знав про них. Як слідує з матеріалів справи та позивачем не спростовано, він не має повної вищої освіти за будь-яким напрямом знань. Наявність у нього диплому молодшого спеціаліста не свідчить про наявність у нього повної вищої освіти, з огляду на таке. Поняття «повна вища освіта» існувало в Законі України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 № 2984-III, який був чинний до 06 вересня 2014 року. Частиною третьою статті 7 цього Закону було передбачено, що повна вища освіта це освітній рівень вищої освіти особи, який характеризує сформованість її інтелектуальних якостей, що визначають розвиток особи як особистості і є достатніми для здобуття нею кваліфікацій за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста або магістра. А у частині першій статті 7 Закону було визначено, що неповна вища освіта - освітній рівень вищої освіти особи, який характеризує сформованість її інтелектуальних якостей, що визначають розвиток особи як особистості і є достатніми для здобуття нею кваліфікацій за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста. 06 вересня 2014 року набрав чинності Закон України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 № 1556-VII, яким проведено реформу системи вищої освіти. У підпунктах 2, 4 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону було передбачено, що вища освіта за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста (повна вища освіта) після набрання чинності цим Законом прирівнюється до вищої освіти ступеня магістра; після набрання чинності цим Законом диплом про вищу освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста (початкова вища освіта) прирівнюється до диплома про вищу освіту за освітньо-професійним ступенем молодшого бакалавра. При цьому у частинах першій-другій статті 5 Закону передбачена нова система рівнів та ступенів вищої освіти, яка має: початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень; другий (магістерський) рівень; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень; науковий рівень. Початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти передбачає набуття здобувачами вищої освіти здатності до розв`язування типових спеціалізованих задач у певній галузі професійної діяльності. Перший (бакалаврський) рівень вищої освіти передбачає набуття здобувачами вищої освіти здатності до розв`язування складних спеціалізованих задач у певній галузі професійної діяльності. Другий (магістерський) рівень вищої освіти передбачає набуття здобувачами вищої освіти здатності до розв`язування задач дослідницького та/або інноваційного характеру у певній галузі професійної діяльності. Здобуття вищої освіти на кожному рівні вищої освіти передбачає успішне виконання особою відповідної освітньої або наукової програми, що є підставою для присудження відповідного ступеня вищої освіти: 1) молодший бакалавр; 2) бакалавр; 3) магістр. З наведених положень Законів України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 № 2984-III, від 01.07.2014 № 1556-VII слідує, що: 1) освітньому рівню «неповна вища освіта» відповідає початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти з присудженням ступеня вищої освіти «молодший бакалавр»; 2) освітньому рівню «базова вища освіта» відповідає перший (бакалаврський) рівень вищої освіти з присудженням ступеня вищої освіти «бакалавр»; 3) освітньому рівню «повна вища освіта» відповідає другий (магістерський) рівень вищої освіти з присудженням ступеня вищої освіти «магістр». Отже, позивач, отримавши диплом з освітньо-кваліфікаційним рівнем вищої освіти «молодший спеціаліст», не здобув повної вищої освіти, а його диплом прирівнюється до проходження ним початкового рівня (короткого циклу) вищої освіти з присудженням ступеня вищої освіти «молодший бакалавр». З цього слідує, що позивач за своєю кваліфікацією - наявністю відповідного рівня освіти, не відповідав вимогам посадової інструкції директора Волинської філії відповідача, адже повної вищої освіти він не має. Крім того, позивач не надав суду будь-яких доказів наявності у нього стажу роботи за професією керівника нижчого рівня не менше 5 років, хоча така кваліфікаційна вимога до нього теж передбачена у посадовій інструкції. Як вказує відповідач, згідно записів у трудовій книжці позивач працював на посаді різноробочого (2 роки), механіка (1 рік), радника голови Федерації профспілок (2 місяці), заступника директора філії (1 місяць). Доказів на спростовування цих тверджень, позивач суду не надав. З цих всіх професій лише посади заступника директора філії була керівною, а тому необхідного п`ятирічного стажу перебування на керівній посаді, позивач не має. Зважаючи на вищевикладене суд дійшов висновку, що у зв`язку з відсутністю у позивача відповідного рівня освіти, а також стажу роботи на керівних посадах, у відповідача були законні підстави для звільнення позивача із займаної посади на підставі п.2 ст.40 КЗпП України, через недостатню кваліфікацію. Що стосується дотримання відповідачем під час звільнення гарантій, передбачених ч.ч.2, 3 ст.40 КЗпП України, суд зазначає таке. У частині другій статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. На переконання суду, вказане положення законодавства відповідачем дотримано, адже згідно наданих ним відомостей, жодних вакантних посад на Волинській філії відповідача на час звільнення позивача не було, у зв`язку з чим на іншу роботу позивач не міг бути переведений (а.с.97, 151, 152). Доказів на спростовування цих обставин, позивач суду не надав. Що стосується звільнення позивача з роботи в період тимчасової непрацездатності, суд зазначає таке. У частині третій статті 40 КЗпП України зазначено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року №205/4196/18 зроблений правовий висновок, що з метою узгодження практики застосування частини третьої статті 40 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року у справі № 6-156цс12 і від 23 січня 2013 року у справі № 6-127цс12, а також від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованого у постанові від 16 березня 2020 року у справі № 640/10761/14-ц. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що гарантія частини третьої статті 40 КЗпП України поширюється на випадки припинення контракту з працівником за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України. А у разі порушення цієї гарантії негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки). З матеріалів справи слідує, що відповідач дійсно порушив трудові гарантії позивача, які закріплені у ч.3 ст.40 КЗпП України, а саме - звільнив його з роботи в період тимчасової непрацездатності. Однак, вказане порушення, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, не має наслідком поновлення позивача на роботі, а є підставою для зміни дати звільнення, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності. В даному випадку, першим днем виходу позивача на роботу після тимчасової непрацездатності було 06 липня 2020 року, тому суд, у зв`язку з порушенням відповідачем приписів ч.3 ст.40 КЗпП України, задовольняє позовні вимоги частково, а саме змінює дату звільнення позивача з 25 червня 2020 року на 06 липня 2020 року. В задоволенні позовних вимог про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення на посаді, слід відмовити у зв`язку з їх безпідставністю. Також не підлягають до задоволення похідні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, адже звільнення позивача із займаної посади суд визнав законним, а позовні вимоги задовольнив частково лише змінивши дату звільнення. На підставі наведеного та

Outcome: partial