Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

06.07.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій вказав, що 14 листопада 2011 р. між ним та відповідачем укладено договір №206405 про отримання позивачем коштів на придбання автомобіля в сумі 125\~000,00 грн., що зазначено у додатку №1 до договору. Статтею 2 договору передбачені зобовязання позивача, а саме: він повинен був сплатити одноразовий комісійний внесок у день підписання сторонами даного договору та адміністративний платіж, який повинен бути сплачений не пізніше 15 календарних днів з моменту отримання дозволу на право отримання товару. Крім того, згідно п.2.1.2 договору позивач повинен не пізніше 15 числа кожного місяця з дня підписання договору сплачувати загальний платіж у розмірі 1219,45 грн. У період з 14.11.2011 р. по травень 2013 р. позивач щомісячно сплачував загальні платежі у розмірі, зазначеному умовами договору, але до сьогоднішнього часу відповідачем не виконані умови укладеного договору та не надані позивачу грошові кошти у розмірі, який він обговорював при укладенні договору на придбання товару. Позивач вказує, що при підписанні даного договору, відповідачем були порушені його законні права, оскільки договір №206405 від 14 листопада 2011 р. за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, його інтересам та волі, порушує його права та законні інтереси. При цьому позивач вважає, що між сторонам був укладений договір позики. В судове засідання позивач надав заяву про підтримання позовних вимог в повному обсязі та розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з»явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки, причину неявки суду не повідомив. Таким чином, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України та ст.158 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 14 листопада 2011 р. між [PERSON] та ПП «Грандфінресурс» був укладений договір №206405 на отримання грошових коштів по соціальній програмі «Альянс Україна» (а.с.11). Відповідно до додатку №2 до договору, а саме: Умов Програми «Альянс Україна», програма «Альянс Україна» - це програма, що базується на створенні груп учасників, метою яких є придбання бажаних товарів з розстроченням платежу на досить тривалий час, у порядку та на умовах, передбачених договором та додатками до нього. Пунктами 1.1, 1.3 ст.1 зазначеного договору передбачено, що за цим договором адміністратор, яким є ПП «Грандфінресурс», за згодою учасника, тобто позивача, зобовязується вчинити від імені та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, зазначеного в додатку №1 договору, а саме: автомобіль, на умовах діяльності програми «Альянс Україна», визначених договором, в тому числі: сформувати реєстр учасників, забезпечити його адміністрування; організовувати та проводити заходи по розподілу грошового фонду, здійснити оплату товару на користь учасника або надати учаснику відповідну суму у позику. Учасники доручили адміністратору використовувати суми чистих внесків для формування фонду реєстру та його розподілу, а також здійснювати оплату товару на користь учасників реєстру чи надавати відповідні суми у позику. У відповідності до вимог договору учасник зобовязався сплатити одноразовий комісійний внесок у день підписання договору та адміністративний внесок, який сплачується не пізніше 15 календарних днів з моменту отримання дозволу. Також не пізніше 15 числа кожного місяця сплачувати загальний платіж, який включає чистий внесок, за рахунок якого адміністратор здійснює оплату вартості товару чи надає відповідні суми у позику, та адміністративні витрати, що є платою за послуги адміністратора з організації діяльності програми. На виконання умов договору позивачем на користь відповідача були сплачені кошти, а саме: у період з 14.11.2011 р. по травень 2013 р. позивач щомісячно сплачував загальні платежі у розмірі 1219,45 грн. (а.с.17-34). Відповідно до ст.6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства, що унормовано ч.1 ст.628 ЦК України. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України. За приписами ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Таким чином, цивільне законодавство базується на принципі свободи договору, волевиявлення сторін та їх добровільності при його укладенні, обовязкового виконання сторонами умов договору та зобовязань за договором. Підставою недійсності правочину у відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, якими сформульовані загальні вимоги до правочинів. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно із ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Таким чином, суд вважає, що укладена між сторонами угода є видом цивільного договору, сторони врегулювали свої відносини на свій розсуд; змістом договору є, власне ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати взяті на себе зобовязання, що має наслідком виконання зобовязань для кола осіб, що його підписали. При цьому суд зазначає на те, що доводи позивача щодо того, що договір №206405 від 14 листопада 2011 р. за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, його інтересам та волі, порушує його права та законні інтереси спростовується ст.15 додатку №2 до договору, відповідно до якого учасник підтверджує, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ПП «Грандфінресурс», уважно прочитав та зрозумів умови даного договору та правові наслідки, що засвідчує своїм підписом Відповідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивач, вказуючи у позові на наявність саме договору позики, не навів жодних доказів його укладення між сторонами. Відповідно ч.1 ст.60 ЦПК Україна кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач [PERSON] не надав належних, допустимих, обґрунтованих доказів своїх позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed