Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

06 вересня 2018 року позивач [PERSON], що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] звернувся до суду з даним позовом та просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування жилим приміщенням у [ADDRESS]. Вказаний позов обґрунтований тим, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS], який належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 01.02.1991 року. У даному будинку, крім нього, зареєстровані: дочка [PERSON], [INFO], онука [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], та колишня дружина [PERSON], [INFO]. Остання у даному будинку зареєстрована, але не проживає з березня 2016 року, а фактично проживає за іншою адресою у своєї матері. Шлюб між ними розірвано у 2007 році. Комунальні послуги відповідач не сплачує. У березні 2018 року позивач уклав шлюб з іншою жінкою. У добровільному порядку відповідач відмовляється знятись із реєстрації у даному будинку. Для отримання позивачем субсидії на комунальні послуги необхідно зняти відповідача з реєстрації у вказаному будинку, у зв'язку з чим представник позивача просив позов задовольнити. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула, її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у позові відмовити повністю. У відзиві на позов відповідач зазначила, що дійсно на даний час проживає за іншою адресою, у своєї матері, шлюб між нею та позивачем розірвано у 2007 році. Після розірвання шлюбу вона проживала у спірному будинку до березня 2016 року, але покинула його не у добровільному порядку, оскільки позивач почав чинити їй перешкоди у користуванні даним будинком та безпідставно вчиняти сварки і фактично вигнав її з будинку. Іншого житла вона не має. За час проживання у даному будинку з позивачем, а це близько 25-ти років, вони спільно багато чого добудували, займались поточним ремонтом. Планує у майбутньому і надалі проживати у спірному будинку, оскільки вважає себе співвласником даного будинку, бо останній придбаний під час перебування у шлюбі з позивачем, і є спільною сумісною власністю подружжя, тут зареєстровані їхні спільні діти та онука, а за позивачем лише зареєстровано право власності на вказаний будинок, у зв'язку з чим у позові просила відмовити. Суд, заслухавши позивача та представників сторін, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, вважає, що даний позов задоволенню не підлягає, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] в селищі Терни, Недригайлівського району Сумської області, що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER], виданого Недригайлівським РВ УМВС України в Сумській області 13 жовтня 2001 року (а.с.5). Відповідно до договору купівлі продажу від 01 лютого 1991 року, зареєстрованого в реєстрі за № 28, та 28 лютого 1991 року зареєстрованого з Роменському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстр. № 1601, позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS]. Вказана обставина підтверджується також копією технічного паспорта на житловий будинок та копією акта на введення в експлуатацію завершеного будівництва житлового будинку та господарських споруд індивідуального забудовника (а.с.8-14). Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 18 травня 2007 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано (а.с.15). Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Тернівської селищної ради Недригайлівського району Сумської області 15.12.2017 за вих. № 2250-02-30 вбачається, що в будинку за адресою: [ADDRESS], Недригайлівського району Сумської області, зареєстровані: позивач [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], онука [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], колишня дружина позивача (а.с.16). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Між сторонами виник спір про право користування житлом і усунення перешкод в його реалізації. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинана 4 ст. 9 ЖК України передбачає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. В ч. 2, ч. 3 ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому будинку, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Рішенням Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року, Справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» констатовано, що: «…п. 41 Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла…». Так, судом встановлено, що житловий будинок, в якому зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON], сторони набули у шлюбі, під час його придбання вирішили зареєструвати право власності за позивачем. Позивач [PERSON] зареєстрував шлюб із відповідачем [PERSON] 30 серпня 1986 року. 01 лютого 1991 року подружжя за договором купівлі-продажу набуло у спільну сумісну власність спірний будинок, де в подальшому проживали разом з дітьми. Відповідно до вимог ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним на момент виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Тобто, фактично позивач звернувся до суду із позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, яке перебуває в спільній сумісній власності, де вона такий же власник як і позивач. Більше того, навіть не беручи до уваги спільну сумісну власність на житловий будинок, відповідно до вимог ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім'ї права користування займаним приміщенням. Посилання позивача на те, що відповідач не сплачує комунальні платежі та не несе витрат на утримання будинку з часу, коли припинила в ньому проживати, не є, згідно законодавства, підставою для втрати нею права на користування житлом. Крім того, інформацією Недригайлівського ВП від 25.10.2018 за вих. № 2816/70/02-2018 підтверджується, що у відповідача наявні були причини для вимушеного залишення місця свого постійного проживання та реєстрації через неприязні стосунки, які склались між сторонами. Таким чином, з урахуванням того, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє членів сім`ї права користування займаним приміщенням, а також беручи до уваги, що будинок було придбано сторонами під час перебування їх у шлюбі, суд доходить висновку, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed