Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

04 лютого 2014 року Позивачка звернулась до суду з позовом до Відповідача про визнання будинку спільною сумісною власністю та його поділ. В позовних вимогах зазначає, що рішенням Української міської ради їй було надано для садівництва в СТ «Ватра», що знаходиться в [ADDRESS], площею 0,1130 га. Дану земельну ділянку вона приватизувала на своє ім'я і використовувала її за призначенням та мала намір на даній земельній ділянці побудувати садовий будинок. Придбавши за власні кошти деякі будівельні матеріали, а саме: фундаментні блоки, пісок, щебінь, цемент, що підтверджує накладними та квитанціями в 2001 році Позивачка розпочала будівництво будинку. Заклала фундамент з бетонних блоків та залила бетон. В позовних вимогах позивачка зазначає, що вона має двох дочок: [PERSON] та [PERSON]. Позивачка вирішила продати свою двохкімнатну квартиру, що знаходилась по [ADDRESS] і за виручені кошти побудувати будинок на два входи . Тобто збудувати будинок під одним дахом, але на два входи, а саме будинок на дві частини. Одну частину для себе, іншу для дочки, [PERSON]. В 2006 році Позивачка прийняла рішення подарувати [PERSON] земельну ділянку в СТ «Ватра» на якій будувала будинок та виготовити документи на будинок на її ім'я. Позивачка зазначає,що вона сама, за власні кошти, виготовила технічну документацію на будинок на ім'я дочки, виготовила документацію на електро- та газопостачання та підключила електрику та газ до спірного будинку. Розподіл власності будинку на дві частини підтверджується планом забудови садового будинку. З 2001 року по 2007 рік Позивачка займалася будівництвом будинку сама, а з 2007 по квітень 2009 року в основному внутрішні роботи та частину будинку дочки їй вже допомагали робити дочка та її чоловік. В 2011 році позивача замовила та виготовила технічну документацію в Бюро технічної інвентаризації на будинок з метою отримання свідоцтва права власності на спільно побудований будинок. Також технічну документацію виготовляла на прізвище доньки у зв'язку з упередженням подальшої тяганини з переоформленням документів. Всі виготовлені технічні документи Позивачка передала своїй доньці [PERSON], яка в подальшому 24 грудня 2012 року без її відома ввівши в оману в порушення вимог статей Цивільного кодексу України незаконно та безпідставно, набула права власності, тобто отримала свідоцтво про право власності на вказаний будинок у повній частці, не отримавши від Позивачки письмової згоди, тим самим не надавши Позивачці змоги володіти часткою будинку. В судовому засіданні Позивач та її представники позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав наведених в позові. Представник Відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог, надав до суду письмові заперечення проти позовних вимог. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що дійсно земельну ділянку на якій збудовано спірний будинок отримала їхня з відповідачкою мати [PERSON] та подарувала її [PERSON] Окрім того, свідок підтвердила, що будівництво будинку здійснювалось за кошти позивачки виручені від продажу її квартири, в будівництво позивачка також вкладала кошти, які заробляла. Також свідок зазначила, що в будівництво було вкладено кошти від продажу квартири відповідачки. Між її матір'ю та молодшою сестрою була домовленість, що будинок будується на два входи і мати буде проживати в своїй частині. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він немає будівельної спеціальності, але допомагав позивачці здійснювати деякі роботи в будинку. Свідок повідомив, що перший фундамент та будівництво розпочалось ще в 1996 році, блоки, цеглу завозила позивачка, а її донька почала здійснювати будівництво, коли перебувала в першому шлюбі та зазначив, що будинок будувався на два входи, як йому відомо одна частина для позивачки, а інша для її доньки. Свідок [PERSON] Повідомила, що в 2009 році здійснювала внутрішні роботи в будинку в частині [PERSON], яка розраховувалась за ці роботи сама, а в 2010 році здійснювала внутрішні роботи в частині [PERSON], яка за роботи також розраховувалась сама. При цьому свідок повідомила, що позивачка говорила про те, що будинок збудовано на дві половини, в одній з яких буде жити донька [PERSON], а в іншій буде проживати вона. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона є подругою відповідачки та їй відомо, що [PERSON] витрачала кошти на будівництво і здійснювала не лише внутрішні роботи, а вкладала кошти в кладку цегли, при цьому один рік навіть не поїхала на відпочинок, так. Як хотіла закінчити будівництво будинку. При цьому свідок підтвердила, що їй було відомо, що будинок будують на дві частини, в одній з яких буде проживати [PERSON], а в іншій її мати. Свідок [PERSON] повідомив, що він є батьком другого чоловіка відповідачки та йому відомо, що відповідачка з його сином брали кредит, для того, щоб завершити будівництво будинку, і він допомагав їм коштами. Свідок також зазначив, що йому було відомо про те, що будинок сконструйовано на дві частини, але які роботи проводились в якій частині будинку йому достеменно не відомо, оскільки він цьому не приділяв уваги. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що він виконував будівельні роботи в будинку в період з 2008 по 2009 роки, зокрема займався встановленням сантехніки, гіпсокартону, робив стяжку підлоги та стін, облаштовував дах. Частково здійснював робити і в половині будинку позивачки. Розрахунки за виконану роботу з ним проводив чоловік відповідачки Владислав. Також зазначив, що йому відомо, що будинок збудований на дві половини, одна для [PERSON], а інша - для її дочки з чоловіком. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, які з'явились в судове засідання, свідків, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм та рекомендацій Верховного суду України. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. З огляду на ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок ( крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до позиції, висвітленої у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим стосовно до ст.119 ЦК УРСР ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (ст.152 ЖК УРСР). Якщо сторона оспорює рішення виконкому щодо дозволу на переобладнання та перепланування і воно є необґрунтованим, суд може не погодитись з ним, мотивуючи це в рішенні. При поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. З огляду на рекомендації, викладені у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», одночасно з розв'язанням спору про право власності на будинок, виділ частки або встановлення порядку користування конкретними приміщеннями, суд може також вирішити позов, якщо він заявлений, про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою між громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної власності. Аналізуючи вище перелічені правові норми та рекомендації Верховного суду України в розрізі наданих суду матеріалів, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з позовних вимог, доказів наданих у судове засідання та показів свідків допитаних у судовому засіданні Позивачка активно приймала участь у будівництві спірного садового будинку, у зв'язку з чим будинок [ADDRESS] може бути визнаний спільною сумісною власністю та розподілений між Позивачем та Відповідачем. У зв'язку із визнанням спірного будинку спільною сумісною власності позивача та відповідача підлягає припиненню право власності відповідача на частку у спірному майні, а саме садовому будинку [ADDRESS] на 57 квадратних метрів. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial