Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

05.08.2021 позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі свого представника - адвоката Колєсніка І.А. звернулися до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Богодухівської міської ради, третя особа Богодухівська державна нотаріальна контора Харківської області, у якому просять визнати за ними в порядку спадкування по 1/3 частці для кожного у праві постійного користування земельною ділянкою площею 1,82 га, для ведення особистого підсобного господарства, після смерті [PERSON] згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ХР 04-00-013251, виданим 16.06.1995 Улянівською сільською радою Богодухівського району Харківської області, реєстр № 165. Позов обґрунтований тим, що [INFO] помер [PERSON] , який постійно до дня своєї смерті проживав за адресою: Харківська обл., Богодухівський р-н, с. Мар`їне. Позивачі в рівних частках по 1/3 є спадкоємцями [PERSON] першої черги спадкування за законом, спадщину вони прийняли за законом, Богодухівською державною нотаріальною конторою Харківської області заведена спадкова справа за № 429/2020. Інших спадкоємців за законом/заповітом немає. До складу спадщини входить право постійного користування зазначеною земельною ділянкою, позивачі нею володіють та користуються за її цільовим призначенням. Богодухівською держнотконторою позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку після смерті [PERSON] , оскільки нотаріусом встановлено спір про право, пов`язаний із невизначеністю в чинному законодавстві щодо правових підстав спадкування права постійного користування земельною ділянкою, припинення цього речового права після смерті спадкодавця та його належності до спадкового майна. За цих обставин виник спір про визнання цього речового права за позивачами, в нотаріальному порядку та відповідачами воно не визнане, у зв`язку із цим позивачі позбавлені можливості отримати правовстановлюючий документ та здійснити державну реєстрацію цього права,набутого в порядку спадкування. Позивачі вважають, що вони успадкували дане речове право на вказану земельну ділянку по 1/3 частці кожний, а тому спір має бути вирішений в судовому порядку. Ухвалою від 06.08.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. В підготовчому провадженні виконано наступне. За клопотанням представника позивачів від 09.08.2021 до справи приєднано лист Богодухівської держнотконтори № 1134/01-16 від 06.08.2021, який містить письмове повідомлення нотаріуса про відмову позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування спірною земельною ділянкою. Відповідач - Богодухівська міська рада відзив на позовну заяву до суду не надав, при вирішенні справи по суті покладався на розсуд суду, справу просив розглянути без участі в судовому засіданні представника міської ради. Ухвалою від 26.08.2021 задоволено клопотання представника позивачів про витребування з Богодухівської держнотконтори доказів - копії спадкової справи після смерті [PERSON] за № 429/2020, матеріали якої 02.09.2021 надішли до суду (вх. № 613/5983/21-вх) та були приєднані до справи. Цією ж ухвалою суд за клопотанням представника відповідача - ГУ Держгеокадастру у Харківській області продовжив йому строк для подачі відзиву на позовну заяву. 03.09.2021 до суду від представника відповідача - ГУ Держгеокадастру у Харківській області надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 613/6012/21-вх), який суд приєднав до справи. У відзиві ГУ Держгеокадастру у Харківській області заперечувало проти позову в повному обсязі та просило суд відмовити в його задоволенні, оскільки вважає, що ані ЗК України, ані ЦК України не встановлено спадкування права користування земельною ділянкою для ведення особистого підсобного господарства, крім цього ст. 92 ЗК України не передбачає передачу громадянам земельної ділянки в постійне користування. Вказано, що позов не містить доказів відмови нотконтори у видачі позивачам спадкового свідоцтва на цю земельну ділянку, яка також на підставі вказаного Держакту не внесена до Національної кадастрової системи. Водночас відповідач звернув увагу на те, що у зв`язку із законодавчими змінами в ЗК України, доповнення його п. 24 розділу Х «Перехідні положення» відповідно до п. 58 Закону України 1423-ІХ від 28.04.2021, ГУ Держгеокадстру у Харківській області вже не є розпорядником цієї земельної ділянки, а тому не є належним відповідачем у даному спорі. Представник третьої особи - Богодухівської держнотконтори подав заяву про розгляд справи за відсутності представника нотконтори, питання задоволення позову залишив на розсуд суду, інших пояснень по суті спору не надав. Ухвалою суду від 14.09.2021 за заявою представника позивачів позовну заяву в частині вимог позивачів до ГУ Держгеокадастру у Харківській області залишено без розгляду; підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Учасники справи та їх представники в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 05.10.2021 від представника позивачів до суду надійшла заява, в якій він зазначив, що позивачі позов підтримують, просив суд розглянути справу без участі в судовому засіданні сторони позивачів та ухвалити у справі рішення про задоволення позову; понесені судові витрати позивачів залишити за ними без стягнення їх з відповідача. Таким чином від усіх учасників справи надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, що передбачено ч. 3 ст. 211 ЦПК України. З урахуванням цих обставин судом здійснено судовий розгляд справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності учасників справи в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд доходить таких висновків. [INFO] в с. Мар`їне Богодухівського району Харківської області помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 18, вчинений 11.10.2013 Улянівською сільською радою Богодухівського району Харківської області (а.с. 11). 22.09.2020 Богодухівською держнотконторою заведено спадкову справу на майно [PERSON] за № 429/2020 (витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 61766410 від 22.09.2020, а.с. 12). З відомостей, які містяться в свідоцтвах про шлюб серії [NUMBER] , про народження серії [NUMBER] , про народження серії [NUMBER] та про шлюб серії [NUMBER] , судом встановлено, що позивачі є спадкоємцями [PERSON] першої черги спадкування за законом (а.с. 17, 20, 21, 24). Позивачка [PERSON] є дружиною померлого [PERSON] , а позивачі [PERSON] і [PERSON] його діти. Згідно з довідкою виконавчого комітету Улянівської сільської ради № 119 від 11.02.2020, яка долучена до спадкової справи, [PERSON] на момент смерті був зареєстрований та проживав разом з позивачами в [ADDRESS] , сільською радою заповіти останнього не посвідчувався. В матеріалах спадкової справи міститься заява позивачів від 02.02.2021, реєстр. № 129, на адресу Богодухівської держнотконтори з проханням видати їм свідоцтва на майно померлого [PERSON] , в якій вони повідомили, що є спадкоємцями [PERSON] за законом першої черги спадкування в рівних частках по 1/3 кожен, інших спадкоємців немає, спадщину прийняли. Цього ж дня державним нотаріусом Богодухівської держнотконтори позивачам були видані свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/3 частці кожному, реєстр. №№ 2-90, 2-91, 2-92, на 1/4 частку у праві спільної часткової власності житлового будинку по [ADDRESS] . В силу положень ст. 1216 ЦК України спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч. 1 ст. 1217 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, на підставі вказаних доказів суд визнає доведеним факт того, що позивачі є спадкоємцями [PERSON] першої черги спадкування за законом, спадщину вони прийняли в установленому порядку, їх частки у праві на все спадкове майно є рівними, по 1/3 для кожного. Зазначені обставини учасниками справи не оспорюються. Згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ХР-04-00-013251, виданим 16.06.1995 Улянівською сільською радою, [PERSON] на підставі рішення цієї ради від 19.02.1993 було надано у постійне користування земельну ділянку площею 1,82 га, за цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, на території Улянівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, правонаступником якої є Богодухівська міська рада (а.с. 10). Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 190. Як слідує з матеріалів справи, позивачі 04.08.2021 звернулись до Богодухівської держнотконтори із заявою про видачу їм свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку. На вказану заяву Богодухівською держнотконторою листом за № 1134/01-16 від 06.08.2021 позивачам було письмово повідомлено про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування вказаною земельною ділянкою та вказано про спір щодо належності цього права до спадкового майна, оскільки право постійного користування земельною ділянкою припиняється зі смертю особи, якій воно належало (а.с. 25, 34-35). Конституція України закріплює, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (ст.ст. 1, 3 та 8). Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону (ч. 3 ст. 41 Конституції України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Поняття «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Звідси право користування земельною ділянкою, отриманою громадянином для ведення особистого підсобного господарства, є майном у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, право на яке підпадає під її захист. Згідно з нормами ч. 2 ст. 407 ЦК України та ч. 2 ст. 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 7 ЗК України від 18.12.1990 (чинного на час набуття [PERSON] ) права постійного користування спірною земельною ділянкою) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Пунктом 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України України у редакції Закону від 25.10.2001, який діяв з 01.01.2002 (момент набрання чинності названим ЗК України) до 22.09.2005, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити право постійного користування на право власності або право оренди. Проте, Конституційний Суд України рішенням № 5-рп/2005 від 22.09.2005 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення п. 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення. Отже громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі. Тобто право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 663/1738/16-ц. Суд у даному спорі застосовує вказані положення законодавства та з урахуванням встановлених у справі обставин зазначає, що на момент смерті [PERSON] йому на законних підставах належало право постійного користування спірною земельною ділянкою. У постанові від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у ст. 141 ЗК України від 25.10.2001 підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у ст. 141 ЗК України від 25.10.2001, є такими, що порушують це право. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у ст. 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Тому право постійного користування земельними ділянками, яке перейшло у порядку спадкування, не припиняється ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть осіб, яким це право належало. Такі висновки висловлено Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 у справі № 681/1154/17 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.06.2020, справа № 179/1043/16-ц, у постанові від 23.06.2020, справа № 922/989/18. У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила шляхом конкретизації від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.11.2019 у справі № 368/54/17, у частині відступу від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 181/698/14-ц і від 23.11.2016 у справі № 657/731/14-ц про те, що право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на викладене, ані відсутність у ЗК України 2001 року такого права на земельну ділянку, як право постійного користування, ані смерть особи, якій належало таке право, самі по собі не припиняють права постійного користування вказаною земельною ділянкою та не виключають право постійного користування земельною ділянкою зі складу спадщини. Статтею 141 ЗК України в чинній редакції встановлено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії. Суд зауважує, що ані за життя, ані після смерті [PERSON] належне йому право постійного користування спірною земельною ділянкою не було припинене, доказів протилежного матеріали справи не містять, отже право постійного користування спірною земельною ділянкою входить до складу спадщини після смерті [PERSON] , фактом його смерті це речове право припинено не було, а тому позивачі його успадкували в рівних частках по 1/3 кожний. У п. 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. На час видачі [PERSON] . Держакта на спірну земельну ділянку діяла Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 28 від 15.04.1993, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 23.04.1993 за № 31. У п.п. 1.1.,1.2, 3.1., 3.2. цієї Інструкції були встановлені такі положення. Право постійного користування землею посвічується державними актами. Державні акти, що посвідчують право постійного користування землею, яка перебуває у державній власності, видаються на підставі рішень Верховної Ради України, Верховної Ради Республіки Крим, місцевих Рад народних депутатів. Державні акти на право постійного користування землею видаються тією сільською, селищною, міською, районною Радою народних депутатів, яка прийняла рішення про передачу земельної ділянки у власність або надання її у постійне користування. Державні акти на право постійного користування землею реєструються у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею. Із наведених законодавчих норм слідує, що право постійного користування спірною земельною ділянкою було зареєстровано в установленому порядку, який діяв до 01.01.2013, а отже є чинним, земельна ділянка є сформованою незалежно від присвоєння їй кадастрового номера і внесення відомостей до Національної кадастрової системи. Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті Кодексу визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч. 1 ст. 1296 ЦК України). У ч. 1 ст. 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). У правових позиціях Верховного Суду, висловлених в постановах від 15.07.2020, справа № 355/340/17-ц, від 23.01.2013, справа № 6-164цс12, зазначається, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» надано роз`яснення про те, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи, що позивачам було відмовлено в нотаріальному оформленні успадкованого права постійного користування спірною земельною ділянкою, вони мають належні підстави заявити до суду вимоги про визнання цього права в судовому порядку. За положеннями п. 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України розпорядником спірної земельної ділянки є Богодухівська міська рада, а тому саме вона є належним відповідачем у цьому спорі. У зв`язку з тим, що позов в частині вимог до ГУ Держгеокадастру у Харківській області було залишено без розгляду, суд не надає правової оцінки його запереченнями проти позову. Отже, з наведених мотивів суд визнає позовні вимоги законними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved