Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

04 травня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця [PERSON] , в якій просила: визнати незаконним (протиправним) та скасувати наказ від 02 березня 2020 року Фізичної особи-підприємця [PERSON] про розірвання трудового договору з [PERSON] ; поновити її на посаді продавця-консультанта Фізичної особи-підприємця [PERSON] ; стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.03.2020 року по дату винесення рішення суду (станом на 02 квітня 2020 - 4 838,40 грн.). В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що вона довгий час працювала продавцем-консультантом на Фізичну особу-підприємця [PERSON] у магазині господарчих товарів, що розташований за адресою: [ADDRESS] ). 31 грудня 2019 року їй вручили повідомлення про переведення в іншу місцевість, де зазначалось, що враховуючи збитковість магазину, його буде переміщено за новою адресою: [ADDRESS] , з 01.03.2020 року. Та зазначалось, що у випадку ненадання згоди на переведення у іншу місцевість, трудовий договір з нею буде розірвано 29.02.2020 року. Зазначає, що тільки нещодавно помітила, що на даному повідомленні, хоч воно й було їй вручено особисто відповідачем, відсутні і його підпис й печатка. Декілька тижнів вона вагалась чи переходити на нове місце роботи, але все ж таки вирішила перевестись, про що повідомила власника (надала йому заяву) 21 січня 2020 року. А вже 24 січня 2020 року їй було вручено нове попередження про розірвання трудового договору, де повідомлялось, що ФОП припиняє підприємницьку діяльність у сфері роздрібної торгівлі загалом, а тому її буде звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП через 2 місяці, тобто 24 березня 2020 року. Жодних коментарів щодо такої неоднозначної ситуації вона від керівництва не отримала. За два тижні до переведення на нове робоче місце, їй запропонували побути вдома поки відбуватиметься переїзд (вона на останніх місяцях вагітності), а вийти на роботу сказали вже з початку березня на нове місце (додатково їй мали зателефонувати та повідомити про готовність магазину до відкриття). 25 березня 2020 року вона отримала поштою лист з повідомленням про її звільнення через відмову від переведення на роботу в іншу місцевість від 02 березня 2020 року. Разом з повідомленням був наказ про звільнення за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, розрахунок заробітної плати, копія платіжного доручення про переведення нарахованих при звільненні коштів від 02 березня 2020 року. Вважає дії ФОП [PERSON] щодо її звільнення незаконними, оскільки з вищевикладеного чітко вбачаються шахрайські мотиви, вважає, що відповідач бажав звільнити її, дізнавшись про її вагітність та скорий вихід у декретну відпустку. Жодної відмови чи незгоди на переведення вона не писала, а навпаки подала заяву про погодження на переведення та неодноразово про це в усному порядку повідомляла. Крім того, попередження про переведення оформлено неналежним чином з порушенням вимог до офіційних документів, жодного підпису посадової особи на час вручення їй повідомлення воно не містило. Тому вважає, що її не повідомляли належним чином про необхідність переведення. Наявність вагітності на день звільнення працівниці за ініціативою власника або уповноваженого ним органу при відсутності ліквідації підприємства, установи, організації являється безумовною підставою для поновлення звільненої особи на раніше займаній посаді. Все вищевикладене свідчить про грубі порушення під час її звільнення, що є безумовними підставами для скасування наказу про її звільнення. Також вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, сума якого за розрахунками позивача за період з 02 березня 2020 року по 02 квітня 2020 року становить 4 838,40 грн. У зв`язку з викладеним, позивач звернулась до суду з даним позовом. 21 липня 2020 року від відповідача Фізичної особи-підприємця [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. З 05 лютого 2019 року [PERSON] працювала на посаді продавця-консультанта в магазині, який був розташований в м. П`ятихатки по вул. Пушкіна, 111-А. 31 грудня 2019 року він повідомив [PERSON] про переведення магазину (підприємства) в іншу місцевість (м. Жовті Води) з 01.03.2020 року та пропонував працівниці надати згоду на переведення в іншу місцевість до 29.02.2020 року. В лютому 2020 року [PERSON] відпрацювала лише два дні: 6-7 лютого. 07 лютого 2020 року [PERSON] подала йому письмову заяву про надання відпустки з 10 по 16 лютого, яку він задовольнив. Крім того, 07 лютого 2020 року [PERSON] підписала лист, в якому зазначено, що вона відмовляється від переведення на роботу в іншу місцевість ( [ADDRESS] ) з 01 березня 2020 року. Починаючи з 17 лютого 2020 року [PERSON] не виходила на роботу та не повідомляла йому причину своєї відсутності. На телефонні дзвінки не відповідала. Впродовж часу з 17 по 29 лютого 2020 року він особисто знаходився кожен день в магазині та займався пакуванням товару, демонтажем обладнання перевезенням його в місто Жовті Води. Йому в цьому допомагали люди, які надали йому послуги з перевезення майна. Вони є свідками того, що [PERSON] жодного разу не з`явилась на робочому місці. Звертає увагу, що саме на працівнику лежить обов`язок невідкладно повідомляти роботодавця про причини невиходу на роботу або інші обставини, що перешкоджають нормальній роботі підприємства. 02 березня 2020 року він чекав [PERSON] на робочому місці в місті Жовті Води за адресою, яку зазначив у повідомленні від 31.12.2019 року: [ADDRESS] . Однак, [PERSON] не з`явилась і туди, не повідомивши причину своєї відсутності. Враховуючи, що працівниця не надала згоду на її переведення в іншу місцевість, 02 березня 2020 року в кінці робочого дня ним був складений акт про невихід працівниці на роботу та виданий наказ про розірвання трудового договору на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Оскільки [PERSON] не відповідала на телефонні дзвінки та не повідомила місце свого фактичного проживання, він в той же день направив їй повідомлення про звільнення через «Нову пошту» за адресою місця її реєстрації: [ADDRESS] . Наступного дня він продублював відправлення через Укрпошту» (02.03.2020 року відділення «Укрпошти» не працювали). Зазначені листи повернулись без вручення, оскільки [PERSON] відмовилась від їх отримання. 18 березня 2020 року він втретє направив на адресу [PERSON] повідомлення про звільнення через відділення «Укрпошти», яке вона отримала 25.03.2020 року. Одночасно з повідомленням про звільнення він кожного разу направляв [PERSON] наступні документи: бланк письмової згоди на пересилання трудової книжки; копію наказу про розірвання трудового договору №1/2020-К від 02.03.2020; розрахунок нарахованих та сплачених сум при звільненні від 02.03.2020; копію платіжного доручення про переведення нарахованих при звільненні коштів від 02.03.2020 року. В самому повідомленні він пояснив причини розірвання трудового договору та просив надати йому пояснення відсутності працівниці на роботі, починаючи з 17 лютого 2020 року, оскільки до цього часу не мав підтверджень поважності причини її невиходу на роботу. Однак, [PERSON] у своїй позовній заяві зазначені обставини намагається спотворити, надавши копії документів, які ним не отримувались та не створювались. Так, надана до суду копія заяви [PERSON] від 21 січня 2020 року про переведення на роботу в іншу місцевість ніколи не подавалась нею на його адресу. Про це свідчить відсутність будь-яких даних на цьому документі про його отримання ним. Надана до суду копія документу, що має назву «Попередження про розірвання трудового договору» від 24 січня 2020 року є підробкою, оскільки він такий документ не створював, не підписував та не надавав позивачу. Жодних розпоряджень про можливість не виходити на роботу він не приймав та не повідомляв позивачу. Її відсутність на робочому місці з 17 лютого по 02 березня 2020 року є нічим іншим, як прогул. Він не знає, що спонукало [PERSON] до таких дій, але в цей час вона жодного разу не з`явилась на робочому місці та не повідомила його про причину своєї відсутності. Неправдою є зазначені в позовній заяві твердження про те, що 21 січня 2020 року [PERSON] повідомила його про свою згоду на переведення в іншу місцевість. Ані усно, ані письмово позивач не повідомляла його про таке своє рішення. Неправдою є і те, що 24 січня 2020 року він вручив позивачу попередження про розірвання трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки він не робив таких дій. Не відповідають дійсності припущення позивача про те, що він розірвав з нею трудовий договір через її вагітність, оскільки ані в грудні 2019 року, ані в лютому 2020 року [PERSON] не повідомляла його про свій стан вагітності. Розірвання трудового договору з позивачем відбулось виключно через те, що в м. П`ятихатки він припинив свою підприємницьку діяльність через збитковість роботи магазину, а продовжувати працювати в м. Жовті Води працівниця відмовилась. Крім того, дуже легко переконатись в тому, що магазин, в якому працювала позивач у м. П`ятихатки дійсно припинив свою діяльність. 07 лютого 2020 року [PERSON] під час зустрічі в магазині надала йому власноручно написану заяву про надання їй відпустки на період з 10 по 16 лютого 2020 року. Він не заперечував та погодився надати відпустку. В той же день він обговорював з [PERSON] питання подальшої роботи в м. Жовті Води. Позивач повідомила йому, що вона не має бажання переїжджати в місто Жовті Води, а їздити на роботу в інше місто щоденно не зможе. Він запропонував їй надати письмову заяву про відмову від переведення на інше місце роботи та надав заздалегідь приготовлений друкований текст як зразок. [PERSON] ознайомилась з текстом та поставила під ним свій підпис та написала прізвище. При цьому сказала, що писати окрему заяву не буде, оскільки на її думку достатньо того, що вона підписала наданий ним зразок тексту. Це була їх остання особиста зустріч. Звільнення з роботи за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не є звільненням з ініціативи роботодавця, тому на нього не розповсюджується дія ст. 184 КЗпП України, якою заборонено звільнення вагітних жінок. Тому посилання позивача на порушення ним цієї норми трудового законодавства є безпідставним. Посилання позивачка на недотримання ним норм Національного стандарту України «Вимоги до оформлення документів ДСТУ 4163-2003» від 01 вересня 2013 року також вважає безпідставними, оскільки [PERSON] не заперечує той факт, що вона була повідомлена про переведення в іншу місцевість саме 31 грудня 2019 року з дотриманням двомісячного строку. Крім того, він має в своєму розпорядженні другий екземпляр такого повідомлення, який містить підписи як працівника, так і роботодавця. Отже, під час звільнення ним дотримані вимоги ст. 32 КЗпП України щодо двомісячного строку попередження, а також вимоги ст. 36 КЗпП України щодо отримання від працівниці відмови від переведення в іншу місцевість. Враховуючи викладене просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі. 04 серпня 2020 року від представника позивача - [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. Позивач зазначає, що вона не підписувала заяву про відмову від переведення. Відповідач надає повідомлення про переведення з підписами та печатками, але звертає увагу, що позивачу надавалося зовсім інше повідомлення. Той факт, що після подання позову відповідач усунув на своєму екземпляру недоліки та привів повідомлення до ладу не відміняє той факт, що іншій стороні надавався екземпляр, який не відповідає вимогам законодавства України. Зазначає, що жодної незгоди чи відмови у переведенні позивач не писала та навіть усно не повідомляла про таку незгоду керівництво, навпаки вона подала заяву про погодження на переведення та неодноразово про це в усному порядку повідомляла власника магазину та особу, яка виконувала обов`язки керівника (тим паче навіщо позивачу звільнятися з роботи перед самою декретною відпусткою і втрачати певні гарантії, які передбачені законодавством у випадку її праці перед відпусткою). Щодо згоди працівника на переведення, то діюче законодавство не містить порядку та форми його отримання. Вважає, що позов є цілком обґрунтованим, у зв`язку з цим просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі 13 серпня 2020 року від відповідача до суду надійшло письмове заперечення, в якому зазначено наступне. 31 грудня 2019 року Позивач була належним чином повідомлена про переведення магазину (підприємства) в іншу місцевість (м. Жовті Води) з 01 березня 2020 року. Підпис [PERSON] міститься у відповідному документі, який оформлений належним чином. Він наполягає, що цей документ був створений ним (підписаний та проставлений відтиск печатки) і тільки після цього з ним ознайомилась [PERSON] . Позивач безпідставно зазначає про те, що ним в документ вносились зміни після того, як вона з ним ознайомилась. Твердження [PERSON] про те, що вона не підписувала заяву про відмову від переведення в іншу місцевість він заперечує. Він не отримував від [PERSON] ні усних, ні письмових заяв про згоду на переведення. Наполягає на тому, що рішення про перенесення місця розташування магазину ним було прийнято лише з тієї причини, що магазин працював у збиток декілька місяців підряд. На робочому місці позивач перебувала в верхньому одязі (куртка- пуховик), тому ознак вагітності він не бачив. Щодо фотокопій «переписки у вайбер» та «аудіозаписів розмов», наданих позивачем до суду, він може лише зазначити, що йому невідоме походження цих «доказів». Він не має стосунку до створення цих текстів і аудіозаписів та заперечує їх автентичність. Просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі. Позивач та її представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Позивач додатково пояснила, що вона не відмовлялась від переведення в іншу місцевість, про що вона повідомляла відповідача. Відповідачу було відомо, що вона вагітна, а [INFO] вона народила дитину. Відповідач та його представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та у письмових запереченнях. Відповідач додатково пояснив, що позивач [PERSON] працювала у нього продавцем у магазині в м. П`ятихатки, приміщення магазину він орендував. Позивач була офіційно працевлаштована у нього, та була єдиним працівником. Трудові відносини з позивачем він припинив на початку 2020 року, оскільки позивач відмовилась від переведення на роботу в іншу місцевість - у м. Жовті Води. Позивач повідомила його, що відмовляється від переведення на роботу в іншу місцевість, повідомила, що переїжджати не бажає. Про вагітність позивача на час звільнення він дізнався лише з позовної заяви. Після переїзду магазину у м. Жовті Води магазин він закрив майже одразу, оскільки не знайшов продавця. Закрив він також і КВЕД та припинив торгову діяльність. Допитана в судовому засіданні 09 грудня 2020 року в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що 07 лютого 2020 року вона приїхала до [PERSON] у гості, оскільки вони з позивачем є подругами. Вони разом поїхали на роботу в магазин, де працює [PERSON] . Пізніше у магазин приїхав відповідач. Позивач та відповідач спілкувались, а пізніше відповідач спитав у позивача чи буде вона писати заяву на звільнення. На це позивач повідомила, що писати заяву на звільнення не буде, оскільки згодна на переведення в м. Жовті Води. Відповідач намагався переконати позивача, що їй не потрібно працювати, це важко, а вона вагітна. Потім позивач та відповідач почали писати заяву на відпустку та багато інших паперів. [PERSON] підписувала папери, а відповідач весь час її квапив при підписанні документів. Допитаний в судовому засіданні 09 грудня 2020 року в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що позивач [PERSON] є його знайомою. Зі слів позивача, відповідач незаконно її звільнив. У другій половині січня 2020 року він знаходився у магазині, коли позивач та відповідач розмовляли про те, що магазин буде переїжджати у м. Жовті Води. [PERSON] повідомила, що буде переводитись в новий магазин. Відповідач сказав, щоб [PERSON] написала заяву, що згодна на переведення, а [PERSON] сказала, що напише таку заяву. Допитаний в судовому засіданні 09 грудня 2020 року в якості свідка [PERSON] суду повідомив, що він з позивачем [PERSON] знайомі близько року. Приблизно 21-22 січня 2020 року він був свідком того, як позивач та відповідач говорили про перевід позивача в іншу місцевість. Відповідач сказав позивачу написати заяву про згоду на переведення в іншу місцевість. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно положень ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у Фізичної особи-підприємця [PERSON] на посаді продавця-консультанта у магазині за адресою: [ADDRESS] , що підтвердили як позивач, так і відповідач під час розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У Повідомленні про переведення в іншу місцевість від 31 грудня 2019 року Фізичною особою-підприємцем [PERSON] було повідомлено [PERSON] про те, що враховуючи тривалу збитковість роботи магазину господарських товарів, розташованого за адресою: [ADDRESS] , будинок побуту, 2-й поверх, ним прийнято рішення про зміну адреси роботи магазину з 01 березня 2020 року. Новим місцем роботи магазину буде адреса: [ADDRESS] , а отже з 01 березня 2020 року відбудеться переведення робочого місця [PERSON] у іншу місцевість. Повідомлено, що у відповідності до вимог ст. 32 КЗпП України [PERSON] може бути переведена на роботу в іншу місцевість тільки у випадку подання роботодавцю заяви про надання згоди на таке переведення. У випадку ненадання згоди на переведення у іншу місцевість трудовий договір з нею буде розірваний 29 лютого 2020 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (а.с. 10, 52). [PERSON] отримала повідомлення про переведення в іншу місцевість під підпис 31 грудня 2019 року, що не заперечувалось позивачем по справі. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Отже, судом встановлено, що 31 грудня 2019 року Фізичною особою-підприємцем [PERSON] було повідомлено [PERSON] про переведення в іншу місцевість. При цьому, твердження позивача про те, що вручений їй екземпляр повідомлення про переведення в іншу місцевість від 31 грудня 2019 року (а.с. 10) оформлений з порушенням вимог до офіційних документів на підприємствах, не спростовують того факту, що за два місяці до дати переведення в іншу місцевість позивач була обізнана про переведення на роботу в іншу місцевість з 01 березня 2020 року, тобто відповідач повідомив позивача про переведення в іншу місцевість з дотриманням вимог ст. 32 КЗпП України, за два місяці до дати переведення. Надана стороною відповідача копія повідомлення про переведення в іншу місцевість від 31 грудня 2019 року (а.с. 52) містить підпис та печатку відповідача, підпис позивача та дату її ознайомлення з даним повідомленням. При цьому, жодних належних та достатніх доказів того, що під час ознайомлення [PERSON] 31 грудня 2019 року з даним повідомленням, на ньому був відсутній підпис та печатка відповідача, стороною позивача суду не надано. У подальшому, наказом Фізичної особи-підприємця [PERSON] № 1/2020-К «про розірвання трудового договору з [PERSON] » від 02 березня 2020 року [PERSON] було звільнено 02 березня 2020 року з посади продавця-консультанта на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством (а.с. 44). У вказаному наказі також зазначено, що впродовж двомісячного строку [PERSON] не повідомила про надання згоди на переведення в іншу місцевість, 02.03.2020 року [PERSON] на робоче місце, розташоване в [ADDRESS] ) не вийшла. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. В п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. В матеріалах справи міститься заява від імені [PERSON] від 07 лютого 2020 року, в якій зазначено, що від переведення на роботу з 01 березня 2020 року в іншу місцевість ( [ADDRESS] ) вона відмовляється (а.с. 53). Позивач заперечувала факт підписання нею 07 лютого 2020 року жодного документу про відмову від переведення в іншу місцевість. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2020 року (а.с. 92) за клопотанням позивача [PERSON] по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, на вирішення якої було поставлено наступні питання: - чи виконано у оригіналі заяви від 07 лютого 2020 року про відмову від переведення на роботу в іншу місцевість від імені [PERSON] рукописний текст, а саме - прізвище та ініціали, [PERSON] , чи їх виконано іншою особою? - чи виконано підпис у оригіналі заяви від 07 лютого 2020 року про відмову від переведення на роботу в іншу місцевість від імені [PERSON] , [PERSON] , чи його виконано іншою особою? - чи виконано у оригіналі заяви від 07 лютого 2020 року про відмову від переведення на роботу в іншу місцевість від імені [PERSON] прізвище, ініціали та підпис іншою особою з наслідуванням почерку та підпису [PERSON] ? Згідно висновку експерта № 3611-20 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі № 204/2686/20, складеного 15 жовтня 2020 року судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Ус Д.О. (а.с. 103-105) встановлено: - рукописний запис « [PERSON] » від імені [PERSON] , що розміщений під друкованим текстом заяви від 07.02.2020 про відмову від переведення на роботу в іншу місцевість - виконаний самою [PERSON] ; - підпис від імені [PERSON] , що розміщений під друкованим текстом заяви від 07.02.2020 про відмову від переведення на роботу в іншу місцевість - виконаний самою [PERSON] ; - у зв`язку з тим, що рукописний запис та підпис від імені [PERSON] , виконані нею самою, питання № 3 не вирішувалось. Отже, твердження сторони позивача про те, що позивач не підписувала заяву від 07 лютого 2020 року про відмову від переведення на роботу в іншу місцевість, спростовуються висновком № 3611-20 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі № 204/2686/20, складеним 15 жовтня 2020 року судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Ус Д.О., в якому зазначено, що рукописний запис « [PERSON] » та підпис від імені [PERSON] , що розміщені під друкованим текстом заяви від 07.02.2020 про відмову від переведення на роботу в іншу місцевість - виконаний самою [PERSON] . Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, твердження [PERSON] про те, що вона не підписувала заяву від 07 лютого 2020 року про відмову від переведення на роботу в іншу місцевість, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, як не надано позивачем і жодних достатніх доказів того, що написання заяви про відмову від переведення на роботу в іншу місцевість не відповідало внутрішній волі позивача та не було спрямоване на припинення існуючих між сторонами трудових правовідносин. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Написання заяви про відмову від переведення на роботу в іншу місцевість слід розглядати як вчинення особою дій, направлених на зміну діючих між сторонами правовідносин, з метою настання відповідних правових наслідків (в даному випадку - звільнення працівника у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість та припинення між сторонами трудових правовідносин), оскільки за приписами ч. 1 ст. 32 КЗпП України переведення на роботу в іншу місцевість допускається виключно за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених законодавством. Крім того, з Акта про невихід працівника на роботу від 02 березня 2020 року, складеного Фізичною особою-підприємцем [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що 02 березня 2020 року в приміщенні магазину будівельних матеріалів, розташованому за адресою: [ADDRESS] , впродовж всього робочого часу з 08.00 до 17.00 год. була відсутня продавець-консультант [PERSON] (а.с. 55). Позивач також не заперечувала, що 02 березня 2020 року вона була відсутня в магазині, розташованому за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження посилань позивача на те, що останніх два тижні до переїзду магазину в м. Жовтні Води вона не виходила на роботу за вказівкою відповідача стороною позивача не надано жодних належних та достатніх доказів. В свою чергу відповідач наполягав на тому, що з 17 лютого 2020 року позивач без будь-яких поважних причин перестала виходити на роботу, не повідомивши його про причини відсутності на роботі та до дня звільнення на роботу більше не виходила, при цьому він заперечував факт того, що надавав [PERSON] дозвіл не виходити на роботу з 17 лютого 2020 року по 02 березня 2020 року. Так, у табелі обліку робочого часу [PERSON] за лютий 2020 року зазначено, що у лютому 2020 року [PERSON] відпрацювала всього 2 робочих дні - 06 та 07 лютого 2020 року, з 01 по 05 лютого 2020 року вона перебувала на лікарняному, з 10 по 16 лютого 2020 року включно вона перебувала у відпустці, а робочі дні з 17 по 29 лютого 2020 року відмічені прочерками (а.с. 54). Факт перебування позивача у відпустці з 10 по 16 лютого 2020 року включно також підтверджується заявою [PERSON] від 07 лютого 2020 року (а.с. 76). Однак, у Повідомленні про припинення трудового договору від 02 березня 2020 року, яке відповідач направляв на адресу позивача після звільнення, відповідач просив надати позивача письмове пояснення про причини її відсутності на робочому місці 17, 18, 19, 20, 21, 24, 25, 26, 27, 28 лютого 2020 року в місті П`ятихатки та 02 березня 2020 року в м. Жовті Води, а також підтверджуючи документи поважності відсутності на робочому місці в разі їх наявності (а.с. 43). Отже, твердження позивача про те, що останніх два тижні до переїзду магазину в м. Жовтні Води вона не виходила на роботу за вказівкою відповідача не підтверджені жодними доказами. Додана позивачем до позовної заяви роздруківка переписки у мережі viber, (автентичність якої підтвердив відповідач у судовому засіданні та визнав той факт, що така переписка між ним та позивачем справді відбувалась), не містить інформації щодо предмета доказування у вказаній справі, а тому судом до уваги в якості доказу не приймається. Наданий позивачем диск з аудіозаписами розмов (а.с. 66) суд також до уваги в якості належного та допустимого доказу не приймає, оскільки відомості які на ньому містяться не мають для суду доказового значення. Крім того, суду не надано будь-яких доказів щодо того де, коли, та за участю яких осіб зроблені ці записи, а також відсутні докази того, що особами, які спілкуються є сторони по справі. При цьому, відповідач заперечував автентичність аудіо-записів, зазначивши, що він не має відношення до створення цих аудіо-записів, і походження цих доказів йому невідоме. Як на одну з підстав для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення № 1/2020-К від 02 березня 2020 року, а також поновлення на роботі, позивач [PERSON] посилалась на ч. 3 ст. 184 КЗпП України, зазначаючи, що станом на день звільнення вона була вагітною. Так, дійсно, з довідки № 12 для призначення і виплати державної допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами жінкам, які не застраховані в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, виданої 13 березня 2020 року Консультативно-діагностичним центром Комунального підприємства «П`ятихатська центральна районна лікарня» П`ятихатської районної ради, вбачається, що станом на дату видачі вказаної довідки, тобто станом на 13 березня 2020 року, [PERSON] перебувала на обліку у зв`язку з вагітністю та мала термін вагітності 30 тижнів (а.с. 18). Тобто, очевидним є те, що станом на день звільнення, тобто станом на 02 березня 2020 року, [PERSON] була вагітна. У частині 3 статті 184 КЗпП України закріплено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу, що передбачена частиною 3 статті 184 КЗпП України заборона звільнення вагітних жінок розповсюджується виключно на випадки звільнення такого працівника з ініціативи роботодавця, в той час як звільнення працівника у відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України - у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість, не є звільненням за ініціативою роботодавця, а тому не порушує вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України. У зв`язку з цим такі твердження сторони позивача суд до уваги не приймає та відхиляє, як безпідставні та такиі, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивачем було надано суду копію заяви [PERSON] від 21 січня 2020 року, адресовану директору [PERSON] , в якій вона просить перевести її на роботу за новою адресою розташування магазину: [ADDRESS] , з 01 березня 2020 року згідно з повідомленням про переведення в іншу місцевість від 31 грудня 2019 року (а.с. 11). Однак, вказану заяву суд оцінює критично та в якості доказу не приймає, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів щодо отримання відповідачем від позивача даної заяви до моменту звільнення останньої, при цьому відповідач категорично заперечує факт отримання ним від позивача цієї заяви. Суд також оцінює критично та не приймає до уваги в якості доказу надане позивачем Попередження про розірвання трудового договору від 24 січня 2020 року (а.с. 13), оскільки матеріали справи не містять жодних доказів того, що дане попередження було складено саме відповідачем та ним підписано. При цьому, дане попередження не містить печатки відповідача та відповідач повністю заперечує факт складання та підписання ним цього документу, та вручення його позивачу. У частині 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Оскільки в день звільнення [PERSON] на роботу у магазин, розташований за адресою: [ADDRESS] , не прибула, то відповідачем на адресу місця реєстрації позивача неодноразово направлялось повідомлення про розірвання трудового договору (а.с. 43), бланк письмової згоди на пересилання трудової книжки, копія наказу про звільнення № 1/2020 від 02.03.2020 року, розрахунок нарахованих та сплачених сум при звільненні (а.с. 45) та копія платіжного доручення від 02.03.2020 року на суму 3 721,23 грн. (а.с. 46), а саме: 02 березня 2020 року Новою поштою, що підтверджується експрес-накладною № 59000491652090 від 02.03.2020 року (а.с. 47); 03 березня 2020 року за допомогою засобів поштового зв`язку, що підтверджується накладною Укрпошти № 5220100879539 від 03.03.2020 року та описом вкладення цінного листа (а.с. 48); 18 березня 2020 року за допомогою засобів поштового зв`язку, що підтверджується накладною Укрпошти № 5220100888740 від 18.03.2020 року та описом вкладення цінного листа (а.с. 50). Позивач не заперечувала, що отримала повідомлення про розірвання трудового договору та інші документи за допомогою засобів поштового зв`язку. Показання допитаних під час розгляду справи свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] суд оцінює критично і до уваги не бере, оскільки всі ці свідки є знайомими позивача, що викликає обгрунтовані сумніви в правдивості наданих ними свідчень, оскільки вони є особами, заінтересованим в розгляді справи на користь позивача. Враховуючи викладене, наведені обставини у сукупності з іншими доказами свідчать про те, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства України, оскільки позивач підписала заяву від 07 лютого 2020 року про відмову від переведення на роботу в іншу місцевість, 02 березня 2020 року не вийшла на роботу в магазин в іншій місцевості, розташований за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим відповідачем 02 березня 2020 року було винесено наказ про звільнення позивача, який було направлено позивачу за допомогою засобів поштового зв`язку та який позивач отримала, та проведено остаточний розрахунок, що підтверджується копією платіжного доручення від 02.03.2020 року на суму 3 721,23 грн. Таким чином, підстави для визнання незаконним та скасування наказу Фізичної особи-підприємця [PERSON] № 1/2020-К «про розірвання трудового договору з [PERSON] » від 02 березня 2020 року судом під час розгляду справи не встановлені, а отже у задоволенні позовних вимог [PERSON] в цій частині слід відмовити. Будь-яких порушень відповідачем трудових прав позивача судом під час розгляду даної справи не встановлено. Крім того, оскільки звільнення [PERSON] відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства України, то і підстави для поновлення її на посаді продавця-консультанта також відсутні. Оскільки позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі, то у задоволенні позовних вимог [PERSON] в цій частині також слід відмовити. Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі у зв`язку з безпідставністю та недоведеністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , то судові витрати позивача по даній справі підлягають віднесенню за його рахунок. На підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.ст. 32, 36, 47, 116, 184, 233 Кодексу законів про працю України, та

Outcome: dismissed