Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

04 листопада 2016 року до Куйбишевського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В своїй заяві позивач [PERSON] просить суд винести рішення, в якому розірвати шлюб між ним та відповідачкою [PERSON], зареєстрований 17 серпня 2012 року ВДРАЦС Київського РУЮ у м. Донецьку, актовий запис № 462. Позивач [PERSON] вказала, що з 20 серпня 2016 року з відповідачем проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть. Від шлюбу з відповідачем мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. За таких обставин позивачка вимушена звернутися до суду із відповідним позовом, посилаючись на те, що подальше спільне життя з відповідачем буде суперечити її інтересам. Позивачка [PERSON] у відповідній письмовій заяв, поданій до суду, вказала про те, що вона підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які нею були викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце його проведення повідомлявся належним чином ( згідно ч.9 ст.74 ЦПК України), причини своєї неявки судові не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі не заявив, заперечень проти позову не надав. Судом були використані всі можливі способи сповіщення відповідача про час та місце розгляду справи, але вони виявилися марними. Неявка в судове засідання відповідача, судом розцінюється, як зловживання процесуальними правами та намагання затягнути розгляд справи. Згідно із положенням статті 169 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи лише в разі першої неявки в судове засідання належним чином повідомлених сторін без поважних причин, з урахуванням поважності або неповажності явки сторін до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Отже, згідно із вимогами ЦПК України суд не повинен з'ясовувати причини повторної неявки належним чином повідомленого відповідача у судове засідання, тому на підставі ст.169, 224 ЦПК України, за письмової згоди позивача , суд ухвалює заочне рішення. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд , вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідач до часу звернення позивача із позовом до суду в добровільному порядку не надав доказів, які б заперечували обставини, викладені у позові. Під час відкриття провадження у справі, підготовки справи до судового розгляду, а також безпосередньо під час її судового розгляду відповідачка зазначених обставин не оспорював. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Шлюб між сторонами укладено 17 серпня 2012 року ВДРАЦС Київського РУЮ у м. Донецьку, актовий запис № 462. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу залишиться проживати разом з позивачем. З матеріалів справи вбачається, що спільне життя позивача з відповідачем не склалося, між подружжям втрачено почуття поваги один до одного, і, як наслідок, намагання зберегти сімю ні до чого не привели. З серпня 2016 року сторони разом не проживають, перестали вести спільне господарство. Спору про поділ спільного майна подружжя між сторонами на час розгляду даної справи немає. За такої сукупності обставин у справі суд дійшов висновку, що причини, які спонукали позивача [PERSON] на розірвання шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними є неможливим, воно суперечить інтересам одного з подружжя. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно положень ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач [PERSON], як особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, у своєму позові просила залишити їй після розірвання шлюбу прізвище, яке вона набула після реєстрації шлюбу Мироненко. Виходячи з наведеного, суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу [PERSON] залишити прізвище Мироненко.

Outcome: approved