Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

06 лютого 2018 року [PERSON] звернувся до суду з\~позовом до [PERSON], у заяві від 16.04.2018 р. збільшив заявлені позовні вимоги (а.с.98) та просить: Визнати обєктами права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], що набуті в період шлюбу (з 17 листопада 2012 року по 10 жовтня 2014 року включно): -трикімнатну квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 185801014126, загальна площа - 65,2 м2, житлова площа - 37,8 м2, що складається з: трьох житлових кімнат: 108-2, 108-5, 108-6, кухні: 108-7, коридору: 108-1, туалету: 108-3, ванної: 108-4, комори: 108-8), придбану на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1362; -однокімнатну квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 371422714126, загальна площа - 40,9 м2, житлова площа - 22,4 м2, що складається з: однієї житлової кімнати: 116-5, коридору: 116-1, кухні: 116-3, санвузла: 116-4, шафи: 116-2), придбану на підставі договору купівлі-продажу від 28 травня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 438; Визнати за ним [PERSON] право особистої власності на обєкт права спільної сумісної власності, набутий в період шлюбу з [PERSON] (з 17 листопада 2012 року по 10 жовтня 2014 року включно), а саме: на однокімнатну квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 371422714126, загальна площа - 40,9 м2, житлова площа - 22,4 м2, що складається з: однієї житлової кімнати: 116-5, коридору: 116-1, кухні: 116-3, санвузла: 116-4, шафи: 116-2), придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 28 травня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 438; Визнати за [PERSON] право особистої власності на обєкт права спільної сумісної власності, набутий в період шлюбу з [PERSON] (з 17 листопада 2012 року по 10 жовтня 2014 року включно), а саме на трикімнатну квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 185801014126, загальна площа - 65,2 м2, житлова площа - 37,8 м2, що складається з: трьох житлових кімнат: 108-2, 108-5, 108-6, кухні: 108-7, коридору: 108-1, туалету: 108-3, ванної: 108-4, комори: 108-8), придбаної на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1362; Усунути [PERSON] перешкоди у володінні обєктом права особистої власності однокімнатною квартирою №116 в будинку №29 по вул. Громова в місті Костянтинівка Донецької області (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 371422714126) шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право володіння та користування вказаною однокімнатною квартирою №116 в будинку №29 по вул. Громова в місті Костянтинівка Донецької області та шляхом зняття її з реєстрації за вказаною адресою, пославшись на таке: Його колишня дружина - відповідач [PERSON], порушуючи положення Сімейного Кодексу України, не визнає його прав на майно, придбане в період шлюбу (тобто, на об'єкти спільної сумісної власності), а також перешкоджає йому в користуванні та розпорядженні ним. В період шлюбу з 17 листопада 2012 року по 10 жовтня 2014 року вони спільно набули таке майно: - \~ \~ \~ \~трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Підстава набуття: нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири; - однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Підстава набуття: нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу. Відповідач не визнає його повноправним співвласником спірних об'єктів нерухомості, і всіляко намагається уникнути необхідності сплати на його користь «розумної компенсації», тому наразі між ними постало питання розподілу спільно набутого майна. Згідно з положеннями статті 60 Сімейного кодексу України, все майно і доходи подружжя (отримані ними під час шлюбу) належать чоловікові і дружині на праві загальної спільної власності, незалежно від того, чи мали вони з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба і т.п.) самостійний заробіток (доход). Згідно з положеннями статті 70 Сімейного кодексу України долі майна чоловіка і дружини, що знаходяться в їх загальній спільній власності, є рівними. Відповідно до положень статті 70 СК України, при вирішенні суперечки про розподіл майна, суд може відступити від засад рівності часток подружжя за наявності обставин, що мають істотне значення. Вважає, що до таких обставин слід віднести те, що [PERSON] (і в період шлюбу, і після його розірвання) ніде не працювала і не працює, тому грошові кошти на придбання та ремонт однокімнатної квартири, а також її подальше утримання (до розірвання шлюбу) - це були його власні кошти, а тому він є більш належним покупцем вказаного об'єкту, ніж відповідач. З огляду на те, що обидва спірні об'єкти відносяться до неподільних, подальшу неможливість для сторін спільно користуватися спірними квартирами, на його думку, є доцільним визначити такі частки сторін позову у об'єктах спільної власності, які виключали б у подальшому спори щодо користування та розпорядження цими об'єктами, а відтак і унеможливиться вчинення дій, що призведуть до порушення права власності (володіння, користування, розпорядження) як позивача, так і відповідача. Вимога про усунення йому перешкоди у володінні об'єктом права особистої власності, а саме - однокімнатною квартирою № 116, в будинку № 29 по вул. Громова в місті Костянтинівці Донецької області, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право володіння і користування вказаною однокімнатною квартирою № 116, в будинку 29 по вулиці Громова в місті Костянтинівці Донецької області, та шляхом зняття її з реєстрації за вказаною адресою, є похідною від вимоги про визнання за ним права особистої власності на цю квартиру, та не суперечить приписам як Цивільного кодексу України, так і приписам Глави 6 (Користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду) Житлового кодексу України, зокрема нормам статті 157 ЖК України. Також, за змістом статті 170 ЖК України, при переході права власності на жилий будинок (частину будинку, квартиру), в якому знаходиться здане в найом жиле приміщення, до іншої особи договір найму зберігає свою силу до закінчення зазначеного в ньому строку, при цьому якщо договір найму укладено без зазначення строку, новий власник будинку (квартири) вправі вимагати його розірвання у випадках і в порядку, передбачених статтею 168 цього Кодексу. Таким чином, припинення у відповідача права власності (тобто володіння, користування розпорядження) на спірну однокімнатну квартиру (внаслідок визнання за позивачем права особистої приватної власності на спірну однокімнатну квартиру), з урахуванням того, що відповідач не є членом сім'ї позивача, є підставою припинення її права володіння та користування вказаною спірною квартирою. Позивач, представник позивача у судовому засіданні позов підтримали за підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог у повному обсязі за підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, зауваживши на такому: Дійсно спірне майно було придбане сторонами в період шлюбу. Відповідно до ст.60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1). Вважається, що кожна річ. набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2). Ці правила та норми встановлені СК України і не підлягають встановленню та доказуванню. Тому, в цій частині повинно бути відмовлено в повному обсязі. Також, позивач, після розірвання шлюбу та отримання свідоцтва про розірвання шлюбу 10.10.2014 р., знав про порушене його право на звернення до суду про поділ майна, так як майно, яке було придбане за період шлюбу було зареєстроване на відповідача, і для цього у позивача було три роки з дня коли позивач дізнався про порушене його право. Позивач в період трьохрічного строку, починаючи з 10.10.2014 р. і до 10.10.2017 р. не подавав до суду ніяких позовних заяв, у тому числі позовної заяви про поділ майна, які б призупиняли або перервали строк позовної давності. Доказів та документального підтвердження до суду позивачем не надано. З моменту настання права у позивача на звернення до суду з таким позовом і до моменту звернення до суду (06.02.2018 р. - дата підписання позовної заяви) минуло 3,5 роки. За ці роки, з дня розірвання шлюбу, тобто з 10.10.2014 р. позивач до відповідача ніколи з цього приводу не звертався, тільки перед зверненням до суду, на початку лютого 2018 року попросив надати копію паспорту, яку вона йому надала, і пояснив, що буде звертатися до суду з позовом про поділ майна. Позивач у своєму позові не посилається на поважність причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду про поділ майна і не подав клопотання про поновлення строків з обґрунтуванням поважності причин пропуску строку позовної давності. Просили застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дістає таких висновків. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 листопада 2012 року (копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя на а.с.8). 10 жовтня 2014 року шлюб між сторонами розірвано (копія свідоцтва про розірвання шлюбу [PERSON] І-НО №263759 на а.с.9). В період шлюбу на імя [PERSON] було придбане таке майно: - квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS]; -квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Ці обставини підтверджені: - копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.114-115); - копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.116-117); - інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, сформованою 01.02.2018 р., відповідно до якої відповідачу [PERSON] належить на праві приватної власності квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 1362, виданий 18.10.2013, видавник: приватний нотаріус Костянтинівського МНО [PERSON]І (а.с.10); - інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, сформованою 01.02.2018 р., відповідно до якої відповідачу [PERSON] належить на праві приватної власності квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 438, виданий 28.05.2014, видавник: приватний нотаріус Костянтинівського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.11). Згідно зі ст.60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Враховуючи ту обставину, що спірне майно було придбано сторонами в період шлюбу, воно у розумінні діючого цивільного законодавства України є спільною сумісною власністю сторін. Ця обставина стороною позивача визнана. Оскільки діюче цивільне законодавство презумує право спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте ним за час шлюбу, окремого судового вирішення це питання не потребує. Тож у задоволенні позову в частині вимог визнання спірних квартир обєктами права спільної сумісної власності сторін як колишнього подружжя слід відмовити. Вирішуючи питання обґрунтованості вимог визнання за позивачем права особистої власності на спірну однокімнатну квартиру, а за відповідачем на спірну трикімнатну квартиру, суд виходив з такого: Згідно зі ст.70\~СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 3 ст.368\~ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За приписами ч.2 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно з ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Пленум Верховного Суду України в Постанові від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснив: п.22 - Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; п.25 - Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи, що спірні квартири не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, ту обставину, що позивач не обґрунтував доцільність визнання за ним права власності саме на спірну однокімнатну квартиру, в якій постійно проживає відповідач зі своєю новою родиною, а також невиконання сторонами як колишнім подружжям приписів частин 4, 5 ст.71 СК ст.365 ЦК щодо трикімнатної квартири, суд вважає за необхідне визнати ідеальні частки сторін в цьому майні без його реального поділу, залишивши спірне майно у спільній частковій власності сторін та визнавши за [PERSON] і [PERSON] - за кожним право власності на 1/2 частку спірного майна. Позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. При цьому суд не приймає до уваги доводи сторони відповідача щодо пропущення стороною позивача строку позовної давності за таких підстав: Відповідно до ч.2 ст.72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Судом встановлено, що позивачем строк позовної давності до вимоги про поділ майна не пропущено, оскільки, про порушення його права позивач дізнався 26.01.2018 р. з бесіди з відповідачем про намір останньої продати спірну трикімнатну квартиру, що стороною відповідача не спростовано. В частині вимог усунунення перешкод у володінні обєктом права особистої власності однокімнатною квартирою №116 в будинку №29 по вул. Громова в місті Костянтинівка Донецької області шляхом визнання відповідача такою, що втратила право володіння та користування вказаною однокімнатною квартирою та зняття її з реєстрації за вказаною адресою, слід відмовити, оскільки ці вимоги є похідними від вимоги поділу спірного майна за запропонованим позивачем варіантом, відхиленого судом. За наведених підстав позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial