Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

05.02.2020 р. позивач [PERSON] звернувся в Корабельний районний суд м. Миколаєва з позовною заявою до відповідача [PERSON] кізи, в якій просив суд визнати відповідача, а також її дитину [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням у приватному будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2004 року він є власником вказаного домоволодіння. 06.12.2011 року за згодою позивача у зв`язку з необхідністю отримання відповідачем допомоги на дитину у Корабельному відділі праці та соціального захисту населення, відповідачка [PERSON] кізи разом зі своєю дитиною [PERSON] кізи була зареєстрована в будинку позивача по [ADDRESS] однак, фактично там ніколи не проживала. Будь-які речі відповідача та її дитини у будинку відсутні. Витрат на утримання будинку відповідачка також не здійснює. Фактичне місце проживання відповідача та її дитини позивачеві не відомо. Реєстрація названих осіб у будинку позивача чинить останньому перешкоди у здійсненні ним своїх прав щодо вільного володіння, користування та розпорядження належним будинок. Враховуючи те, що в позасудову порядку вирішити вказане питання виявилося неможливим, позивач був вимушений звернутися в суд з названим позовом. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєві від 26.02.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. 05.10.2020 р. ухвалою суду у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до справи залучена Служба у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином та своєчасно. Позивач надав суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач був вчасно та належним чином повідомлений про місце розгляду справи, про визначений строк для надання відзиву на позов, однак заяву про участь у судовому засіданні не подав, відзиву на позовну заяву не надіслав, заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про поважність причин неявки суду не повідомив. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи, в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За таких обставин, відповідно до ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного. Позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лудою В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 4192, належить право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Згідно з відомостями про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, наданими Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 17.01.2020 р. за вих. № 19.03.03-26/К/234/20, у будинку [ADDRESS] разом з позивачем зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] [INFO] . Відповідно до записів Домової книги зареєстрованими у домоволодінні, окрім названих осіб, є [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно з інформацією, яка міститься в акті про не проживання, складеному та підписаному сусідами будинку [ADDRESS] , [PERSON] кізи разом з донькою [PERSON] кізи не проживали за адресою реєстрації з 2011 року і до тепер. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 с. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи те, що відповідач з дитиною не проживає у спірному житловому приміщенні з 2011 року, не є членом сім`ї позивача, суд вважає за можливе вирішити питання щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Реєстрація місця проживання відповідача та її неповнолітньої дитини в будинку, яка належить позивачеві на праві власності, створює останньому додаткові витрати на комунальні послуги за фактично не мешкаючих в будинку осіб, а також порушує його права, як власника будинку вільно користуватися та розпоряджатися майном. В силу ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Здійснення людиною свого природного права на життя пов`язано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об`єктом яких є житло будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12.04.1985 р. № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутніми мешканцями, у будь якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цих осіб щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні. Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні № 1382-ІV від 11.12.2003 року реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ст. 7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, права користування житловим приміщенням. Згідно з п. 26 Постанови КМУ № 207 від 02.03.2016 р. зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки відповідачка [PERSON] кізи та її дитина [PERSON] не проживають за місцем своєї реєстрації та не виявили бажання проживати у будинку [ADDRESS] , де проживає позивач [PERSON] , обов`язків щодо утримання житла не виконує, особистих речей відповідачів в житлі не має, суд вважає, що є підстави для визнання зазначених осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, в якому останні зареєстровані.

Outcome: approved