Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

06.08.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності на ј частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою м. Харків, пров. Путепровідний,3 у порядку спадкування за законом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 серпня 2015 року відкрито провадження та справу призначено до розгляду. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.08.2015 року було задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову. 15.09.2015 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] усунення від права на спадкування, яка була прийнята до розгляду з первісним позовом [PERSON] згідно ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.09.2015 року. 12.10.2015 року представник позивача за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] надала до суду заяву про уточнення позовних вимог та просила визнати житловий будинок за адресою м. Харків, пров. Путепровідний,3 спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], яка померла 05.09.2007 року. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.11.2015 року провадження по вищевказаній справі було зупинено до залучення до участі у справі правонаступників відповідача [PERSON], який вибув з процесу у звязку зі смертю. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12.07.2016 року провадження по вказаній вище справі було відновлено. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02.08.2016 року до участі у справі були залучені у якості правонаступників відповідача за первісним позовом і позивача за зустрічним позовом [PERSON], його синів [PERSON] та [PERSON]. 18.05.2017 року позивачем за первісним позовом [PERSON] та його представником [PERSON] було подано заяву про зміну предмета позову. 21.07.2017 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права щодо користування і розпорядження власністю. Відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.07.2017 року у прийнятті зустрічного позову [PERSON] було відмовлено. Відповідно до останньої редакції позову позивача за первісним позовом [PERSON], відповідача за зустрічним позовом [PERSON] та його представника, вони просять суд визнати, що частка померлої 05.09.2007 року [PERSON] в праві спільної сумісної власності на будинок за адресою м. Харкоів , пров. Путепрвідний , 3, становила - 1/2 частину спільного майна подружжя; визнати недійсним договір від 21.07.2009 року ,посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за №2026 про дарування [PERSON] на користь [PERSON] житлового будинку з надвірними будівлями за адресою м. Харків пров. Путепровідний , буд 3, реєстраційний номер майна 2178490., визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла 05.09.2007 року право власності на ј частину житлового будинку з надвірними будівлями за вказаною вище адресою та в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер 26.09. 2015 року , право власності на 3/8 частини житлового будинку з надвірними будівлями за даною адресою. Позовні вимог позивач за первісним позовом [PERSON] обґрунтовує наступним. Так, позивач за первісним позовом [PERSON] зазначає, що підписуючи спірний договір дарувальник [PERSON] помилявся щодо фактичних обставин правочину ,які мають істотне значення,що вплинуло на його волевиявлення. В силу свого похилого віку та стану здоровя він неправильно сприйняв своє право на відчуження вказаного будинку та не розумів , що на момент здійснення правочину ј частина будинку належала позивачу у порядку спадкування після смерті [PERSON] (мати позивача, далі за текстом спадкодавець), яка померла 05.09.2007 року . Правовстановлюючі документи на будинок були оформлені на батька [PERSON]. Але цей будинок був придбаний батьком за договором купівлі-продажу під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі,тому він був спільною сумісною власністю власністю батьків відповідно до ст. 60 СК України. Закон не повязує право власності іншого з подружжя з моментом поділу спільного сумісного майна в натурі або будь- яким іншим способом оформлення права власності. Згідно зі ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах . За змістом вказаної норми випливає, що частка майна одного з подружжя у спільній сумісній власності входить до спадщини після смерті цього подружжя та спадкується спадкоємцями на загальних підставах. Зі змістом норм статей 1268-1269 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того , чи проживав постійно спадкоємець разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої , недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Спадкоємцями матері першої черги за законом на момент відкриття спадщини були [PERSON] (чоловік померлої), [PERSON] (син померлої) та він (другий син померлої), які у рівних частках кожний мали право на отримання від Ѕ частини будинку , що належала спадкодавцю [PERSON]. Інших спадкоємців у спадкодавця за законом немає а заповіту вона не склала. [PERSON] на момент смерті матері [PERSON] проживав окремо та у встановлений термін до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не звертався, тому в силу частини 1 статті 1272 ЦК України він вважається таким, що не прийняв спадщину. Він та [PERSON] прийняли спадщину в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України. З ряду причин, (зокрема відсутності коштів) на момент здійснення спірного договору дарування ніхто зі спадкоємців не звертався до нотаріуса із заявою про оформлення права на спадщину. І хоча існує безумовний обовязок спадкоємця оформити право на спадщину , у складі якої є нерухоме майно, проте, немає законодавчих гарантій виконання цього обовязку . Це обумовлює невизначений правовий статус нерухомого майна та неможливість здійснення цивільно- правових угод щодо нього. Проте , оскільки за документами право власності на спірну будівлю було оформлено саме на батька [PERSON], він помилково вважав , що має право розпоряджатися будинком цілком за власним бажанням. Крім того, він декілька разів повідомляв йому , що склав заповіт, якім будівлю заповів другому сину [PERSON]. У нього не було підстав не вірити цьому, оскільки це підтверджувалось фактом знаходження всіх документів на будівлю саме у [PERSON]. До того ж дарувальник [PERSON] продовжував фактично володіти та користуватися будинком після складання спірного правочину.. Після смерті [PERSON], обдарований [PERSON] майном не користується та своїми діями щодо самовільного відключення будинку від усіх комунікацій завдає шкоди і знищує будинок. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України , якщо особа , яка вчинила правочин помилялася щодо обставин , які мають істотне значення , такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків , встановлених законом. З наведених вище обставин вбачається, що укладанням договору дарування будинку 21.07.2009 року [PERSON] , він фактично позбавлений права на спадкування належної йому за законом ј частки будинку після смерті матері. Крім того , спірний договір дарування суперечить його правам та інтересам як непрацездатної особи з інвалідністю, яка є сином дарувальника, що є порушенням частини шостої статті 203 ЦК України. Його статус як непрацездатного інваліда другої групи з дитинства підтверджується довідкою МСЕК, що є в матеріалах справи. Проте , на дату подання даної заяви дарувальник за спірним договором [PERSON] помер, його правонаступниками є спадкоємці він та [PERSON], які у встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк звернулися з письмовою заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Інших спадкоємців померлого [PERSON] немає. За фактом смерті [PERSON] Харківською нотаріальною конторою заведена спадкова справа №58059085. Він та його батько [PERSON] прийняли спадщину та отримали у власність по ј частини будинку кожний у порядку спадкування за законом. Розмір частки будинку , що належить до власності [PERSON] (батька) після смерті [PERSON] на момент складання спірного договору дарування складає ѕ , а його ј частка. При застосування наслідків недійсності договору кожний з двох спадкоємців [PERSON] отримує по Ѕ частини спадщини, до якої належить ѕ частини спірного будинку. Таким чином , його частка у власності на частину житлового будинку , що спадкується ним після смерті батька , складає 3/8 частини. У судовому засіданні позивач за первісним позовом , відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник позов підтримали у повному обсязі та надали пояснення відповідні вищенаведеному. Відповідач за первісним позовом , позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник позов не визнали та пояснили, що позивачем за первісним позовом та його представником не зазначено в чому саме полягає помилка [PERSON] при укладенні договору дарування на імя [PERSON] та не надано доказів такому факту. Пояснили,що [PERSON] свідомо подарував спірний будинок онукові [PERSON] та ні в чому не помилявся. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] позов [PERSON] не визнали та пояснили, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, є підставою для відмови у позові. Так, позивач за первісним позовом повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 60 ЦПК України про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Отже, позивач за первісним позовом [PERSON] знав про дарування будинку, але думав, що він подарований братові , а вже з 2011 року знав конкретно, що власник його племінник , але сподівався на продаж будинку. Позивач за первісним позовом [PERSON] не довів у суді про неможливість довідатися про порушення свого цивільного права і своєчасно звернутися за захистом до суду. Окрім цього , після смерті матері [PERSON] ніхто не заважав звернутися до нотаріуса з відповідною заявою про визначення частки померлого у спільному майні у натурі. Відповідно до п. 224 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення чи визнання частки померлого у спільному майні. Якщо у спільному майні подружжя правовстановлюючий документ на таке майно оформлений на того з подружжя, що є живим, нотаріус вимагає його письмову згоду на виділ на імя померлого його частки в спільному майні. [PERSON] не звернувся з такою заявою ,що підтверджується відповіддю нотаріуса. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння , користування і розпорядження майном , що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна , що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Спадкування є іншим видом набуття особистої приватної власності кожного з подружжя. При цьому до складу спадщини входять усі права та обовязки що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; не входять до складу спадщини права та обовязки , що нерозривно повязані з особою спадкодавця. Тому , у складі спадщини може перебувати будь-яке майно , крім прав та обовязків , нерозривно повязаних з особою спадкодавця. Визначення судами частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлим суперечить вимогам закону, так як не можуть бути вирішені питання про права осіб, які не є сторонами процесу у звязку зі смертю, так як вони не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. На думку представника відповідача за первісним позовом [PERSON], у складі спадщини після смерті матері позивача будь-яке майно взагалі відсутнє. Так як за життя спадкодавець [PERSON] не набула права власності на житловий будинок у встановленому законодавством порядку , то і спадкоємець ([PERSON]В.),також не набуває права власності у порядку спадкування. [PERSON] мав право на свій розсуд розпорядитися належним йому будинком. Протягом двох років позивач не звертався до нотаріуса після смерті матері,так як між батьком і синами (братами) була домовленість та згода. Такий тривалий час очікування з боку позивача говорить лише проте,що він , знаючи позицію батька щодо нього, очікував такого погіршання здоровя батька , аби він міг вплинути на нього та відстояти своє та дружини рішення про дарування будинку онукові. Подання позову [PERSON] призвело до подання його батьком [PERSON] зустрічного позову про позбавлення права на спадщину після смерті матері [PERSON]. Отже , позивач міг дізнатися хто є власником і мав обєктивну можливість дізнатися про дарування будинку. Подання зустрічного позову [PERSON] підтверджує, що за життя останній прийняв рішення про усунення молодшого сина [PERSON] від спадщини матері [PERSON]. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилася , просила розглядати справу за її відсутністю, надала письмові пояснення , в яких зазначила, що нею 21.07.2009 року за реєстровим номером 2026 було посвідчено договір дарування житлового будинку, за яким [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями №3 загальною площею 55, 3 кв. м., житловою площею 23, 7 кв.м., який знаходиться в м. Харкові , пров. Путепровідний. На липень 2009 року діяла Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затверджена Наказом МЮУ 03.03.2004 року №20/5, зареєстрованим в МЮУ 3 березня 2004 року за №283/8882. Вищевказаний договір дарування бву посвідчений нею на її робочому місці, в межах нотаріального округу. Особу сторін нею було встановлено за паспортами, і якщо вона посвідчила вищезазначений договір сумнівів, щодо дієздатності сторін в неї не виникало. Сторони розуміли значення своїх дії, та наслідки вчинюваного правочину. Всі вимоги законодавства щодо змісту та правових наслідків оформлення цього договору , сторонам по договору , нею , нотаріусом, були розяснені. У тексті нотаріально посвідченого договору, як і передбаченого Інструкцією, зазначені всі необхідні реквізити сторін , в тому числі і ідентифікаційний номер сторін. Вчинена нотаріальна дія відображена в реєстрі для вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, їй присвоєно окремий порядковий номер, який проставлений на примірниках договору. Вона завжди розповідала сторонам про зміст правочинів, які вони бажали укласти, правові наслідки їх укладення , зясовувала вільне волевиявлення кожної зі сторін. Крім того , вона, при посвідченні договорів відчуження нерухомого майна завжди витребувала : правовстановлюючий документ на нерухоме майно ( в конкретному випадку-документ був залишений в справах приватного нотаріуса та приєднаний до примірника договору, що зберігається у справах нотаріуса). В даному випадку правовстановлюючим документом на нерухоме майно був Договір куп віл-продажу житлового будинку , посвідченого 09.11. 2004 року ПН ХМНО [PERSON], згідно п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. З огляду на вищевикладені посилання на нормативні документи, на думку третьої особи, посвідчений договорі дарування житлового будинку відбулося у рамках чинного законодавства. 04.07.2017 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про усунення від права на спадкування. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що під час шлюбу [PERSON] був придбаний у власність будинок з надвірними будівлями, що розташований в м. Харкові , пров. Путепровідний ,6 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 09.11.2004 року. В даному будинку був зареєстрований [PERSON] (позивач за первісним позовом) з 07.07.2005 року, який фактично у будинку не проживав . Періодично [PERSON] зявлявся, але у веденні домогосподарства участі не приймав, комунальні платежі не сплачував, будь-якої допомоги престарілим батькам не надавав. Де фактично мешкав та мешкає до цього часу [PERSON], йому не відомо. До смерті [PERSON] , як вона, так і [PERSON] хворіли, дружина знаходилася майже у безпорадному стані. Пенсії не хватало на ліки та сплатити комунальні платежі. На той час батько позивача [PERSON] вже став втрачати зір. Син [PERSON] зовсім не займався і не допомагав батькові піклуватися та утримувати матір, незважаючи на те, що він неодноразово звертався до нього з цим проханням. Запитувала неодноразово і матір [PERSON] чому син [PERSON] ніяким чином не допомагає старим батькам, адже їм важно, просила його також про допомогу. При цьому [PERSON] міг надавати хоча б якусь матеріальну допомогу на утримання матері, так як постійно працював, був повязаний з колекторськими агентствами, мав достатній прибуток. Допомогу батька надавав виключно він та онук [PERSON]. Після того , коли батько [PERSON] дізнався про судовий розгляд справи за позовом сина [PERSON] , він був обурений його поведінкою. Оскільки [PERSON] не допомагав хворій матері [PERSON], то батько вважав , що молодший син [PERSON] не має права на спадкування. [PERSON] з 2004 року хворів на катаракту обох очей, яка перейшла в глаукому. З 2007 року у батька погіршився зір. Крім того в 2012 році йому діагностували цукровий діабет за ІІ видом. Тривалий час [PERSON] хворів на гіпертонію, простатит, кардіосклероз. У звязку наявністю хронічних хвороб, [PERSON] постійно потребував обстеження та лікування. До того ж він фактично не міг самостійно пересуватися. Відповідач [PERSON] жодного разу не придбав ліків для батька, хоч він неодноразово звертався до нього з таким проханням. [PERSON] не надав необхідну допомогу своїм батькам, самоусунувся від надання такої допомоги, тоді як вони через свій похилий вік, тяжку хворобу знаходилися у безпорадному стані. При цьому , тієї допомоги, яка надавалась іншими родичами було недостатньо. У судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали у повному обсязі та надали пояснення відповідні вищенаведеному. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали та пояснили, що зустрічний позов ґрунтується на припущеннях . На думку [PERSON], позивачем за зустрічним позовом не надано жодного належного доказу , що [PERSON] , будучи непрацездатним інвалідом другої групи з дитинства, мав змогу надати батькам допомогу, проте умисно ухилявся від її надання. Позивач за зустрічним позовом взагалі приховує та не бере до уваги стан здоровя відповідача. Також не надано доказів , які б свідчили про те, що батьки знаходились у безпорадному стані та , вже отримуючи допомогу від другого сина [PERSON] та онука [PERSON] , додатково потребували допомоги від [PERSON]. Позивач за зустрічним позовом умисно вводить суд в оману через ствердження , що нібито він ([PERSON]В.) мав постійну роботу, отримував достатній прибуток. Через непрацездатність , він ([PERSON]В.) не мав можливості отримувати трудові доходи, саме тому пенсія по інвалідності є єдиним його доходом. За станом здоровя , він потребує постійного медичного догляду , лікарського спостереження, комплексного лікування, що вимагає значних фінансових витрат. Однак пенсії відповідача не вистачало як на ліки, так і на підтримку гідного рівня проживання . Він не мін надавати матеріальну допомогу хворим батькам, оскільки сам потребував допомоги та догляду. Кожний з батьків отримував пенсію за віком , розмір якої перевищував його соціальну пенсію. Враховуючи інвалідність, наявність тяжких хвороб,його непрацездатність та відсутність будь-яких доходів , окрім соціальної пенсії, він не може вважатися таким, що умисно ухилявся від надання допомоги своїм батькам. Доводи позивача за зустрічним позовом , що нібито він у спірному будинку не проживав та фактично не прийняв спадщину після смерті батьків, не відповідає дійсності та спростовується наданими доказами. Все своє життя він жив з батьками і до самої смерті допомагав їм по домогосподарству в силу своїх фізичних можливостей . З 2005 року він зареєстрований та фактично проживає у спірному будинку , це є його єдине житло та іншого він не має. Таким чином , зважаючи на те, що у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи, та лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності, спадкоємець може бути усунений судом від спадкування. Враховуючи, що позивачем за зустрічним позовом таких сукупних обставин не доведено, [PERSON] вважає ,що вимоги про усунення його від права на спадкування після померлих батьків є необґрунтованими та такими , що не підлягають задоволенню. Третя особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета зустрічного позову [PERSON] вважав, що зустрічний позов [PERSON] про усунення [PERSON] від права на спадкування після смерті батьків, підлягає задоволенню. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета зустрічного позову [PERSON] Харківська державна нотаріальна контора у судове засідання не зявилася , просила розглядати справу за її відсутністю. Суд, вислухав вступне слово учасників справи та їх представників,вислухав пояснення свідків , дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] (після шлюбу прийняла прізвище [PERSON]) перебували у зареєстровано шлюбі з 04.07.1965 року , про що зроблено відповідний запис №316, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія VІІІ-УР №611971. (а.с. 159 том 2). 07.09.2007 року у віці 69 років [PERSON] померла, про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис №13024, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-ВЛ №137185, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №4 Харківського міського управління юстиції 07.09.2007 року. (а.с.160 том 2). В період шлюбу, 09.11.2004 року подружжя [PERSON] та [PERSON] придбали житловий будинок з надвірними будівлями , що знаходиться в м. Харкові, пров. Путепровідний , 4. Частиною 3 ст. 368 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, придбане подружжям під час шлюбу, являється їх загальною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 СК України майно, яке придбало подружжя під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві загальної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини самостійного заробітку (доходу). Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). За ст.1226 ЦК частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно із частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Виходячи із системного аналізу наведених норм права, для спадкування частки у спільній сумісній власності на нерухоме майно, необхідно визначити розмір частки померлого власника, в даному випадку [PERSON] в праві спільної сумісної власності, що і стало підставою для звернення [PERSON] до суду з зазначеним позовом. Оскільки судом не встановлено той факт, що між подружжям [PERSON] існував договір про належність кожному із них частки вищевказаного нерухомого майна, то частка померлої 05.09.2007 року [PERSON] в праві загальної сумісної власності складає Ѕ частку. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі , 21.07.2009 року [PERSON] подарував онукові [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями №4 загальною площею 55, 3 кв. м., житловою площею 23, 7 кв.м., який знаходиться в м. Харкові , пров. Путепровідний, 4, що підтверджується договором дарування житлового будинку від 21.07.2009 року. (а.с.144-145 том 2). Позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник зазначають,що спірний договір повинен бути визнаний недійсним з тих підстав, що він був вчинений під впливом помилки, оскільки за договором купівлі-продажу від 21.07.2009 року право власності на спірну будівлю було оформлено саме на [PERSON] , а тому він , по перше помилково вважав , що має право розпорядитися будинком цілком за власним бажанням, а по-друге насправді він ([PERSON]Ф.) бажав скласти заповіт на імя другого сина [PERSON], про що неодноразово повідомляв позивача (за первісним позовом). Відтак, [PERSON] помилявся щодо правової природи укладеного договору дарування, прав та обовязків, що із нього виникають. Укладенням вказаного вище договору, [PERSON] позбавив його ([PERSON].) права оформити спадкові права після смерті матері [PERSON]. Крім того спірний договір дарування , на думку позивача за первісним позовом суперечить його правам та інтересам як непрацездатної особи з інвалідністю, яка є сином дарувальника, що є порушенням частини шостої статті 203 ЦК України. Так, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ч.1 ст.717 ЦК України ). Так, за змістом п.1 договору дарування від 21.07.2009 року гр.. [PERSON] передає безоплатно у власність (дарує) належне йому на праві власності нерухоме майно , а гр.. [PERSON] приймає у власність (дар) це майно, а саме - житловий будинок з надвірними будівлями №3, який знаходиться в міті Харкові , пров. Путепровідний. За умовами п.9 вказаного договору нотаріусом сторонам розяснено зміст ст.ст. 229,230,231,233,234,235,717,721,727 ЦК України, зміст ст. 377 ЦК України. Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особу громадян, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] відчужуваного житлового будинку з надвірними будівлями №3, який знаходиться в м. Харкові , пров. Путепровідний , перевірено, про що зазначено у спірному договорі дарування. Відповідно до ч. ч.1,2 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Аналізуючи зміст оспорюваного договору дарування у розумінні позовних вимог та ст..229 ЦК України вбачається про фіксування дійсних намірів сторін на укладення та укладення саме договору дарування, який був оформлений у письмовому вигляді та підписаний сторонами, а нотаріус розяснив сторонам їх права та обовязки. Між тим, жодних заяв та зауважень з боку [PERSON] щодо його укладення як в самому договорі, так і після його укладення до настання смерті 28.09.2015 року, матеріали справи не містять. Навпаки, за життя [PERSON] звертався до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про усуненню останнього від права на спадщину. В той же час, помилка у усвідомленні справжньої правової природи підписаного [PERSON] договору, що виразилась у незнання закону чи неправильного його тлумачення не може бути підставою для визнання вказаного договору недійсним. Оскільки позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на ј частину будинку 3 по пров. Путепровідному в м. Харкові в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] та на 3/8 частини цього будинку після смерті батька [PERSON] , є похідними від позову про визнання договору дарування недійсним, то такі у звязку з відмовою у задоволені позову в цій частині, задоволенню не підлягають. Згідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України (далі - СК). Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК. Як встановлено судом та не заперечується відповідачем за зустрічним позовом [PERSON],останній спадщину після смерті матері [PERSON], яка померла 05.09.2007 року не прийняв, а саме: не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та не мешкав разом зі спадкоємцем на момент смерті. Таким чином , для позивача [PERSON] усунення [PERSON] від спадщини після смерті матері [PERSON]В , не породжує повязані зі спадкуванням права та обовязки. За правилами ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, не прийняття спадщини або відмові від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 ЦК України. Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є два сини [PERSON] та [PERSON]. Родинні відносини підтверджуються свідоцтвом про народження [PERSON], [INFO] , де у графі батько значиться: [PERSON] (т. 1, а.с. 5). З відповіді [PERSON] Харківської державної нотаріальної контори від 23.05.2016 року вбачається , що після смерті померлого 26.09.2015 року [PERSON] заведена спадкова справа на підставі заяви про прийняття спадщини сина спадкодавця [PERSON], [INFO]. (а.с. 92 том 1) [PERSON] та [PERSON] спадщину прийняли шляхом звернення з відповідною заявою до [PERSON] Харківської державної нотаріальної контори (т. 1, а.с 92). Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України (далі - СК). Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Виходячи зі змісту ст. 1224 ч. 3, 5 Цивільного кодексу України, при вирішенні такої справи необхідно встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Дише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві , який її потребував , полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає зясуванню судом питання , чи потребує спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Судом встановлено та підтверджується документально, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] є непрацездатним інвалідом другої групи з дитинства, що підтверджується довідкою МСЄК №003221 від 09.11.2006 року. (а.с.13 том. 1). Суд не погоджується з доводами сторони позивача за зустрічним позовом про наявність доходу у [PERSON] за рахунок співпраці з колекторськими агентствами, юридичними компаніями, оскільки такі доводи ґрунтуються на припущеннях, документально не підтверджуються. Навпаки, відповідач за зустрічним позовом не мав можливості отримати трудові доходи, саме тому пенсія по інвалідності є єдиним дохоодм відповідача [PERSON]. Так, відповідно до пенсійного посвідчення №АА 10703143 та довідки управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Харкова від 25.03. 2016 року , відповідач знаходиться на обліку в УПФУ в Жовтневому районі м. Харкова , та отримує соціальну пенсію з дитинства другої групи. Довідкою Центральної обєднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській обрості №58510/Х/20-33-05-01-26 від 08.07.2016 року підтверджується , що інформації про доходи [PERSON] за період з жовтня 2000 року по 31 березня 2016 року в ЦБД ДРФО відстуні. (а.с.14,15,112 том. 1). За станом здоровя відповідач потребує та потребував за життя батька [PERSON] постійного медичного догляду , лікарського спостереження, комплексного лікування, що вимагає фінансових витрат. Однак пенсії [PERSON] не вистачала як на ліки, так і на підтримку гідного рівня проживання . Таким чином відповідач надавати матеріальну допомогу хворому батькові [PERSON] не міг, оскільки сам потребував допомоги та догляду, а тому в його бездіяльності щодо підтримки хворого батька відсутній умисел уникнути своїх обовязків щодо похилого батька [PERSON]. Окрім того судом встановлено, що зустрічний позов [PERSON] про усунення [PERSON] від права на спадщину було подано, у звязку з поданням останнім позову про визнання права власності на Ѕ частину будинку №3 по пров. Путепровідний в м. Харкові після смерті матері [PERSON] та батька [PERSON]. Разом з тим, судовим розглядом справи встановлено, що після смерті батька [PERSON] спадщина у вигляді вищевказаного будинку не відкривалася, оскільки будинок був ним подарований 21.07.2009 року онукові [PERSON]. Зазначене було підтверджене позивачем за зустрічним позовом [PERSON] в своїх запереченнях проти позову [PERSON] про визнання договору дарування від 21.07.2009 року, недійсним. Про наявність іншого майна , яке залишилося після смерті смерті [PERSON] , матеріали справи не містять. Подання [PERSON] до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] 25.03.2016 року , було повязано з тим,що в провадженні суду знаходилася позовна заява [PERSON] про усунення [PERSON] від права на спадщину та зупинення провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступників [PERSON]. Аналізуючи вищенаведене, суд не находить підстав для задоволення зустрічного позову.

Outcome: partial