Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

06 листопада 2014 року позивач звернулась до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, зазначивши третьою особою ВРЕВ-2 УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області. Позивач у позовній заяві та її представник у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 06 серпня 2005 року сторони зареєстрували шлюб, який був розірваний судовим рішенням від 13 жовтня 2014 року. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі подружжям [PERSON] були придбані два автомобілі, а саме: автомобіль марки Volkswagen Passat, 2003 року випуску, р/н [NUMBER], тип легковий седан-В, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER]; автомобіль марки Nissan Qashqai 2.0 SE, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], які зареєстровані на відповідача. Оскільки [PERSON] одноособово, як стверджує позивач, володіє та розпоряджається вказаними автомобілями, які є спільною сумісною власністю, набутим подружжям в період перебування у шлюбі, сторона позивача просила суд, з урахуванням уточнень зазначених в усній формі у судовому засіданні, просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] зазначені автотранспортні засоби, припинити право спільної сумісної власності на вказані автомобілі, стягнути з відповідача на користь позивача 1/2 частини від вартості автомобілів (а. с. 3-8, 120-121). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримав, просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що автомобіль Volkswagen Passat, 2003 року випуску, р/н [NUMBER], був проданий під час перебування сторін у шлюбі, а за кошти від його продажу був придбаний автомобіль Nissan Qashqai, р/н [NUMBER]. Крім того, відповідач зазначив, що автомобіль марки Nissan Qashqai, р/н [NUMBER], також був проданий під час перебування сторін у шлюбі та грошові кошти від його продажу були витрачені на потреби сім'ї. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку щодо безпідставності позовних вимог та необхідності відмови у їх задоволенні, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06 серпня 2005 року сторони зареєстрували шлюб, який був розірваний судовим рішенням від 13 жовтня 2014 року (а. с. 14). З матеріалів справи вбачається, що 22 лютого 2013 року на ім'я [PERSON] був зареєстрований автомобіль Nissan Qashqai 2.0 SE, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], р/н [NUMBER] (а. с. 23). Судом також встановлено, що автомобіль Nissan Qashqai 2.0 SE, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], р/н [NUMBER] 03 травня 2014 року зареєстрований на ім'я [PERSON] (а. с. 99). Згідно з довідкою Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів обслуговування м. Дніпропетровська та Солонянського району № 1201, підпорядкованого ГУМВС України в Дніпропетровській області № 14/1ЦНП від 28 листопада 2014 року - за [PERSON] будь-які транспортні засоби не зареєстровані (а. с. 45). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Сімейного кодексу України. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, приймаючи до уваги, що спірне майно було реалізовано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, внаслідок чого можливо зробити висновок проте, що грошові кошти, отримані від продажу автомобілів були витрачені на потреби родини [PERSON], доказів зворотнього стороною позивача суду надано не було, у зв'язку з чим суд вважає позовні вимоги недоведеними та необґрунтованими, а отже - такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, вимоги позивачки щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки їй в позові відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed