Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

06.02.2019 року позивач Кредитна спілка «Перше Кредитне Товариство» звернулося до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи вимоги тим, що 29.08.2008 року з відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір, згідно якого позивач надав кредит на суму 25000,00 грн. строком на 36 місяців, плата за користування кредитом становить 0,148 процентів від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. В забезпечення кредитного договору було укладено договір поруки, згідно якого [PERSON] виступила поручителем та зобов`язалась відповідати по зобов`язаннями [PERSON] , що витікають з кредитного договору. Позивач виконав умови договору. Однак, відповідач [PERSON] зі своєї сторони порушила умови договору та має прострочену заборгованість. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26.02.2019 року позовну заяву КС «Перше Кредитне Товариство» про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без руху. 28.03.2019 року через канцелярію суду надійшла письмова заява від представника позивача на виконання вимог ухвали суду, які були підставою для залишення заяви без руху. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29.03.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. 12.06.2019 року, через канцелярію суду відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву в якому просила в задоволенні позову відмовити, з огляду на те, що станом на 28.08.2011 року настав строк для виконання останньої щомісячної частини зобов`язання [PERSON] і впродовж шести місяців після цього позивач не вимагав від неї сплати боргу, а тому в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, станом на 29.02.2012 року припинилась порука і вона не повинна відповідати за зобов`язаннями [PERSON] перед позивачем. 12.06.2019 року, через канцелярію суду відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву в якому просила в задоволенні позову відмовити у звязку з недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог та у зв`язку зі спливом позовної давності як до основних зобов`язань за кредитним договором так і до вимоги про стягнення пені. 02.07.2019 року, електронною поштою суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив [PERSON] та [PERSON] в яких представник позивача зазначає, що Кредитною спілкою не було пропущено строк на звернення до суду з позовними вимогами відносно стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] , так як сплив позовної давності за даним кредитним договором закінчується 11.05.2028 року. 11.07.2019 року, через канцелярію суду відповідач [PERSON] подала заперечення на відповідь на відзив в якому просила відмовити в задоволенні позовної заяви КС «Перше кредитне товариство» у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог та у зв`язку зі спливом позовної давності. 11.07.2019 року, через канцелярію суду відповідач [PERSON] подала заперечення на відповідь на відзив в якому просила відмовити в задоволенні позовної заяви КС «Перше кредитне товариство» у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав клопотання про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила в їх задоволенні відмовити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила в їх задоволенні відмовити. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи, судом встановлено, що 29 серпня 2008 року між Кредитною спілкою «Перше Кредитне Товариство» та [PERSON] укладено кредитний договір №КВ-20/0825/08/1355*#. За вказаним договором КС «Перше Кредитне Товариство» зобов`язалася надати відповідачеві [PERSON] кредит у розмірі 25000 гривень (а.с.11,12). Відповідно до п. 2.1 Кредитного договору, відповідач [PERSON] зобов`язалася повернути кредит протягом 36 календарних місяцівв від дати надання кредиту з умов щомісячної сплати процентів за користування кредитом що становить 0,148 процентів від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Сторони домовилися, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься у розмірі та в строки згідно Додатку №1 цього договору (а.с.12). Крім цього, п. 9.4. Кредитного договору передбачена відповідальність за порушення умов кредитного договору, зокрема у випадку прострочення сплати процентів за користування кредитом або несвоєчасного повернення суми кредиту повністю або відповідної його частини, відповідач зобов`язалася сплачувати пеню у розмірі 1 проценту від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення платежів. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитна спілка «Перше Кредитне Товариство» свої зобов`язання за кредитним договором виконала, перерахувавши [PERSON] грошові кошти у розмірі 25000,00 гривень, що підтверджується Видатковим касовим ордером від 29.08.2008 року (а.с.103) та не заперечується відповідачем. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно Карточки платежів по гривневому кредиту [PERSON] має заборгованість за тілом кредиту в розмірі 23390,53 грн. дана сума заборгованості не заперечується відповідачем в судовому засіданні та погодилася її сплатити. Що стосується нарахування процентів, суд зазначає, що нарахування процентів, згідно Договору, відбувається згідно Додатку № 1 (Графік платежів), щомісячно до 29 числа кожного місяця (п.4.4. Договору). Кредит надавався на 36 місяців і згідно Графіку платежів діяв з 29.08.2008 року по 28.08.2011 року, про що і зазначено в Карточці платежів по гривневому кредиту наданому до позову, «Планова дата закриття кредиту 28.08.2011 року» (а.с.13). Таким чином, нарахування процентів згідно Договору відбувалося щомісячними платежами. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 36 місяці - до 28.08.2011 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 28 серпня 2011 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 29 числа кожного місяця. Починаючи з 29 серпня 2011 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (справа № 444/9519/12 від 28.03.2018 року), який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для судів України. З огляду на вказане суд не бере до уваги заперечення позивача висловлені в Відпові на відзив про те, що договір діяв з моменту його підписання сторонами і до моменту виконанняна всіх зобов`язань позичальника за договором перед кредитодавцем. При цьому позивач посилається на те, що відповідач не здійснювала регулярні щомісячні платежі, як було передбачено графіком платежів. Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідачів пеню за прострочення платежів. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Згідно Карточки платежів по гривневому кредиту розрахунок пені здійснено з 21.02.2009 року по 30.01.2019 рік. Разом з тим, сума пені нараховано за період з 21.02.2009 року по 10.08.2015 рік. Позивач звернувся до суду з даним позовом 06.02.2019 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, вимоги про нарахування за кредитними зобов`язаннями пені понад строку позовної давності в один рік суперечать вимогам чинного законодавства, а тому, суд вважає в цій частині позову слід відмовити. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за даним кредитним договором, 29.08.2008 року між Кредитною спілкою «Перше Кредитне Товариство» та [PERSON] було укладено договір поруки №КВ-20/0825/08/1355*#, за умовами якого поручитель зобов`язалася відповідати перед кредитною спілкою по зобов`язаннях позичальника [PERSON] , що витікають із кредитного договору № КВ-20/0825/08/1355*# від 29.08.2008 року. При цьому відповідно до п. 1.1 договору поруки, поручитель зобовязується відповідати перед кредитодавцем за виконання боржником всіх його зобовязань за Кредитним договором з додатками до нього, укладеного між Кредитодавцем і боржником, у випадку неналежного виконання останнім своїх зобовязань. У випадку прострочення боржником терміну платежу поручитель зобовязаний негайно виконати зобовязання боржника, строк виконання яких вже настав ( п. 2.4 Договору поруки). Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Виконання сторонами зобов`язання - це здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов`язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору. Як встановлено судом [PERSON] узяла на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 28 серпня 2011 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Таким чином, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Сторони домовилися, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься у розмірі та в строки згідно графіку платежів, щомісячно до 29 числа кожного місяця. Суд установив, що [PERSON] свій останній платіж сплатила 24.10.2008 року, а наступний термін платежу за договором був визначений до 29 листопада 2008 року (включно), який вона не здійснила, а тому згідно з підпунктом 2.1 договору кредитування з 30 листопада 2008 року несплачена заборгованість вважається простроченою. Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом. Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором ) пред`явити вимоги до поручителя. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Така Правова позиція була висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.06.1918 року у справі № 6-3087цс16. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги щодо солідарного стягнення з поручителя (відповідача) [PERSON] коштів за кредитним договором не підлягають задоволенню так, як позивачем не було пред`явлено в судовому порядку вимогу в межах строку дії поруки тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням. Верховний Суд України в постанові від 05.07.2017 року у справі №6-509 цс17 зазначив (висловив правову позицію) про те, що за змістом частини третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідачі у Відзиві на позовну заяву зазначили про пропуск позивачем строку позовної давності до вказаних правовідносинах. У Відповіді на відзив позивач зазначив, що при укладенні даного Договору сторони домовилися про збільшення строку позовної давності тривалістю 10 років. Однак, суд не може погодитися з доводами позивача, виходячі з наступного. Так, Верховний Суд України в Постанові № 6-1824цс15 зробив правовий висновок стосовно збільшення сторонами позовної давності. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати в договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга статті 6 ЦК України). За змістом частини третьої цієї статті сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, однак не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Виходячи з аналізу зазначених правових норм можна зробити висновок про те, що якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України, то розрахунок розміру пені та штрафу слід провести за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі, ураховуючи періодичність платежів, визначених договором. Згідно п.12.7 Договору строк позовної давності застосовується тривалістю у 10 років. Разом з тим, в договорі не деталізовано про збільшення якої позовної давності домовилися сторони, за всіма або окремими вимогами, а тому за змістом і формою така домовленість не відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України, а тому не може бути застосована судом. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача [PERSON] необхідно стягнути судовий збір в розмірі 350,90 грн.

Outcome: partial