Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

05.11.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні. В обґрунтування позову вказує, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, договору міни від 21.06.1995 року, посвідченим державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори [PERSON] та договором дарування від 08.12.1995 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори, двокімнатна квартира №29 в будинку №10 на проспекту [PERSON], що в м. Рівне належить на праві спільної часткової власності 2/3 її, та 1/3 [PERSON]. Вказує, що заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 серпня 2018 року по справі 569/9563/18 визнано [PERSON], [PERSON], [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №29 в будинку №10 на проспекті [PERSON] в м. Рівне. В звязку з тим, що її з відповідачкою спільне володіння та користування вказаною квартирою - є неможливим, змушена звертатись до суду з даним позовом. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просив суд їх задовільнити. Також зазначив, що у разі неявки відповідача в судове засідання проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явилась, хоча про час та місце судового розгляду, враховуючи, що її місце проживання невідоме, була повідомлений належним чином, шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідач про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала і позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд проводить розгляд справи на підставі\~ст.280 ЦПК України\~в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою позивачів. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, договору міни від 21.06.1995 року, посвідченим державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори [PERSON] та договором дарування від 08.12.1995 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори, двокімнатна квартира №29 в будинку №10 на проспекту [PERSON], що в м. Рівне належить на праві спільної часткової власності 2/3 [PERSON], та 1/3 [PERSON]. Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 серпня 2018 року по справі 569/9563/18 визнано [PERSON], [PERSON], [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №29 в будинку №10 на проспекті [PERSON] в м. Рівне. З технічного паспорту вбачається, що спірна квартира є двокімнатною та розташована на третьому поверсі п'ятиповерхового житлового будинку за адресою:м.Рівне. вул.О.Дундича (проспект Генерала Безручка в м. Рівне)[ADDRESS], житлові кімнати - площею 12,3 кв.м. та 16,95 кв.м . Згідно висновку про вартість майна від 20.09.2018 року, наданого стороною позивача, вартість спірної квартири становить 149607,68 грн. Як вбачається з позовної заяви, предметом судового розгляду є припинення права власності відповідача по справі на частку у спільному майні на вимогу іншого співвласника на підставі\~статті 365 ЦК України. Згідно з положеннями статей\~21,\~24,\~41 Конституції України, статей\~319,\~358 ЦК України\~всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із вищезазначеного, правовий режим спільної часткової власності визначається\~главою 26 ЦК України\~з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до частин першої, другої\~статті 364 ЦК України\~кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених\~ст. 365 ЦК України. Відповідно\~ст. 365 ЦК України\~право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 15 травня 2013 року при розгляді справи №6-37цс13, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої\~статті 365 ЦК України\~за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Невиконання позивачем цієї умови є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Європейський суд з прав людини рішенням від 21 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 21 березня 2011 року, у справі «[PERSON] проти України» №35041/05 установив наявність порушення ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Перший протокол), ратифікованого Україною\~Законом від 17 липня 1997 р. №475/97-ВР, а саме: незаконне позбавлення Р.А.І. майна у зв'язку з порушенням правил щодо попереднього депонування суми відшкодування, що може призвести до негативних економічних наслідків для Р.А.І., оскільки вимога попереднього платежу є не технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді справи №6-68цс14, відповідно до норми\~статті 365 ЦК України, зокрема пункту 4 частини першої\~статті 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. При неможливості виділу частки із спільного майна в натурі або встановлення порядку користування нею, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості майна на час розгляду справи. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продане в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Відповідно, вартість 1/3 частки спірної квартири становить 49869,23 грн. Згідно квитанції від 27.02.2019 року на суму 49869,23 грн., позивач [PERSON] внесла на депозитний рахунок [PERSON] служби України м.Києва кошти на суму 49869,23 грн., що дорівнює ринковій вартості 1/3 частки квартири, розташованої за адресою: м.Рівне. [ADDRESS]. Таким чином, дослідивши письмові докази, судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються саме\~ст. 365 ЦК України\~та відповідно до якої право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, за наявності підстав, передбачених пунктами 1-4 частини першої вказаної статті. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Водночас у п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»\~зазначено, що в окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок (квартиру) є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку (квартирі) не проживає і забезпечений іншою жилою площею. Судом встановлено, що відповідач у спірній квартирі не проживає та не зареєстрована, а позивач проживає у спірній квартирі. Суд вважає встановленим, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі; розподілити вказану квартиру неможливо; спільне володіння і користування сторонами спірною квартирою є неможливим, припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки відповідач не проживає в даній квартирі. Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира не може бути поділена у натурі між співвласниками у відповідності до ідеальних часток кожного з них, а позивачем на депозитний рахунок внесено суму, еквівалентну вартості 1/3 частки відповідача, у розмірі 49869,23 грн.. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved