Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

06.09.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», в якому просить визнати дії директора підприємства [PERSON] незаконними та такими, що порушують законодавство про оплату праці; визнати дії підприємства незаконними та такими, що порушують законодавство про оплату праці; стягнути з підприємства заборгованість по невиплаченій заробітній платі в розмірі 72137 грн. 80 коп. (з яких 39653 грн. 17 коп. розмір невиплаченої заробітної плати та 32484 грн. 63 коп. розмір інфляційних витрат), а також моральну шкоду в розмірі 10000 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що з 2007 року по 2016 рік він працював старшим машиністом турбінного відділення котлотурбінного цеху ЛМКП «Львівтеплоенерго». Протягом 2010-2015 років заробітна плата нараховувалася та виплачувалася з порушенням вимог чинного законодавства про оплату праці, внаслідок чого [PERSON] недоотримав заробітну плату на загальну суму 39653 грн. 17 коп., яку він просить стягнути з підприємства з інфляційними витратами. Крім того, [PERSON] зазначає, що незаконними діями з приводу неправильного нарахування та виплати заробітної плати йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в 10000 грн. з врахуванням триваючого характеру порушення права та необхідності судового захисту. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що заробітна плата нараховувалася та виплачувалася в передбаченому законом розмірі. Крім того представником відповідача зазначено, що такий спосіб захисту, як зазначено в п.п. 1, 2 позовної заяви, не передбачений чинним законодавством. Також представник відповідача посилався на те, що минув передбачений законом строк звернення до суду з трудовим спором. Заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. З 01.09.2007 року по 05.01.2016 рік позивач працював старшим машиністом турбінного відділення котлотурбінного цеху ЛМКП «Львівтеплоенерго». Тобто, позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства або уповноважений ним орган зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю. Відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх належних йому до виплати сум здійснюється підприємством в день звільнення. Позивач посилається на те, що під час роботи в період з 2010 року по 31.12.2015 року заробітна плата виплачувалася в меншому розмірі, ніж передбачено законодавством. Статтею 96 КЗпП України передбачено, що основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики. Відповідно до ст. 97 КЗпП України оплата праці здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці (ч. 1). Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розмірі надбавок, доплат, премій встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві не укладено, власник або уповноважений ним орган зобовязаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (ч. 2). Конкретний розмір тарифних ставок (окладів) встановлюється власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених ч. 2 цієї статті. Власник або уповноважений ним орган не має право в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективним договором. Пунктом 1.1.3 Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським обєднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012 роки передбачено, що мінімальна тарифна ставка (оклад) за просту некваліфіковану працю встановлюється в розмірі не нижче визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальна тарифна ставка робітника І-го розряду в розмірі не менше 120% мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Згідно з тарифною частиною Регіональної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, обєднанням роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2010-2011 роки, що регулює питання оплати праці працівників житлово-комунального господарства області, сторони домовилися встановити мінімальну тарифну ставку робітника І-го розряду у розмірі, передбаченому в Галузевій угоді між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським обєднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012 роки. Додатком № 1 до Тарифної частини Регіональної угоди встановлено коефіцієнти співвідношень тарифної ставки робітника І-го розряду за підгалузями та видами робіт до встановленої Галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І-го розряду. Зокрема, для працівників, зайнятих на роботах по експлуатації устаткування ТЕЦ, коефіцієнт становить 1,62, коефіцієнт V-го розряду становить 2,49. Додатком № 2 до Тарифної частини Територіальної угоди на 2012-2014 роки встановлено єдину сітку між розрядних тарифних коефіцієнтів по підгалузях житлово-комунального господарства. Для ІV-го розряду встановлено коефіцієнт 1,54. Таким чином, формула розрахунку тарифної ставки позивача за період з липня 2010 року по квітень 2012 року здійснюється наступним чином: мінімальна заробітна плата х 1,2 х 2,49, а за період з травня 2012 по червень 2015 року мінімальна заробітна плата х 1,2 х 1,62 х 1,54. Як вбачається з розрахункових листків, заробітна плата за період з липня 2010 року по червень 2015 року нараховувалася та виплачувалася без дотримання вищезазначених норм закону, що призвело до нарахування та виплати заробітної плати позивачу не в повному розмірі. Факт порушення вимог чинного трудового законодавства з питань заробітної плати також підтверджується постановою Залізничного районного суду м. Львова № 462/7893/13 від 14.11.2013 року, якою за результатами проведеної 08.10.2013 року Територіальною інспекцією з питань праці на директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» накладено адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 41 КУпАП за порушення законодавства про працю, а саме: генеральної галузевої угоди в частині визначення розміру тарифної ставки. Повторною перевіркою, проведеною 12.12.2013 року Територіальною інспекцією з питань праці, встановлено невиконання припису, відносно директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 188-6 КУпАП та винесено постанову про накладення штрафу, який було сплачено в добровільному порядку. Крім того, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26.02.2015 року у справі № 462/2060/14-ц встановлено, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» не дотримується вимог п. 16.1 Колективного договору на 2012-2013 роки, п. 1.1.3 Галузевої угоди на 2010-2011 роки та п. 2 Територіальної угоди на 2012-2014 роки в частині визначення тарифної ставки. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судовими рішеннями у справі № 462/7893/13 від 14.11.2013 року та у справі № 462/7060/14-ц від 26.02.2015 року встановлено порушення відповідачем вимог законодавства про оплату праці в період 2010-2015 років в частині визначення розміру тарифної ставки. Отже, ця обставина не потребує додаткового доведення. З розрахунку, який зроблено позивачем та його представником, вбачається, внаслідок порушення відповідачем законодавства про оплату праці позивачем недоотримано заробітної плати на загальну суму 39653 грн. 17 коп. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування зробленого позивачем розрахунку. Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати в розмірі 39653 грн. 17 коп. підлягає задоволенню. Разом з тим, позовні вимоги про визнання дій ЛМКП «Львівтеплоенерго» та його директора [PERSON] незаконними та такими, що порушують законодавство про оплату праці, не можуть бути задоволені, оскільки обраний позивачем такий спосіб захисту, не передбачений законодавством. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення інфляційних витрат, судом враховано, що таке стягнення не передбачено чинним трудовим законодавством. Так, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів та послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці. Проте, інфляційні витрати та індексація грошових доходів населення не є тотожними поняттями, оскільки мають різну природу та різний механізм нарахування. Як вбачається з розрахункових листків заробітної плати позивача, індексація його заробітної плати проводилася відповідно до вимог вищезазначеного Закону. Позивачем та його представником не наведено та не доведено обставин, які б свідчили про невірність проведення індексації заробітної плати позивача, зробленої відповідачем. При цьому, доданий до позовної заяви розрахунок інфляційних витрат, дає підстави вважати, що він зроблений відповідно до механізму, передбаченому ч. 2 ст. 625 ЦК України як відповідальність за порушення грошового зобовязання. При вирішенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, судом враховано, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженним ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Факт порушення відповідачем законодавства в частині оплати праці позивача знайшло своє підтвердження в судовому засіданні. Разом з тим, наявність шкоди, її характер та розмір має бути обґрунтована та доведена позивачем. Посилаючись на наявність моральної шкоди, позивачем не зазначено, в чому саме полягає ця моральна шкода, не надано жодного доказу на підтвердження наявності передбачених в ст. 237-1 КЗпП України негативних наслідків. Також судом враховано, що за вимогами ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач був звільнений 05.01.2016 року, про порушення свого права на оплату праці позивач повинен був дізнатися з листів Територіальної державної інспекції з питань праці від 08.10.2013 року та від 17.03.2014 року. З позовом [PERSON] звернувся 06.09.2016 року.Тобто, позивачем пропущено строк звернення до суду з позовними вимогами щодо відшкодування моральної шкоди. Діюче законодавство про працю передбачає можливість поновити цей строк в разі пропуску їх з поважних причин (ст. 234 КЗпП України). Проте, позивач не просить суд поновити строки звернення до суду з цією позовною вимогою. Позивач в своїй позовній заяві та представник позивача в судовому засіданні посилаються на те, що вимоги про стягнення заробітної плати не обмежені будь-яким строком. Суд вважає таке посилання помилковим. Так, в ч. 2 ст. 233 КЗпП України зазначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому суми заробітної плати без обмеження будь-яким строком. При цьому, необмеженою будь-якими строками є лише одна вимога, а саме: вимога про стягнення належної працівнику суми заробітної плати. Вимога про відшкодування моральної шкоди не передбачена в ч. 2 ст. 233 КЗпП України, тому на неї розповсюджуються строки, передбачені в ч. 1 цієї статті. За таких обставин суд не вбачає законних підстав для задоволення вищезазначеної позовної вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Під час звернення до суду позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Оскільки позовні вимоги про стягнення заробітної плати обгрунтовані та підлягають задоволенню, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial