Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

07.08.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 27 червня 2019 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, за яким [PERSON] одержав від [PERSON] грошові кошти в сумі 500000 грн. 00 коп., які зобов`язався повернути в строк до 01 січня 2020 року, а у випадку несвоєчасного повернення коштів, [PERSON] зобов`язався виплатити пеню в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення, що підтверджено відповідною розпискою. Станом на 01.01.2020 року відповідач [PERSON] зобов`язання не виконав та грошові кошти не повернув, та прострочив виконання зобов`язання на 70 днів. Таким чином, окрім суми основного боргу, підлягає стягненню пеня в розмірі 350000 грн. 00 коп., виходячи із наступного розрахунку: 70 (кількість днів прострочення)х на 5000 грн. (1% від суми боргу)= дорівнює 350000 грн. 00 коп. На підставі викладеного, посилаючись на ст. ст. 526, 549, 1046, 1047 ЦК України, позивач [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 500000 грн., пеню в сумі 350000 грн. 00 коп., а також судові витрати по справі. До початку проведення судового засідання позивач надав суду заяву в якій вказав, що позовні вимоги підтримує повністю і просить суд їх задовольнити. Відповідач, до початку проведення судового засідання, надав суду заяву про визнання позову. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Статтею 1047 ЦК України передбачена письмова форма укладення договору позики. Згідно з положеннями ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Матеріалами справи встановлено, що 27 червня 2019 року між [PERSON] з однієї сторони (позикодавець) та [PERSON] , з іншої сторони (позичальник) укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму в розмірі 500000 грн., яку зобов`язався повернути до 01 січня 2020 року, а у випадку несвоєчасного повернення коштів - сплатити пеню в розмірі 1% від суми боргу за один день прострочки (а.с.5). Оскільки сторони дійшли спільної згоди про те, що грошові кошти будуть перебувати у користуванні відповідача визначений період часу і встановили строк їх повернення, про що склали відповідну розписку, зазначене підтверджує факт укладення договору позики між ними та умови її повернення. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. На час розгляду справи умови договору позики відповідачем не виконані, сума наданої позики у встановлені строки [PERSON] не повернута. Досліджені у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність законних підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики розміром 500000 грн. 00 коп. Відповідно до ст. 549 ЦК України, визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Крім того, згідно ч. 1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У зазначеній вище розписці позичальник зобов`язався, в разі несвоєчасного повернення боргу за позикою, сплатити пеню в розмірі 1% від суми боргу за один день прострочення. Позивач у позові вказав на те, що відповідач прострочив виконання зобов`язання на 70 календарних днів, тому має наступний розрахунок: 70 (кількість днів прострочення)х на 5000 грн. (1% від суми боргу) = дорівнює 350000 грн. 00 коп. Дана сума пені є обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON] . Позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено не в повному обсязі судовий збір, а саме у сумі 7500 грн. 00 коп., замість 8500 грн., виходячи із ціни позову у сумі 850000 грн. 00 коп. та положення пп.1 п.1. ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», тому різниця, яку складає 1000 грн. 00 коп., підлягає стягненню з позивача на користь держави. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Факт понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем у сумі 6000 грн. 00 коп. належними доказами не підтверджено, тому за таких обставин дана сума не може бути стягнутою з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial