Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-19 00:00:00

06.02.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якій просив: визнати відповідачів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказав, що він є власником житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані він, його колишня дружина [PERSON] та діти [PERSON] від іншого шлюбу - [PERSON] та [PERSON] . Ще до припинення спільного проживання з [PERSON] та розірвання шлюбу , її діти від попереднього шлюбу будучи повнолітніми змінили місце проживання за адресою: [ADDRESS] та з 2017 року не проживають, намірів проживати в ньому по даний час не виявили, однак, на пропозицію добровільно знятися з реєстрації відмовляюся без зазначення причин. Відповідачі витрати на утримання житла та за сплату житлово-комунальних послуг не несуть, їх особисті речі в будинку відсутні. Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20.02.2020 року відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач не з`явився, його представник адвокат Садовий В.В. надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив на позов не подали. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі - продажу від 13.07.1999 року, витягу з Державного реєстру правочинів, технічного паспорту на житловий будинок, будинок [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві власності. З наведеного вбачається, що єдиним законним власником житла є [PERSON] . Згідно довідки виконавчого комітету Засульської сільської ради № 681 від 22.01.2020 року про склад сім`ї та проживання, за адресою [ADDRESS] до складу сім`ї, які зареєстровані за даною адресою входять [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в стосунках по відношенню до голови домогосподарства родичами не являються. Крім того, з приводу перешкод користування чи вселення в житлове приміщення за місцем реєстрації відповідачі не зверталися. /а.с.13,14/ Відповідно до Акту обстеження житлово - побутових умов №6 від 21.01.2020 року [PERSON] , [PERSON] , зареєстровані, але не проживає за адресою [ADDRESS] . з 2017 року по теперішній час. Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд бере до уваги приписи ст. 406 ЦК України, 1. сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. 2. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже, враховуючи, що житло належить на праві приватної власності позивачу, відповідачі, відсутні в будинку з 2017 року, суд вважає вимоги позивача доведеними і обгрунтованими, такими, що грунтуються на положеннях чинного законодавства, а тому приходить до висновку про необхідність їх задоволення. Крім того, оскільки позивач на підставі п.3 ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору за одну із позовних вимог, в силу 840,80 грн. та на користь держави в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved