Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-16 00:00:00

05.04.2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання договору купівлі продажу\~ дійсним, визнання права власності. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона 15.01.2010 року придбала у [PERSON] за грошові кошти у розмірі 400 доларів США гараж розміром 6 х 4,40 кв.м який розташований в м. Апостолове по вул. Фестивальна, б/н, Апостолівського району Дніпропетровської області. На підтвердження цього факту вони склали відповідну письмову розписку від 15.01.2010 року, у присутності свідків [PERSON] та [PERSON], Після цього, [PERSON] на підтвердження того, що він дійсно є власником гаражу, надав позивачці документи, які підтверджували, що саме він є забудовником гаражу, а саме: Державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0.0026 га, на якій розташований гараж в м. Апостолове по вул. Фестивальна, б/н, Апостолівського району. Цільове призначення вказаної земельної ділянки є індивідуальне гаражне будівництво. Крім того, в Державному акті вказані межі земельної ділянки та присвоєно кадастровий номер земельної ділянки 1220310100:03:003:0773. На вказаній ділянці [PERSON] побудував гараж, будівельні вимоги ним було дотримано, оскільки будь-яких перешкод іншим особам він будівлею нерухомого майна не вчинив, тому з часу будови гаражу і по день фактичного його придбання позивачкою постійно користувався даним гаражем для зберігання автотранспорту, займався його обслуговуванням та підтриманням у технічно справному стані. Однак у зв'язку із тим, що останній побудований без відповідної проектної документації, [PERSON] не мав можливості оформити право власності на вказаний гараж. Нотаріально оформити договір купівлі-продажу гаражу [PERSON] позивачці обіцяв, однак після отримання грошових коштів за гараж фактично ухилявся від оформлення договору купівлі-продажу гаражу у нотаріуса, мотивуючи це тим, що оформлення документів буде йому коштувати більше ніж вартість самого гаражу. 13.06.2011 року [PERSON] помер. Спадкоємці права на спірний гараж не пред'являли, оскільки їм було відомо про те, що вказаний гараж належить фактично позивачці. На даний час позивач добросовісно і відкрито володіє придбаним гаражем, тому вимушена звернутись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на спірний гараж, на підставі вказаного просить позов задовольнити в повному обсязі. 03.05.2018 року на адресу суду надійшла заява позивача [PERSON] про розгляд справи у її відсутності (а.с.19). 19.04.2018 року адресу суду надійшла заява представника відповідача про розгляд справи у відсутності представника. У судове засідання сторони не зявились, про час та місце слухання справи повідомлялись, будь-яких заяв не надали, тому справу розглянуто у їх відсутності на підставі раніше поданих заяв. У судовому засіданні обставини, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги, знайшли часткове підтвердження, однак законних підстав для визнання договору укладеним та визнання за позивачем права власності судом не встановлено. Так, обставинами, які мають значення для справ про визнання права власності на майно є: - наявність спірного майна, - підстави набуття права власності, - обставини, що свідчать про володіння позивачем спірним майном як власним, - підстави того, що відповідач порушує, оспорює або не визнає права власності позивача. У судовому засіданні з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 980867 від 10.09.2008 року встановлено, що [PERSON] на підставі рішення Апостолівської міської ради №1307-18/У від 31.07.2008 року є власником земельної ділянки площею 0.0026 га, яка розташована в м. Апостолове по вул. Фестивальна, б/н, Апостолівського району, цільове призначення якої вказано - індивідуальне гаражне будівництво (а.с. 8). Відомостей про реєстрацію будь-якого нерухомого майна на даній земельній ділянці позивачем не надано, у позовній заяві зазначає, що будівництво нерухомого майна здійснювалось без отримання дозволів та після завершення будівництва не вводилось в експлуатацію. У розписці від 15.01.2010 року зазначено, що [PERSON] отримав від [PERSON] гроші у сумі 400 доларів США, за гараж, який розташований за адресою м. Апостолове по вул. Фестивальна, б/н, Апостолівського району, розміром 6 х 4,40, у присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). У заяві [PERSON] від 07.11.2017 року зазначено, що вона підтверджує, що [PERSON] придбала 15.01.2010 року до смерті у її чоловіка [PERSON] гараж, який розташований за адресою м. Апостолове по вул. Фестивальна, б/н, Апостолівського району. Претензій до [PERSON] вона не має, спадщину не оформляла, окільки знала про продаж гаража. (а.с. 10). У заяві [PERSON] від 07.11.2017 року зазначено, що вона підтверджує, що [PERSON] придбала 15.01.2010 року у [PERSON] гараж, який розташований за адресою м. Апостолове по вул. Фестивальна, б/н, Апостолівського району. (а.с. 11). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Надані позивачем докази доводять факт передачі позивачем грошових коштів гр.. [PERSON], однак не доводять факту укладення між нею та [PERSON] договору купівлі-продажу гаражу, оскільки відповідно до\~ст. 655 ЦК України, - за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.5\~ст. 656 ЦК України\~особливості купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. Відповідно до\~ст. 657 ЦК України\~договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Тому, належним доказом щодо укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна мав би бути нотаріально-посвідчений договір купівлі-продажу, який між позивачем та гр.. [PERSON] не укладався, а тому факт укладення договору між сторонами щодо купівлі-продажу нерухомого майна не доведено належними та допустимими доказами. Згідно ч. 2\~ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Однак, норма ч. 2\~ст. 220 ЦК України\~не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню й державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.\~210,\~640 ЦК України\~пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Згідно зі\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Виходячи зі змісту ст.\~218,\~220 ЦК України, недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину робить такий правочин нікчемним, якщо він відповідно до чинного законодавства підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Позивачем не надано доказів, що [PERSON] ухилялися від нотаріального посвідчення договору. Крім того, відповідно до вимог\~ст. 316-322 ЦК України, - лише власник має право відчужити належне йому майно на праві власності. В матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи на спірне майно, які б підтверджували право власності [PERSON] на це майно та його право на відчуження цього майна. З огляду на розписку, то з неї не вбачається на підставі яких правовстановлюючих документів вказане майно належить на праві власності та конкретно кому. Крім того, позивач стверджує, що на даний час [PERSON] помер, однак позивач не надає доказів відсутності спадкоємців його майна, а тому Апостолівська міська рада Дніпропетровської області (обєднана територіальна громада) є неналежним відповідачем. Оскільки в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт наявності спірного майна, укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, положення ч. 2 ст. 220ЦК України щодо можливості визнання договору укладеним до спірних правовідносин не застосувуються, а також не встановлено обставин які б свідчили про те, що відповідач порушує, оспорює або не визнає права власності позивача, суд не має законних підстав для визнання угоди дійсною та визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, а тому в задоволені позову слід відмовити.

Outcome: dismissed