Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

06 липня 2018 року [PERSON] , звернулася до суду із позовом до Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на земельну ділянку. В позовній заяві, з урахуванням уточнених позовних вимог від 17 грудня 2019 року, зазначає, що [INFO] померла її тітка [PERSON] , яка була зареєстрована та постійно проживала за адресою по [ADDRESS] . Після її смерті відкрилася спадщина, а саме земельна ділянка площею 1.5165 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. З 30.01.1996 року до 06.04.2002 року, а отже на час відкриття спадщини [PERSON] , постійно проживала разом зі спадкодавцем за місцем його реєстрації. Інших спадкоємців, які мають право на спадкування за законом чи заповітом не має. Вимушена звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, з метою оформлення права на нерухоме спадкове майно. Просить ухвалити рішення, яким встановити факт прийняття спадщини [PERSON] , після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 1,5165 га, яка складається із п`ятьох земельних ділянок площею 0,0920 га, площею 0,0899 га, площею 0,7142 га, площею 0,2437 га, та площею 0,3766 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області, в порядку спадкування, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивач та представник позивача в підготовчому судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Просила ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області, скерував суду заяву, в якій позовні вимоги визнав, клопотав про розгляд справи за його відсутності (а.с.47). У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вислухавши пояснення позивач та представника позивача та дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не має для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що [INFO] померла тітка позивача - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 08.04.2002 р., видане Дмитрівською сільською радою Радехівського району Львівської області, відповідний запис за №11 (а.с.9). Згідно копії свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , повторно виданим відділом ДРАЦС 01.02.2011 р., [PERSON] помер [INFO] , відповідний актовий запис за №27 (а.с.10). З копії свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , вбачається, що [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] та після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.11). Згідно копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданим 26.03.1965 р. [PERSON] , [INFO] , в графі батьки значаться [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Відповідно до копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , повторно виданим 13.02.1975 р. [PERSON] , [INFO] , в графі батьки значаться [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). З копії свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , вбачається, що [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] та після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.14). 28.09.1985 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданим 28.09.1985 року, відповідний актовий запис за №25 (а.с.15). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 26.10.2006 р., видане повторно Радехівським відділом РАЦС РУЮ Львівської області, відповідний актовий запис за №27 (а.с.16). Відповідно до довідки виконкому Дмитрівської сільської ради №566 від 23.05.2018 р., спадкодавець [PERSON] , яка померла [INFO] , проживала і на день смерті була зареєстрована в [ADDRESS] , одна. Від імені гр. [PERSON] виконкомом Дмитрівської сільської ради посвідчувався заповіт 13.05.1992 року, актовий запис №20 (а.с.17). З довідки виконкому Дмитрівської сільської ради №590 від 05.06.2018 р. вбачається, що гр.. [PERSON] - 1965 року народження проживала без реєстрації із спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , в [ADDRESS] та вели спільне господарство із слів сусідів (гр. [PERSON] та гр. [PERSON] ) (а.с.18). Згідно Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІV-ЛВ №028912, виданого 29.12.1999 року Радехівською райдержадміністрацією на підставі рішення IХ сесії ІІІ демократичного скликання Радехівської ради народних депутатів від 24.12.1999 року, та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №4932, вбачається, що земельна ділянка, площею 1,5165 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області, належала [PERSON] (а.с.19-зворот). Згідно дублікату заповіту від 13 травня 1992 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області, виданий замість втраченого [PERSON] , зареєстрованого за №20, [PERSON] , заповіла належний їй будинок з господарськими будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] , [PERSON] (а.с.54). Факт прийняття спадщини позивачем, підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , не довірити показам яких в суду підстав немає (а.с.60). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Перешкодою в реалізації позивача її законних прав та інтересів, є те, що вона позбавлена у позасудовому порядку оформити спадщину, після смерті [PERSON] . Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо встановлення юридичного факту та визнання права власності є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved