Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

05 лютого 2016 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Експрес-Банк» (далі за текстом Банк, АБ «Експрес-Банк») звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі за текстом відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги порушенням відповідачем взятих на себе зобов'язань відповідно до умов договору. Зі змісту позовної заяви вбачається, що між Банком та відповідачем 24.01.2014 року було укладено кредитний договір № 142571/30/к2 (кредит на споживчі цілі із зарахуванням грошових коштів на картковий рахунок НСМЕП по кредитному продукту 30 «Фінансова підтримка»), відповідно умов якого наданий кредит на споживчі цілі в сумі 17 000,00 грн. строком на 24 місяців, з 24.01.2014 року по 24.01.2016 року. Банк свої зобовязання за Договором виконав в повному обсязі. Відповідач зобовязання за договором не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованості за договором, яка станом на 13.01.2016 року становить у загальному розмірі 23\~162,72 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, та сплачені судові витрати у розмірі 1378,00 грн. Позивач в судове засідання не зявився, через канцелярію суду надав клопотання по розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надіслав заперечення на позовну заяву, зі змісту яких вбачається, що відповідач заперечує проти стягнення з нього пені за несвоєчасне погашення кредиту у сумі 3927,53 грн. та пені за несвоєчасну сплату відсотків в сумі 1171,99 грн., штрафу 1700 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 1139,71 грн., оскільки ці суми значно перевищують розмір суми основного боргу. Крім того, посилається на те, що стягненні різного виду штрафів, неустойки та пені є покладенням на боржника додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності, що є недопустимим. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази в межах заявлених позовних вимог (ст.11 ЦПК України) суд встановив наступне. Згідно з ч.1 статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 24.01.2014 року між АБ «Експрес-Банк» та [PERSON] був укладений договір № 142571/30/к2, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 17 000. (кредит на споживчі цілі із зарахуванням грошових коштів на картковий рахунок НСМЕП по кредитному продукту 30 «Фінансова підтримка») строком на 24 місяці з 24.01.2014 року по 24.01.2016 року. З моменту припинення зарахування заробітної плати ті інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем відповідача на момент укладання договору, на поточний картковий рахунок, відкритий позивачем, до закінчення строку дії договору процентна ставка складає 38 % річних. Моментом припинення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства визначається як переш число календарного місяця, наступного після спливу двох календарних місяців, протягом яких здійснювалося зарахування заробітної плати ті інших виплат на поточний рахунок, відкритий позивачем. Статтею 204 ЦК України проголошена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилами статей 525, 526 і 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмові від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). ПАТ «Експрес-Банк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. В порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов'язання не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованості у загальному розмірі 23\~162,72 грн. (двадцять три тисячі сто шістдесят дві гривні 72 копійки), яка складається з наступного: - сума простроченої заборгованості по тілу кредиту 10\~624,94 грн.; - сума простроченої заборгованості по нарахованим відсоткам 4\~598,55 грн.; - сума пені за несвоєчасне повернення кредиту 3\~927,53 грн.; - сума пені за несвоєчасну сплату нарахованих відсотків - 1\~171,99 грн.; - інфляційні нарахування на суму простроченого кредиту 1\~139,71 грн.; - сума штрафу за невиконання умов п. 6.4 кредитного договору 1\~700, грн. У письмових запереченнях відповідач фактично не заперечує проти заборгованості, яка складається з суми простроченої заборгованості по тілу кредиту 10\~624,94 грн. та суми простроченої заборгованості по нарахованим відсоткам 4\~598,55 грн. У спірних правовідносинах підлягає встановленню правомірність нарахування позивачем пені за несвоєчасне повернення кредиту 3\~927,53 грн., пені за несвоєчасну сплату нарахованих відсотків - 1\~171,99 грн., інфляційних нарахувань на суму простроченого кредиту 1\~139,71 грн. та штрафу за невиконання умов п. 6.4 кредитного договору 1\~700, грн. Щодо позовних вимог про стягнення пені та штрафу слід зазначити наступне. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Як вбачається з матеріалів справи, сторони передбачили у кредитному договорі (ст. 6) відповідальність позичальника за порушення зобов'язань у формі: - пені за порушення строку сплати процентів за користування кредитом (п.6.2); - пені за порушення строку повернення кредиту (п.6.3); - штрафу у розмірі 10% від суми отриманого кредиту за невиконання або неналежне виконання умов п.п. 5.2.3, 5.2.4, 5.2.5 договору (п. 6.4). Тобто, умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення кредиту і процентів за користування ним. У той самий час згідно з п.п. 5.2.3, 5.2.4, 5.2.5 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за інші правопорушення: один із них - за порушення обов'язку отримувати заробітну плату та інші виплати підприємства, на якому працює позичальник, тільки на рахунок, відкритий у кредитодавця, на протязі всього строку дії договору. За таких обставин доводи відповідача в частині неправильного застосування вимог ст. 61 Конституції України і покладення на нього подвійної цивільно-правової відповідальності одного і того ж виду за одне і те саме порушення договірного зобов'язання не знайшли свого підтвердження. Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, слід зазначити наступне. Верховний суд України, узагальнюючи судову практику з питання стягнення судами інфляційних втрат (узагальнення підготовлене суддею Верховного Суду України Сеніним Ю.Л., науковим консультантом відділу вивчення судової практики управління вивчення та аналізу судової практики [PERSON]П, к.ю.н. та науковим консультантом відділу вивчення судової практики управління вивчення та аналізу судової практики [PERSON], к.ю.н.), роз'яснив наступне. Проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі, після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому, беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним. Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 29 травня 2013 р. у справі № 6-39цс13). У п. 18 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснюється, що за змістом ст. 552, ч. 2 ст. 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три відсотка річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). В той же час, проценти за користування кредитними коштами, які передбачені умовами договору та ст. 1054 ЦК України, є фактично платою за даним договором і такі нараховуються за відсутності порушення (прострочення) зобовязання за кредитним договором. Тобто, правова природа процентів є зовсім іншою, а відтак банк вправі додатково ставити питання про стягнення 3% річних не залежно від стягнення відсотків за користування кредитом. Також проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11). З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що в загальну суму заборгованості за вказаним кредитним договором Банком правомірно включені інфляційні нарахування на суму простроченого кредиту в розмірі 1139,71 грн., сума розрахунку яких фактично не оспорюється. Згідно ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суд вважає помилковим посилання відповідача на те, що в даному випадку наявні обставини, які є підставою для зменшення розміру неустойки. Так, твердження відповідача на завишення суми прострочених відсотків та неправомірне включення до загального розміру заборгованості пені, інфляційних нарахувань та штрафу не може вважатися в даному випадку істотною обставиною, оскільки у відповідності з п. 27 постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Доказів наявності таких обставин відповідачем не надано. \~ \~ \~ \~ Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в силу статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] належним чином не виконує зобов'язання, передбачені укладеним в установленому законом порядку кредитним договором. Такі дії відповідача є неправомірними, тому позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в розмірі 1378,00 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved