Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

06 липня 2012 року Публічне Акціонерне Товариство [PERSON] ПриватБанк(далі - [PERSON]) звернулось до суду з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про звернення стягнення за кредитним договором посилаючись на те, що 26.08.2008 року між Позивачем та третьою особою [PERSON] був укладений кредитний Договір № GOАWGA0000000104 (надалі кредитний Договір). Відповідно до умов кредитного Договору, Позивач надав [PERSON] кредит в сумі 185 755,00 (сто вісімдесят пять тисяч сімсот пятдесят пять грн. 00 копійок), зі сплатою за користування кредитом 20,04% на рік, з кінцевим терміном повернення 26.08.2013 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ ПриватБанкта відповідач [PERSON] уклали договір іпотеки № б/н. Згідно з договором іпотеки відповідач надав і іпотеку нерухоме майно, а саме: 3-х кімнатну квартиру загальною площею 67,7000 кв.м., яка розташована за адресою: Донецька область м. Артемівськ вул.Леваневського,117/41. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування квартири б/н від 07.08.2008 р. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 242 500,00 грн.Позивач вказує, що [PERSON] всупереч умовам Договору банківського рахунку та вимогам чинного законодавства України, не сплатила щомісячні платежі на повернення Кредиту, у строк, встановлений Договором, зокрема, відповідно до Графіку погашення кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості ,яка станом на 21.05.2012 року становить 137\~925,89 гривень та складається з заборгованості за кредитом : 107 453,07 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом : 12 806,01 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом : 2\~687,77 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором : 8 173,04 грн.; штрафу (фіксована частина) : 250,00 грн.;штрафу (процента складова) : 6 555,99 грн. Враховуючи викладене, позивач просить суд звернути стягнення на квартиру загальною площею 67,70 кв.м., яка розташована за адресою: Донецька область м. Артемівськ вул.Леваневського, 117/41, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № б/н від 26.08.2008 року) ПАТ КБ ПриватБанк(49094 м. Дніпропетровськ вул.Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ ПриватБанквсіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Позивач також просив суд виселити відповідача та інших осіб ,які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки) , розташованій за адресою : м.Артемівськ ,вул. лева невського б.117, кВ.41 зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України з питань громадянства ,іміграції та реєстрації фізичних осіб ,компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири. У судовому засіданні представник позивача, що діє на підставі довіреності юридичної особи, підтримав заявлені позовні вимоги у тому обсязі, у якому вони викладені у позові. Відповідач та третя особа у судове засідання не зявилися, подали до суду заяву про слухання справи у їхню відсутність та просили суд врахувати їхні заперечення , у яких вказали, що просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог , оскільки вони,на їх думку, не ґрунтуються на законі. У запереченні відповідач та третя особа послалися на ту обставину, що відповідач має тяжку хворобу,перебуває у зоні АТО і тому наразі не має змогу сплатити кредит. Вони також вказують, що позивачем при предявленні позову не виконані вимоги ст.ст.38,39 ЗУ «Про іпотеку» ,що робить неможливим постановлення рішення судом у відповідності до правової позиції викладеної у Постанові ВСУ № 6-1205цс-15 від 23.12.2015 року та №6-39цс-15 . Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Приписами частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно поданого позову станом на 11.08.2011 р. загальна сума заборгованості за Кредитним договором складає: 137 925,89 гривень та складається з : - заборгованість за кредитом : 107 453,07 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом : 12 806,01 грн.; - заборгованість по комісії за користування кредитом : 2 687,77 грн.; - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором : 8 173,04 грн.; - штраф (фіксована частина) : 250,00 грн.; - штраф (процента складова) : 6 555,99 грн. Порушення [PERSON], своїх зобов'язань за Договором банківського рахунку підтверджується розрахунком заборгованості від 21.05.2012 року на вказані у позовній заяві суми ,який підтримав у судовому засіданні представник позивача . Статтею 204 ЦК України проголошена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилами статей 525, 526 і 527 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмові від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст.. ст.. 612 ЦК України … \~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він \~не приступив до виконання зобовязання або не виконав \~його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із вимог ст.. ст..572 ЦК України … що в силу застави кредитор / заставодержатель / має право\~у разі невиконання \~боржником /заставодавцем/ \~зобовязання забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставного майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом / право застави /. Відповідно до вимог ст.. ст.. 20 Закону України Про \~заставу\~заставодержатель \~набуває право звернення \~стягнення на предмет застави у разі, якщо \~в момент \~настання терміну виконання \~зобовязання забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше \~не передбачено законом \~чи договором. Відповідно до вимог т. ст.. 3 \~Закону України Про іпотеку… у разі \~порушення боржником \~основного \~зобовязання відповідно до іпотеки іпотеко держатель має право задовольнити \~забезпечення нею вимоги за рахунок предмета іпотеки … Наявними в матеріалах справи документами підтверджено, що [PERSON] повністю виконав умови договору банківського рахунку [PERSON], отримала грошові кошти у сумі за умовами договору. Невиконання або неналежне виконання сторонами договору своїх обовязків тягне правові наслідки, передбачені статтею 611 ЦК України, зокрема: сплати неустойки (штраф, пеня) і відшкодування збитків та моральної шкоди. У матеріалах справи наявні обєктивні дані, що відповідачка вживала заходів для належного виконання зобовязання по даному правочину, зокрема уклала додаткову угоду 22.04.2013 року у період після подання позивачем позову до суду (а.с.48). Якісь відомості щодо виконання чи не виконання цієї угоди суду позивачем не надані. Тому суд враховує, що доказів сплати заборгованості суду не надано . З огляду на наведене суд дійшов висновку, що [PERSON]А, порушуються умови укладеного договору по своєчасному поверненню суми кредитів та сплаті відсотків за користування ним, унаслідок чого утворився борг перед позивачем у зазначеній сумі Згідно із ч.3 ст.33 закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відовідно до чч.1, 2 ст.39 цього закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст.40 закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК УРСР, у ч.1 якої передбачені підстави виселення. За змістом ч.2 ст.40 закону «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 закону «Про іпотеку» застосовуються як положення ст.40 цього закону, так і норма ст.109 ЖК УРСР. Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права позивач просить суд звернути стягнення на квартиру загальною площею 67,70 кв.м., яка розташована за адресою: Донецька область м. Артемівськ вул.Леваневського, 117/41, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № б/н від 26.08.2008 року) ПАТ КБ ПриватБанк(49094 м. Дніпропетровськ вул.Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ ПриватБанквсіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Заперечуючи проти задоволення даного позову , відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] посилаються на ту обставину, що на їх думку , позивачем не у повній мірі виконані вимоги ст.ст.38 та 39 ЗУ «Про іпотеку» ,що робить неможливим постановлення рішення судом у відповідності до правової позиції ,висловленої у Постанові ВСУ №6-1205цс-15 від 23.12.2015 року. Судом перевірені доводи відповідача та третьої особи ,та з врахуванням тієї обставини що рішення та правові позиції Верховного Суду України є обовязковими для судів України суд приходить до висновку , що доводи відповідача та третьої особи повинні бути враховані судом та служать підставою для відмови у задоволенні цієї частини позовних вимог. При цьому суд враховує, що відповідно до Правової позиції по справі № 6-1205цс-15 від 23.12.2015 року у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» і положенням пункту 4 частини першої\~статті 215 Цивільного процесуального кодексу України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Разом з тим позивач не вказав у проханні до суду початкову ціна предмета іпотеки- спірної квартири - для її подальшої реалізації, і не побажав уточнити свої вимоги у цій частині , незважаючи на тривалий час розгляду справи, вважаючи усі надані ним підстави та докази достатніми . Тому суд у даному випадку не може вийти за межі заявлених позивачем вимог і сам визначати початкову ціну ,оскільки це не входить до його компетенції та згідно ст.11 ч.2 ЦПК України особа, яка бере участь у справі , розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За таких обставин суд змушений відмовити у задоволенні заявлених вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. У звязку із відмовою у задоволенні цієї вимоги суд також вважає необґрунтованими та такими ,що не підлягають задоволенню вимоги виселити відповідача та інших осіб ,які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки) , розташованій за адресою : [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України з питань громадянства , іміграції та реєстрації фізичних осіб , компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири. При цьому суд також вважає слушним та обґрунтованим посилання відповідача та третьої особи на ту обставину, що квартира ,на яку позивач просив звернути стягнення придбана не за рахунок кредиту і банком не було запропоноване інше житло для осіб ,які там мешкають ,а як встановлено у правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-39цс-15 від 18.03.2015 року : за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). Сторони вважали надані ними докази достатніми.

Outcome: dismissed