Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

07.05.2013 року позивач звернувся в суд із позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача борг за розписками в сумі, еквівалентній 9427 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, а також завдану неправомірними діями моральну шкоду в сумі 4649 грн. 99 коп. і понесені ним судові витрати. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 29 березня 2010 року відповідач позичив у позивача валютні цінності у кількості 3150 доларів США в обмін на розписку позичальника і зобов'язався повернути їх позивачеві у строк до 30.04.2010 року. Але відповідач не повернув позивачеві борг, а навпаки попросив позивача додатково позичити йому ще 2000 доларів США. Позивач погодився і того ж дня позичив відповідачеві ще 2000 доларів США в обмін на розписку із зобов'язанням повернути позичені кошти не пізніше 01.08.2010 року. Але 01.08.2010 року відповідач також не повернув позивачеві борг, а знову попросив позичити ще 2000 доларів США. Позивач додатково позичив відповідачу ще 2000 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути позивачеві в строк до 01.09.2010 року, про що також склав розписку позичальника. Відповідач не виконав своїх зобов'язань з повернення позичених за розписками коштів, у зв'язку з чим представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача в національній грошовій одиниці гривні визначений за курсом НБУ на дату постановлення рішення еквівалент неповернутої суми боргу за розписками в сумі 7150 доларів США, збільшеній на три проценти річних в розмірі 612 доларів США згідно ст. 625 ЦК України, проценти за користування позикою в розмірі 1665 доларів США на підставі ст. 1048 ЦК України, а також завдану позивачеві неправомірними діями відповідача моральну шкоду в сумі 4649 грн. 99 коп. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив задовольнити позов у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, але в судове засідання не прибув, документального підтвердження поважності причин неприбуття суду не надав. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду причин неявки, вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно зі ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, яке було відкрито 29.05.2013 року. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів. Відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. В силу ч. 2 ст. 77 ЦПК України, суд визнає, що відповідачі не з'являються до суду без поважних причин, що свідчить про умисне затягування ними розгляду справи, і суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечував. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути передана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як встановлено судом, 29.03.2010 року відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] 3150 доларів США і зобов'язався повернути їх позивачеві в строк до 30.04.2010 року, про що склав і видав позивачеві розписку позичальника. 30.04.2010 року відповідач додатково позичив у позивача 2000 доларів США, які зобов'язався повернути не пізніше 01.08.2010 року, про що склав та передав позивачеві ще одну розписку позичальника. 01.08.2010 року відповідач додатково позичив у позивача ще 2000 доларів США, які зобов'язався повернути позивачеві до 01.09.2010 року, про що склав і видав позивачеві ще одну розписку. Таким чином, всього за розписками від 29.03.2010 року, 30.04.2010 року та 01.08.2010 року відповідач позичив у позивача 7150 доларів США. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частина 1 ст. 1049 ЦК України зобов'язує позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені в договорі. В своїй заяві представник позивача стверджує, що відповідач взятих на себе зобов'язань з повернення позивачеві боргу за розписками не виконав, і неповернутими залишилися кошти в сумі 7150 доларів США. За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. Виконання боржником свого обов'язку підтверджується наявністю у нього боргового документа. В силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, наявність у позивача розписок достовірно підтверджує факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем з повернення йому боргу за цими розписками. Згідно ч. ч. 2, 4 ст. 545 ЦК України, у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у виданій боржникові розписці. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. Але матеріали справи не містять доказів повного або часткового виконання відповідачем його зобов'язань з повернення позичених коштів. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Витребування доказів на підставі ст. 137 ЦПК України є обов'язком суду лише в разі надходження до суду клопотання відповідного змісту із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, при вирішенні справи суд виходить із того, що відповідач не приступив до виконання своїх зобов'язань, і неповернутим позивачеві борг відповідача за розписками залишився в сумі 7150 доларів США, у зв'язку з чим вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача на його користь гривневого еквіваленту цих коштів обґрунтованою і приходить до висновку про необхідність її задоволення. Обґрунтованою також суд вважає і вимогу позивача про стягнення з відповідача на його користь гривневого еквіваленту належних йому процентів за користування відповідачем позиченими у нього коштами. Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання від відповідача процентів за користування його коштами на рівні облікової ставки НБУ за період з моменту укладення розписок 29.03.2010 року до моменту постановлення судом рішення у справі. Позивачем розраховані проценти за користування відповідачем його коштами за період з моменту отримання відповідачем в позику коштів від позивача 29.03.2010 року по день звернення представника позивача в суд із позовом 07.05.2013 року. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд розглядає справи за зверненням фізичних і юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Представником позивача в позовній заяві правильно розрахована сума процентів за користування відповідачем коштами позивача в період з 29.03.2010 року по 07.05.2013 року за періодами в залежності від суми позики та рівня облікової ставки НБУ на загальну суму 1665 доларів США, і суд задовольняє вимогу позивача про стягнення з відповідача на його користь гривневого еквіваленту цієї суми за курсом НБУ на дату постановлення рішення у справі. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк. Відповідач не приступив до виконання своїх зобов'язань з повернення позивачеві боргу і є таким, що порушив виконання своїх зобов'язань, із настанням терміну повернення боргу за першою виданою позивачеві розпискою від 29.03.2010 року - тобто з 30.04.2010 року. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Представником позивача правильно обрахований розмір трьох процентів річних від простроченої поверненням відповідачем позивачеві позичених коштів за період з 30.04.2010 року по 07.05.2013 року в розмірі 612 доларів США. Тому, в силу норми ст. 11 ЦПК України, вимога позивача про стягнення з відповідача гривневого еквіваленту трьох процентів річних підлягає задоволенню саме в цьому розмірі. За ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Загальний розмір боргу відповідача перед позивачем складається із суми доданків неповернутої суми позики в розмірі 7150 доларів США, процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 1665 доларів США, трьох процентів річних від простроченої поверненням суми боргу в розмірі 612 доларів США і дорівнює 9427 доларам США. Стосовно вимог позивача про стягнення на його користь завданої відповідачем моральної шкоди в сумі 4649 грн. 99 коп., суд зазначає наступне. Згідно діючого законодавства, особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених ст. ст. 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Норма ст. 1167 ЦК України регулює правовідносини, що виникають із заподіяння позадоговірної шкоди, а тому не поширюються на спірні договірні відносини. Стаття 611 встановлює правові наслідки порушення зобов'язання, в тому числі і відшкодування моральної шкоди. Однак, відповідно до норми ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і відшкодування моральної шкоди. Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст. ст. 625 та 1050 ЦК України, які не передбачають відшкодування моральної шкоди. Не передбачають таких наслідків і видані відповідачем на підтвердження укладення із позивачем договору позики та певних його умов розписки позичальника. Відтак, підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача завданої йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди відсутні, і суд відмовляє в задоволенні вимог позивача в цій частині. Згідно ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені при поданні позову судові витрати у вигляді сплаченого судового збору згідно квитанції від 07.05.2013 року в сумі 800,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial