Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

05.03.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення коштів, посилаючись на те, що 05.09.2016 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого позичальник отримав позику у розмірі 100840 грн, що також підтверджується борговою розпискою, складеною відповідачем 05.09.2016 року. Позивач виконав умови договору, проте відповідачем грошові кошти повернуті не були і це стало підставою звернення до суду. Позивач просить стягнути з [PERSON] грошові кошти в розмірі 109340,39 грн, з яких сума основного боргу 100840,00 грн, втрати від інфляції 7041,66 грн, 3% річних 1458,73 грн. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.03.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. В підготовчому судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. В підготовчому судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав, вказав, що дійсно взяв у позивача кошти у борг. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. При розгляді справи, судом встановлено, що 05 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позичальник [PERSON] отримав від позикодавця [PERSON] гроші в сумі 100840 грн. Крім того, вказаним договором передбачено, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 05.09.2018 року. На підтвердження отримання коштів від позивача відповідачем було 05 вересня 2016 року складено розписку про отримання коштів в розмірі 100 840,00 грн.. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд, оцінюючи таку розписку в розумінні положень ЦК України вважає, що між сторонами в даному випадку укладений договір позики, письмова форма якого внаслідок їх реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошових коштів позичальнику, яким у спірних правовідносинах виступає відповідач. З тексту розписки вбачається, що позивачем надані відповідачу кошти, тобто свої зобов`язання [PERSON] виконав в повному обсязі. Згідно з ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Оскільки боржником не надано борговий документ чи розписки про виконання ним своїх зобов`язань повністю або частково, такі документи знаходяться у позивача, оригінали яких досліджені судом, суд приходить до висновку, що відповідачем зобов`язання за договором не виконані. Даний факт підтверджено в судовому засіданні визнанням позову відповідачем. Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527?545 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки позивачем проведено розрахунок боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, і з цим розрахунком погодився відповідач, то загальна сума, яка підлягає стягнення з відповідача на користь позивача становить 109340,39 грн та складається з: сума основного боргу 100840,00 грн, втрати від інфляції 7041,66 грн, 3% річних 1458,73 грн. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в силу статті 76 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] належним чином не виконав зобов`язання, передбачене укладеним договором позики, а тому позовні вимоги про стягнення коштів підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1093,42 грн.

Outcome: approved