Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

05 грудня 2017 року позивач [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що вона являється дочкою загиблого [PERSON], який перебував в трудових відносинах з відповідачем і який 13.07.2003 загинув під час виконання своїх обовязків. Матеріалами розслідування нещасного випадку була підтверджена вина роботодавця. Внаслідок нещасного випадку позивач у 14-річному віці залишилася без батька, вона була позбавлений батьківського піклування, що завдало їй глибоких моральних страждань, які полягали у змінився його звичайний розклад життя, на думку позивача, за таких обставин відповідач повинен відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 320\~000 грн. Ухвалою суду від 06 грудня 2017 року було відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд на 12.12.2017, який не відбувся в звязку з неявкою в судове засідання учасників справи. 09 січня 2018 року через канцелярію суду представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про безпідставність позовних вимог, оскільки діюче на час виникнення спірних правовідносин законодавство не допускало відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] до ПАТ «КЗРК» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в позові з підстав, викладених у відгуку проти позову. Суд, вислухавши представника сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 Конституції України передбачається, що Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин (23.01.2002 року) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472. Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст. 456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди також перелічений у п. 8 Правил. Як розяснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2). Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5). З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли з 13 липня 2003 року, коли з [PERSON] батьком позивача стався нещасний випадок, в результаті якого він помер. На той час діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), як передбачала відшкодування моральної шкоди. Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом позивач являється дочкою [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON], в якому батьком позивача зазначений [PERSON] (а.с. 12). За життя [PERSON] працював на шахті «Октябрська» ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат». 13 липня 2003 року при виконанні трудових обов'язків з [PERSON] стався нещасний випадок, в результаті якого він помер, про що підприємством складений акт № 21 від 26.07.2003 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом (а.с. 4-7). За таких обставин суд приходить до висновку, що смертю [PERSON] при виконанні трудових обов'язків в результаті нещасного випадку, його дочці позивачу по справі, завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, на підставі ст. 440-1 ЦК УРСР. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові №6-156цс14 від 24.12.2014, яка у силу ст.\~360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для усіх судів України. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, а також з того, що з часу смерті батька позивача пройшло чотирнадцять років та враховуючи принцип розумності і справедливості, вважає за розумне таке відшкодування у розмірі 80 000 грн. Посилання представника відповідача на те, що позивач не має право на відшкодування моральної шкоди як член сімї потерпілого, оскільки таке право виникло до набрання чинності ЦК України 2003 року, яким передбачено право члена сімї потерпілого на відшкодування моральної шкоди, завданої його смертю (стаття 1167), а тому позов не підлягає задоволенню, суд вважає необґрунтованими, так як зазначена норма не регулює правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди членам сімей працівника, завданої його загибеллю в результаті нещасного випадку на виробництві, які виникли до 1 січня 2004 року, тоді як до 2004 року такі правовідносини регулювались статтею 440-1 ЦК УРСР, на яку і посилався позивач при обґрунтуванні своїх позовних вимог. Отже, виходячи з викладеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 160.00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial