Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

06.08.2018 [PERSON] (далі позивач) звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON], [INFO], аліменти на користь [PERSON], [INFO], на утримання повнолітньої недієздатної [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, починаючи з дня предявлення позову. В обґрунтування позову позивач посилається на приписи статей 198, 141, 182, 191, 200 СК України та зазначає таке. 01.03.2017 розірвано шлюб між сторонами; спільна донька [PERSON], [INFO], дитина-інвалід з дитинства, потребує постійного догляду та нагляду. Відповідач не виконує своїх батьківських обов'язків вже на протязі тривалого часу, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не надає матеріальну допомогу на утримання дитини, хоча має таку можливість, оскільки має постійне місце роботи зі стабільним доходом. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, навівши доводи, аналогічні викладеним в позові. Відповідач частково заперечував проти задоволення позову, погоджуючись на присудження аліментів на утримання доньки-інваліда в розмірі 1/6 частини. Підтвердив, що він працює водієм в ПАТ «АП «Укрбуд», отримує постійний дохід, інших неповнолітніх дітей на утриманні не має, проте періодично допомагає повнолітньому сину [PERSON], [INFO], котрий народився від шлюбу з позивачем. Погодився з тим, що матеріальної допомоги на доньку-інваліда не надає, причини пояснити не зміг, знає, що вона потребує постійного догляду та медикаментозного лікування. Правом надання відзиву на позов відповідач не скористався, будь-яких доказів на підтвердження своїх заперечень не надав. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24.06.2010 [PERSON], [INFO], визнано недієздатною, опікуном над нею призначено її матір [PERSON], [INFO] (а.с.9а). Батьком [PERSON], [INFO], є відповідач, шлюб з яким позивачем розірваний, що визнано сторонами по справі та підтверджено матеріалами справи (а.с.8а, 9). Відповідно до Довідки до акту огляду МСЕК Серія 10 ААА №426994 [PERSON], [INFO], є інвалідом першої А групи з дитинства безстроково (а.с.10). Довідкою Новотроїцької амбулаторної лікарні від 05.04.2018 підтверджується, що [PERSON], [INFO], дійсно є інвалідом 1А групи, має стійкий розлад функцій організму, спричинений захворюванням - стійким хронічним психічним розладом - шизофренія, дитячий тип, галюцинаторно - параноїдний синдром, емоційно-вольовий дефект (параноїдна шизофренія, безперервний тип протікання - в редакції МКБ-10); потребує на постійне медикаментозне лікування, засоби догляду, особистої гігієни (а.с.11). Також сторонами визнано, що вони мають спільну дитину [PERSON], [INFO], який 15.01.2016 досяг повноліття. Відповідно до довідки про доходи від 19.03.2018 відповідач працює водієм в ПАТ «Автопідприємство «Укрбуд» з 25.05.2011, дохід відповідача за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року дорівнює 95\~631,20 грн. (а.с.13). Довідкою Новотроїцької сільської ради від 30.03.2018 №193 підтверджується, що [PERSON], [INFO] входить до складу сімї позивача, яка зареєстрована та проживає за адресою: [INFO] (а.с.14). Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. На підставі наведених доказів суд доходить висновку, що аргументи та вимоги позивача є обґрунтованими з огляду на такі норми права. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989, ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-XІІ, дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість, вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Згідно зі ст.198 СК України батьки зобовязані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. За приписами ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі, або у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України, а саме, суд має враховувати: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Положеннями ч.2 ст.182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини ; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. З огляду на викладені законодавчі приписи, оскільки в судовому засіданні встановлено та сторонами визнано, що відповідач матеріальну допомогу на утримання повнолітньої доньки-інваліда не надає, відрахування аліментів на неї за своєю ініціативою не здійснює, останній надається допомога її матірю позивачем по справі, враховуючи те, що відповідач працює, отримує постійний дохід в такому розмірі, що може надавати матеріальну допомогу на доньку-інваліда, на стан здоровя не скаржиться та не має на утриманні інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина, суд доходить висновку, що відповідач зобов'язаний утримувати свою повнолітню непрацездатну дочку [PERSON], яка визнана недієздатною та є інвалідом першої А групи. Визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача, суд враховує розмір щомісячного доходу відповідача, стан здоровя доньки-інваліда, відсутність у відповідача на утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб, а також те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, та доходить висновку, що заявлений позивачем розмір аліментів 1/4 частина усіх видів заробітку відповідача є обґрунтованим. При цьому суд зважає на положення зазначеної вище Конвенції ООН, за якими держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, а також положення Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до ст.1 якого дитина-інвалід - це дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту. Відповідно до ст.201 СК України, яка визначає застосування норм цього Кодексу до відносин щодо обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192, 194-197 СК України. Отже, стосовно покликань відповідача щодо можливого зменшення його доходу в майбутньому, суд зауважує, що за змістом ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Одночасно суд зазначає, що твердження позивача щодо стягнення з відповідача аліментів на її користь, починаючи саме з дня предявлення позову є безпідставними, оскільки такий особливий час, з якого присуджуються аліменти на дитину, - від дня пред'явлення позову, визначений в ст.191 СК України, норми якої, з огляду на ст.201 СК України, не застосовуються до відносин щодо обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог.

Outcome: approved