Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

06.09.2017 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Дніпропетровської міської ради, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії (а.с. 1-4). 11.09.2017 та 13.09.2017 позивачем було уточнено позовні вимоги та збільшено коло осіб у даній справі, рішення по якій може вплинути на їх права та обовязки (а.с. 22-25, 32-36). З урахуванням уточнених позовних заяв позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив наступне. У 2014 році позивач звернулась до Дніпропетровської міської ради (далі - ДМР) з клопотанням на розробку проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки по вул. Лелечій, в районі буд. 9, для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд. Рішенням ДМР № 82/56 від 29.10.2014 позивачу було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки по вул. Лелечій, в районі буд. 9, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Після отримання вищезазначеного рішення позивачем було здійснено всі необхідні дії для відведення земельної ділянки, а саме: розроблено та погоджено технічну документацію, отримано кадастровий номер (1210100000:096455:0265). В подальшому позивач неодноразово зверталась до ДМР з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у приватну власність позивача. Однак, ДМР, порушуючи порядок та строки розгляду клопотання позивача, усіляко затримувала розгляд клопотання та взагалі не приймала будь-яких рішень. В той же час, позивачу нещодавно стало відомо, що земельна ділянка на яку їй було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, з незрозумілих причин право власності зареєстровано за [PERSON] ДМР неодноразово приймала рішення про надання [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Лелечій, в районі буд. 9. В тім, [PERSON] рішення ДМР не виконував та нічого не робив з виділеною земельною ділянкою. Однак, після прийнятого 29.10.2014 ДМР рішення № 82/56, [PERSON] почав писати скарги з приводу вчинення йому перешкод у користуванні земельною ділянкою. Не зважаючи на наявність рішення № 82/56 від 29.10.2014, [PERSON] домігся повторно отримати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, про що свідчить рішення ДМР № 85/58 від 26.11.2014. На сьогодні [PERSON] продовжує не реалізовувати своє право на отримання спірної земельної ділянки, та лише чинить перешкоди іншим особам. 13.04.2017 за рішенням ДМР № 344/19 [PERSON] в черговий раз було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, при цьому у той же день, тобто 13.04.2017 Дніпропетровською міською радою прийнято рішення № 83/19 про передачу спірної земельної ділянки у власність [PERSON] Під час підготовки позовної заяви позивачу стало, також, відомо, що рішенням ДМР № 82/14 від 28.09.2016 рішення ДМР № 82/56 від 29.10.2014, яким позивачу було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою визнано таким, що втратило чинність. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16.04.2009 позивач вважала, що ДМР незаконно визнано рішення № 82/14 від 28.09.2016 не чинним, враховуючи також той факт, що строк дії такого рішення на той момент ще не сплив, більш того вказане рішення вичерпало свою дію фактом його виконання. На підставі вищевикладеного позивач просила визнати незаконними та скасувати рішення ДМР № 83/14 від 28.09.2016, скасувати рішення ДМР № 83/19 від 13.04.2017, скасувати державну реєстрацію за [PERSON] на земельну ділянку та зобовязати ДМР на найближчій сесії розглянути питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки позивачу. Позивач в судове засідання не зявилась. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі (представники відповідачів) та третя особа в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду повідомлялись. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ст.ст.\~224,\~225 ЦПК України. Вислухавши доводи та пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.09.2014 [PERSON] звернулась до ДМР з клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Лелечій, в районі буд. 9 для будівництва житлового будинку (а.с. 45). 29.10.2014 відповідно до рішення ДМР № 82/56 [PERSON], тобто позивачу, було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по вул. Лелечій, в районі буд. 9, також [PERSON] було зобовязано замовити у субєктів господарювання розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та після його погодження, відповідно до чинного законодавства, подати цей проект до міської ради для прийняття відповідного рішення. Строк дії рішення становить два роки з моменту його прийняття (а.с. 46). Відповідно до Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, пояснювальної записки, ФОП [PERSON] розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на підставі рішення ДМР 82/56 від 29.10.2014, замовник [PERSON] за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Лелеча, буд. 9 (а.с. 47-80). Згідно висновку Управління Держземагенства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області № 04-03/101214/2 від 10.12.2014 визнано за можливе погодити проект із землеустрою щодо відведення [PERSON] вищезазначеної земельної ділянки. Окрім того, висновок містить інформацію про погодження ГоловАПУ міської ради проекту землеустрою, розробленого ФОП [PERSON], щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку по вул. Лелечій у районі буд. 9, площею 0,0868 га (а.с. 89-91). Згідно містобудівного висновку щодо відведення земельної ділянки Головного архітектурно-планувального Управління міської ради № 10/2589П3 від 27.11.2014, відповідно до даних містобудівного кадастру за заявою [PERSON] на містобудівній раді від 20.06.2014 № 108 було розглянуто передпроектні пропозиції розміщення жилого будинку, господарських будівель та споруд по вул. Лелечій у районі буд. 9. В той же час, за результатами розгляду вказаних матеріалів управління вважає за можливе погодження за містобудівними вимогами проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0, 0868 га [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку по вул. Лелечій у районі буд. 9 (а.с. 81-82). Відповідно до копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ 1202090702014 від 11.12.2014, земельній ділянці за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Лелеча у районі буд. 9, площа 0,0868 га присвоєно кадастровий номер 1210100000:096455:0265 (а.с. 92). В той же час, 26.11.2014 рішенням ДМР № 82/58 [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Лелеча в районі буд. 9, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 96-97). 11.04.2016 [PERSON] звернулась до ДМР з клопотанням, в якому просила затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передати її у приватну власність земельну ділянку розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Лелеча, в районі буд. 9, додаток проект землеустрою та витяг з Державного земельного кадастру (а.с. 9). 30.06.2017 позивач звернулась до ДМР з зазначеним вище клопотанням повторно (а.с. 26). В той же час, будь-яких рішень про задоволення або відмову зазначених вище клопотань, за результатами їх розгляду, на час розгляду справи до суду не надано. 28.09.2016 рішенням ДМР № 83/14 рішення ДМР № 82/56 від 29.10.2014 щодо надання [PERSON] дозволу на розробку проекту та рішення ДМР № 83/56 від 29.10.2014 щодо надання [PERSON] дозволу на розробку проекту, визнано такими, що втратили чинність (а.с. 37). Водночас, 13.04.2017 рішенням ДМР № 344/19 [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарський будівель і споруд по вул. Лелеча в районі буд. 9. Зобовязано [PERSON] замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та після його погодження, відповідно до чинного законодавства, подати цей проект до міської ради для прийняття рішення (а.с. 98-99). Тієї ж дати, тобто 13.04.2017 рішенням ДМР № 83/19 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та умови передачі земельної ділянки, визначені під час його погодження, і передано земельну ділянку у власність [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку по вул. Лелечій в районі буд. 9 (а.с. 101-104). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:09:455:0285, належить [PERSON], реєстровий номер обєкта нерухомого майна 1252613612101, номер запису про право власності 20495093, на підставі рішення органу місцевого самоврядування № 83/19 від 13.04.2017. Дані спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Земельним кодексом України. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до\~ст. 13 Конституції України\~земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією\~Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Відповідно до\~ст. 143 Конституції України\~територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності, вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Відповідно до\~ст. 12 ЗК України\~до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить - передача, надання, вилучення, викуп земельних ділянок. Водночас, ст.ст. 3\~та\~19 Конституції України\~встановлено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Так, відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЗК України\~громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Зокрема, ч. 1\~ст. 116 ЗК України\~передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності, в тому числі, за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 121 ЗК України встановлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності. Відповідно до\~ст. 791 ЗК України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Частиною 1 ст. 122 ЗК України, передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та обєднання). Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Частинами 6 та 10, 14 наведеної вище статті встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування. Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішується відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Стаття 59 Закону передбачає, що міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Зі змісту наведених вище норм закону, з урахування загальних принципів земельного законодавства, вбачається, що держава гарантує кожній особі, яка маючи право на отримання у користування чи власність земельної ділянки, виявила на це бажання, її отримання в кінцевому результаті, за умови наявності вільних земельних ділянок, дотримання їх норм та встановленого для цього порядку, а також не порушення прав інших осіб. Такий підхід, передбачає рівність прав всіх громадян, та забезпечується шляхом справедливого та об'єктивного розгляду таких питань органами уповноваженими на передачу земельних ділянок у власність чи користування. Крім того, суд звертає увагу, що Конституційний Суд України у Рішенні від 16.04.2009 № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 19 ст. 155 КУ, ст. 25, ч. 14 ст. 46, ч. 1, 10 ст. 59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вирішив, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 10 ст. 59 Закону № 280/97 ВР передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в суворому порядку. У п. 5 даного рішення Конституційний Суд України зазначив, що ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені після їх виконання. Слід врахувати Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до пункту 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Також необхідно звернути увагу, що із змісту\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, у п. 12\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з\~Законом «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Так, Європейський Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Враховуючи встановлені обставини, наведені вище норми, суд приходить до обґрунтованого висновку про порушення з боку ДМР строку та порядку розгляду клопотання позивача щодо надання земельної ділянки у користування, що виразилось у бездіяльності ДМР, в той час як чинним законодавством чітко передбачений строк розгляду такого звернення (два тижні, за умови відсутності необхідності проведення додаткових експертиз), та вичерпний перелік рішень, що можуть бути прийнятий за відповідним зверненням (задовольнити, відмовити), що з огляду на викладені обставини, які встановлені судом, беззаперечно порушили права і законний інтерес позивача. В той же час, п. 14 ст. 123 ЗК України передбачає, в тому числі, можливість компетентного органу залишити подане клопотання про надання земельної ділянки у користування без розгляду, також дана стаття презюмує можливість оскарження такого рішення/бездіяльності органу до суду. При цьому, суд наголошує, що ЄСПЛ\~\~в своєму рішенні по справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 вказав, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як\~\~майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовніший спосіб. У справі «[PERSON] Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» Європейський суд з прав людини постановив, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення дійсним та розраховувати на певний стан речей. В силу ч. 1\~ст. 21 ЦК України\~суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади автономної Республіки Крим, або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, відсутність письмового рішення відповідача/ДМР, прийнятого у передбачений чинним законодавством строк, стосовного ініційованого позивачем питання, про задоволення та/або відмову, позбавило позивача у розумні/адекватні строки, без затримки домогтись вирішення питання, що стосувалось безпосередньо її законного інтересу, що є неприпустимим з боку держави. В той же час, відсутність такого рішення з боку ДМР передувало прийняттю послідуючих рішень стосовно спірної земельної ділянки, що з урахування встановлених обставин у справі підлягають скасуванню. Верховний Суд України неодноразово зазначав, що «у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне» (постанови Верховного Суду України від 26.10.2016 р. у справі № 1716/3939/2012, від 09.02.2016 у справі № 0870/562/12). Ця ж позиція Верховного Суду застосовується і у випадках, коли власник (користувач) земельної ділянки оскаржує рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки іншій особі (постанови Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 816/4339/14, від 30.03.2016 у справі № 372/1348/14-а, від 01.03.2016 у справі 2а/2470/2635/12, від 25.10.2016 у справі № 2А-6625/12/1370). Водночас, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини\~справи,\~які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи відсутність будь-якого письмового рішення ДМР про розгляд питання щодо передачі у користування спірної земельної ділянки позивачу, суд приходить до висновку про необхідність відновити порушене право позивача, шляхом визнання незаконним та скасувати рішення ДМР № 83/14 від 28.09.2016 про визнання таким, що втратили чинність рішення ДМР № 82/56 від 29.10.2014 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, в частині прийнятого рішення відносно [PERSON], скасувати рішення ДМР № 83/19 від 13.04.2017 про передачу земельної ділянки [PERSON], скасувати державну реєстрацію за [PERSON] запису права власності на спірну земельну ділянку, та зобовязати ДМР на найближчій сесії розглянути питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки [PERSON] При цьому суд звертає увагу, що визнання незаконним та скасування рішення ДМР № 83/14 від 28.09.2016 підлягає задоволенню лише в частині, яка стосується безпосередньо позивача [PERSON], оскільки скасування рішення вцілому призведе до порушення прав та інтересів інших осіб, відносно яких таке рішення було прийнято у тому числі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, судові витрати понесені позивачем відшкодовуються у відповідності до задоволених вимог, в звязку із чим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2240 = (640 (сума судового збору за вимогу немайнового характеру) х 4 (4 вимоги немайнового характеру) 320 (640/2=320 частково задоволена вимога судом), що відповідає кількості задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial