Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

05 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області із зазначеним позовом до [PERSON] Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 лютого 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір, відповідно до якого останній був зобов'язаний надати йому послуги по виготовленню дверей з ПВХ конструкцій, а також їх доставки та встановленню на протязі 25 днів після сплати вартості товару в сумі 2300 грн., однак взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав. Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача сплачену суму за товар в розмірі 2300 грн., а також відповідно до п. 4.2 вищевказаного договору, неустойку за невиконання зобов'язань в розмірі 2518 грн. 50 коп. за період з 15 березня 2016 року по 15 березня 2017 року. Крім того, просив стягнути з відповідача 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за договором, що спричинило побутові незручності на тривалий час та погіршення матеріального становища. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, не повідомивши про причини неявки, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В судовому засіданні, яке відбулося 06 квітня 2017 року, представник відповідача позов не визнала, зазначивши, що позивачем не надано належних доказів укладення з [PERSON] договору на виконання робіт та перерахування на рахунок останнього коштів за цим договором. Крім того, з 02 серпня 2014 року [PERSON] мобілізований для проходження військової служби в зоні проведення антитерористичної операції, а тому відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» він з моменту призову і до закінчення особливого періоду звільнений від сплати штрафний санкцій, пені за невиконання зобов'язань. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. Згідно договору, укладеного 15 лютого 2014 року між [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON], останній зобов'язався надати [PERSON] послуги по виготовленню ПВХ конструкцій, а також їх доставки та встановленню. Загальну вартість робіт сторони визначили у розмірі 2300 грн. Пунктом 3.2 договору встановлено строк виконання зобов'язань виконавцем, що складає 25 робочих днів з моменту сплати вартості товару (а.с.5). З заяви позичальника № ABH0RG121680160 від 15 лютого 2014 року, вбачається, що [PERSON] отримав в ПАТ «Акцент - Банк» кредитні кошти в сумі 2573 грн. 24 коп. для оплати товару - металопластикових конструкцій, які шляхом безготівкового перерахування було зараховано на поточний рахунок ПП [PERSON] (а.с.6). Відповідно до положень ч. 2 ст. 849 ЦПК України та ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ, споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір на виконання робіт по виготовленню та встановленню ПВХ конструкцій та позивачем виконані умови п. 3.2 договору щодо сплати вартості робіт за цим договором у повному обсязі. Твердження представника відповідача в частині недоведеності укладення між сторонами договору та перерахування коштів у розмірі 2300 грн. суд не приймає до уваги, оскільки ці факти підтверджуються вищевказаними письмовими доказами, наданими позивачем. Відповідачем не надано суду доказів виконання своїх зобов'язань за договором, а тому позовну вимогу про стягнення сплачених коштів у розмірі 2300 грн. суд вважає обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню. Пунктом 4.2 договору від 15 лютого 2014 року, укладеного між сторонами встановлено, що у випадку невиконання виконавцем п. 3.2 договору, останній зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі 0,3 % від вартості договору за кожний день прострочення. Разом з цим, частина 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. №2011-XII, з урахуванням Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20.05.2014 р. №1275-VII, передбачає, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов'язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов'язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932 -ХІІ, особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його де виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. З моменту видання Виконувачем обов'язків Президента України Указу «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17 березня 2014 року на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з 02 серпня 2014 року до теперішнього часу проходить військову службу у Збройних Силах України за призовом під час мобілізації відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 21 липня 2014 року (а.с. 30, 31, 112), що тягне за собою неможливість нарахування за цей час неустойки за невиконання ним зобов'язань до договором, укладеним з [PERSON], а тому позовні вимоги останнього в цій частині задоволенню не підлягають Також суд вважає безпідставною вимогу про стягнення моральної шкоди, оскільки умовами договору не передбачена можливість стягнення цієї шкоди у випадку невиконання зобов'язань. Крім того, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на відшкодування моральної шкоди лише у випадку якщо така шкода завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції). Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] сплачених коштів у розмірі 2300 грн. За приписом ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З урахуванням викладеного, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп., від сплати якого позивач звільнений, як інвалід другої групи.

Outcome: partial