Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

04 січня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа на стороні позивача, що не заявлює самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Сокальської міської ради Львівської області, про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за межі України у супроводі матері без згоди батька. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний за рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 23 жовтня 2015 року. У шлюбі народила дочка [PERSON] , [INFO] . Оскільки після розірвання шлюбу дитина проживає разом із нею, то за рішенням Сокальського районного суду від 11 березня 2016 року з [PERSON] в її користь стягувалися аліменти на утримання дочки [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно. Рішенням Сокальського районного суду від 05 вересня 2017 року розмір аліментів збільшено до 900 грн. щомісячно. Зазначає, що батько дитини з квітня 2015 року не цікавиться дочкою та не проявляє до неї жодної турботи та уваги. [PERSON] зазначає, що 02 серпня 2018 вона вдруге зареєструвала шлюб і працевлаштувалася в Чеській Республіці, там і проживає на даний час. В період із 13 липня 2019 року до 01 жовтня 2019 року та з 25 листопада 2019 року до 31 серпня 2020 року дочка знаходилася із нею в Чеській Республіці і там відвідувала дитячий садочок. Перебування дитини разом із матір`ю сприяє її гармонійному розвитку, саме [PERSON] утримує [PERSON] і створює необхідні умови для розвитку здібностей у дитини. Вважає, що з наданням дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон права відповідача на піклування, спілкування чи виховання дочки ніяким чином не будуть порушені. Раніше, 28 грудня 2018 року [PERSON] давав нотаріально завірений дозвіл на виїзд дитини [PERSON] за кордон. З огляду на вищевикладене, виходячи виключно з інтересів дитини, просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України в Чеську Республіку громадянці України [PERSON] , [INFO] , в супроводі матері без згоди та супроводу батька строком з 01 січня 2021 року до 31 серпня 2022 року. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, її представник - адвокат Семенюк Р.А. 08 червня 2021 року подав до суду письмову заяву в якій просив розглядати справу за відсутності позивача, позов підтримав, просив його задоволити, не заперечив щодо заочного розгляду справи (а.с.72). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується оголошенням про його виклик розміщеним на офіційному сайті судової влади (а.с.81). Представник третьої особи на стороні позивача у судове засідання також не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.79). Відповідно до ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, врахувавши висновок Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області про доцільність тимчасового виїзду [PERSON] з України у супроводі матері без згоди батька (а.с.62), суд приходить до висновку, що позов підставний і підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Сокальського районного суду від 23 жовтня 2015 року був розірваний (а.с.10). У цьому шлюбі, [INFO] народилася дочка [PERSON] (а.с.8). З часу розірвання шлюбу, утриманням і вихованням дитини займається виключно матір дитини. Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 11 березня 2016 року з [PERSON] в користь позивача стягувалися аліменти на утримання дочки [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно, а рішенням Сокальського районного суду від 05 вересня 2017 року розмір аліментів збільшено до 900 грн. щомісячно (а.с.11-12). 02 серпня 2017 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] і змінила своє прізвище на [PERSON] (а.с.9). 28 грудня 2018 року відповідачем [PERSON] надавався дозвіл на тимчасовий виїзд дитини [PERSON] за кордон, який був засвідчений нотаріусом (а.с.30). У судовому засіданні встановлено, що сім`я позивача тривалий час проживає в Чеській Республіці, [PERSON] працює у компанії Auto-Kabel Krupka s.r.o. на посаді оператора (а.с.18-19), орендує житло за адресою: [ADDRESS] (а.с.23-27) та уклала договір про соціальне страхування в цій країні (а.с.28-29). За період перебування дитини з матір`ю в Чеській Республіці, а саме з 25 листопада 2019 року по 31 серпня 2020 року, [PERSON] відвідувала дитячий содок в Теплице, що підтверджується довідкою директора освітнього закладу (а.с.31-2). Згідно з положеннями СК України, зокрема, ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Правила перетинання державного кордону громадянами України, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, суд робить висновок, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Зокрема, стаття 155 Сімейного кодексу України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Положення ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.17, 31 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров`я. Вимоги статті 10 Конвенції про права дитини, передбачають право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виник спір щодо реалізації права дитини на свободу пересування. Як встановлено в судовому засіданні малолітня [PERSON] проживає з позивачем. Батько дитини - відповідач [PERSON] проживає окремо, аліментних зобов`язань в повній мірі не виконує, що підтверджується долученою довідкою державного виконавця та розрахункоми заборгованості зі сплати аліментів (а.с.13-15), питання про встановлення місця проживання дитини з ним не ставить, натомість ігнорує права дитини. Положення частини 1 статті 33 Конституції України гарантують кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування і право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Право на свободу пересування закріплене і у статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке включає в себе гарантію кожного вільно залишати будь-яку країну, у тому числі і свою власну. З огляду на положення частини 1 статті 270 та частини 1 статті 269 Цивільного кодексу України право на свободу пересування являється особистим немайновим правом кожної фізичної особи і належить їй від народження. Таке право не є абсолютним і з огляду на вказані вище конституційні приписи, його реалізація може бути обмежена. В силу положень частини 3 статті 313 Цивільного кодексу України, право на свободу пересування, в аспекті права на виїзд за межі України, залежно від віку, якого досягла фізична особа, реалізується у відмінному один від одного порядку. Зокрема, якщо фізична особа досягла 16 років, вона має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Але у випадку, якщо фізична особа не досягла такого віку, право на виїзд за межі України обумовлено згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Оскільки дитина сторін - малолітня [PERSON] не досягла 16 років, для реалізації нею свого права на свободу пересування, зокрема на виїзд за межі України, необхідна згода на це і позивача і відповідача, як обох батьків, а також їх супровід. Судом встановлено, що позивач зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України, однак той добровільної згоди на виїзд дочки не видав. У таких випадках, реалізація права дитини, яка не досягла 16 років, на свободу пересування, у тому числі право на виїзд за межі України, можлива на підставі рішення суду. Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачають, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. На думку суду, при вирішенні даного спору, необхідно в першу чергу врахувати інтереси дитини, а також не допустити порушень прав батьків, в тому числі відповідача, який проживає окремо і забезпечити дотримання елементарних норм моралі, що у своїй сукупності, а особливо у поєднанні з правом на контакт з матір`ю у родинній атмосфері, сприятиме всебічному розвитку, відпочинку і оздоровленню дитини у певний, визначений конкретно період тимчасово перебування малолітньої дочки сторін з позивачем за кордоном. У судовому засіданні належними доказами підтверджується, що матір дитини - позивач [PERSON] забезпечує дитину місцем для тимчасового проживання за межами України і створює необхідні умови для розумового розвитку малолітньої [PERSON] . При ухваленні рішення у справі, суд бере до уваги також те, що метою тимчасового виїзду дитини за межі України є реалізація її права спілкування з матір`ю, права дитини на відчуття сімейного затишку та родинного тепла, а тому надання такого дозволу за відсутності згоди відповідача і без супроводу батька, на думку суду, буде якнайкраще забезпечувати інтереси дитини. Суд вважає, що при позитивному вирішенні спору жодним чином не будуть порушені чи обмежені права відповідача, оскільки такий дозвіл не є абсолютним, в ньому зазначається строк тимчасового перебування дитини за кордоном та країна перебування. Визначення тимчасового періоду суд вважає належним балансом між бажанням матері безперешкодно переміщуватись з дитиною, не перебуваючи в залежності від поведінки батька, з одного боку, та забезпеченням права батька на контакт з дитиною, з іншого. Поряд з цим, суд не може залишити поза увагою те, що в силу положень частини 1 статті 11 Конвенції про права дитини, держави-учасниці Конвенції (а тому і Україна теж) вживають заходів для боротьби з неповерненням дітей із-за кордону. Тому, дозвіл суду на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України, слід обтяжити супроводом матері та її обов`язком повернути дитину в Україну до закінчення строку наданого судом, що також можна вважати заходом щодо забезпечення практичної реалізації права батька на контакт з дитиною. При постановленні рішення, суд також враховує вік дитини, в зв`язку з яким право на виїзд дитини за кордон має бути надано матері тимчасово, що в подальшому не позбавлятиме можливості батька виконувати свої батьківські обов`язки, та не порушуватиме його батьківських прав. На підставі наведеного, виходячи виключно з інтересів дитини, враховуючи те, що задоволення позову буде відповідати інтересам дитини і не порушуватиме прав відповідача, суд надає дозвіл на багаторазовий виїзд за межі України громадянки України - малолітньої [PERSON] у супровіді матері [PERSON] без згоди батька дитини [PERSON] на строк до 31 серпня 2022 року, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили, з обов`язковим поверненням дитини по закінченню визначеного строку до постійного місця проживання в Україні. Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення з відповідача в її користь 840,80 грн. сплаченого судового збору, що підтверджується документально (а.с.6а).

Outcome: approved