Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

07.06.2016 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона є власницею квартири № [ADDRESS]. Згода на проживання відповідачки була надана її матір»ю, коли остання проживала в квартирі. 21.02.2016 року її мати [PERSON] померла. Пізніше на підставі укладеного з останньою спадкового договору нею було зареєстровано право власності на житло. Усно, а потім письмово -16.05.2015 року вона повідомила відповідачку [PERSON] про необхідність звільнити належне їй житлове приміщення, на що остання відповіла відмовою. Просить позов задовольнити, усунути перешкоди у праві користування житлом шляхом виселення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення з квартири № [ADDRESS], та стягнути судові витрати. 25.08.2016 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання спадкового договору недійсним, визнання права власності на квартиру в порядку набувальної давності. 05.12.2017 року зустрічний позов залишено без руху. 08.12.2017 року [PERSON] подала до суду уточнений зустрічний позов до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним з моменту його укладення та застосування наслідків його недійсності, визнання спадкового договору недійсним, визнання права власності на квартиру в порядку набувальної давності, в якому посилається на те, що вона мешкає у квартирі за адресою: м. Апостолове, вул. Центральна (колишня Леніна)[ADDRESS], з 2005 року по теперішній час. Квартира була отримана [PERSON], яка є її матірю. В 2005 році вона на прохання [PERSON] переїхала у квартиру, сплативши їй кошти за квартиру в сумі 10000,00 доларів США. З 2005 року по 2016 рік вона утримувала цю квартиру за свої кошти, ремонтувала її, сплачувала комунальні послуги, водопостачання та водовідведення, газопостачання та електрику. Право власності на квартиру ні вона, ні її мати не переоформляли, і по домовленості між ними квартира повинна була залишитися їй. За кошти в сумі 10000,00 доларів США мати допомогла [PERSON] добудувати будинок за адресою: м. Апостолове, вул. Ветеранів, 75-а. 21 лютого 2016 року її мати [PERSON] померла і після її смерті відкрилася спадщина. На час її смерті залишилося спадкове майно, яке складається із вищевказаної квартири. Вона по закону є прямим спадкоємцем нерухомого майна - квартири в якій мешкала на протязі 11 років. Вона бажала прийняти спадщину, а тому в установлений законом термін звернулася до Апостолівської державної нотаріальної контори і відповідно до її заяви № 1308 про вступ в спадщину від 13 червня 2016 року державним нотаріусом Апостолівської державної нотаріальної контори [PERSON] було відкрито спадкову справу №73/2016. Заповітів її мати не складала, квартиру не переоформляла, а відповідно до цього частки у неї із сестрою в спадковому майні повинні бути рівними. 21 липня 2016 року з нею зустрілась позивач і повідомила про те, що всі документи на домоволодіння, в тому числі право власності та технічний паспорт на квартиру за адресою: [ADDRESS], вона переробила на своє ім»я у приватного нотаріуса Апостолівського районного нотаріального округу [PERSON], так як саме цей нотаріус нібито зареєструвала спадковий договір 06.12.2007 року. [PERSON] запропонувала їй вибратись з квартири, де вона мешкала останні 11 років. 06.08.2016 року вона на свій запит отримала відповідь № 314/02-14 приватного нотаріуса [PERSON], яка пояснила, що існує спадковий договір між [PERSON] та [PERSON], але в наданні копії такого спадкового договору їй було відмовлено у звязку з таємницею вчинення нотаріальної дії. Копію спадкового договору вона отримала в серпні 2016 року, тобто лише після того, як на її адресу було направлено позовну заяву за підписом [PERSON] В неї виникла підозра про те, чому право власності набуте на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Апостолівської держнотконтори, 01 жовтня 1992 року № 3369, зареєстрованого в Апостолівському БТІ 16.10.1992 року у реєстровій книзі за № 25-47, а зареєстроване в електронному реєстрі прав лише 09.10.2007 року, тобто через 15 років. В договорі купівлі-продажу спірної квартири вказано, що квартира була продана головним інженером комбінату комунальних підприємств [PERSON] громадянці [PERSON] на підставі рішення Апостолівської районної ради № 119/1 від 16.04.1992 року. Відповідно до цього договору купівлі - продажу квартири від 01.10.1992 року спірна квартира повинна була б належати Апостолівській районній раді. Згідно архівної довідки Апостолівська районна рада ніколи не приймала рішення № 119/1 від 16.04.1992 року про продаж квартири головним інженером Комбінату КП [PERSON] громадянці [PERSON] Договір купівлі-продажу від 01.10.1992 року спірної квартири був укладений на основі не існуючого рішення Апостолівської районної ради, а тому договір є удаваним, так як продавець продав майно, тобто спірну квартиру, яке йому не належить. Крім того, [PERSON] не мала ні довіреності на право продажу цієї квартири, ні розпорядження Апостолівської міської ради, так як комунальні квартири є власністю саме Апостолівської міської ради, а не районної ради. Про своє порушене право вона дізналася лише 21 липня 2016 року, а тому перебіг позовної давності необхідно рахувати саме з цього часу. Її мати [PERSON] не говорила їй про те, що вона склала спадковий договір на користь сестри [PERSON]. В спадковому договорі вказаний підпис, який нібито виконаний від імені матері, але при вивченні підпису спадкового договору нею було встановлено що запис «підпис ([PERSON])» виконаний не її матір»ю, а іншою особою. Крім того, підпис в спадковому договорі від 06 грудня 2007 року та в договорі купівлі-продажу від 01 жовтня 1992 року виконаний різними особами. Вона стверджує, що спадкового договору від 06 грудня 2007 року її мама не складала, не підписувала, а тому він повинен бути визнаний незаконним. Просить визнати договір купівлі-продажу від 01.10.1992 року, укладеного між комбінатом комунальних підприємств в особі головного інженера [PERSON] згідно рішення Апостолівської районної ради №119/1 від 16.04.1992 року, квартири за адресою: Дніпропетровська область, м. Апостолове, вул. Центральна (колишня Леніна)[ADDRESS], недійсним з моменту його укладення та застосувати наслідки його недійсності, визнати спадковий договір від 06.12.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Апостолівського нотаріального округу [PERSON], недійсним з моменту його укладення, визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на квартиру № 6 за адресою: Дніпропетровська область, м. Апостолове, вул. Центральна, буд. № 31. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві. Просить позов задовольнити, оскільки відповідач до теперішнього часу перешкоджає їй користуватися квартирою. Зустрічний позов [PERSON] не визнала та пояснила, що спадковий договір підписаний [PERSON] особисто під час посвідчення договору у нотаріуса, тому вважає договір дійсним. Також вважає дійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, оскільки договір відповідає вимогам законодавства, ніхто вказаний договір за життя матері не оскаржував, не було жодних претензій до договору та його змісту у нотаріуса, який посвідчував спадковий договір, тому просить відмовити у задоволенні зустрічних вимог [PERSON] Відповідач [PERSON] позов [PERSON] не визнала, зустрічний позов підтримала та пояснила, що у спірну квартиру вона вселилася за згоди матері [PERSON], у вказаній квартирі вона проживає з 2005 року, тобто більше 10 років. За вказаний період часу вона зробила у квартирі ремонт, купила меблі, весь час сплачувала комунальні послуги. Оскільки вона не має іншого житла, а позивач має власний будинок, просить відмовити позивачу у задоволенні вимог щодо її виселення. Також пояснила, що після смерті матері [PERSON] вона у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, де дізналася про існування спадкового договору між матір»ю та [PERSON] З копією спадкового договору вона ознайомилася після отримання позовної заяви [PERSON] та додатків до неї. При вивченні вказаного договору вона виявила, що договір підписаний не [PERSON], а іншою особою. Також договір містив багато неточностей, а тому вважає, що даний договір являється недійсним. Також було встановлено порушення при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири у 1992 році, тому просить визнати і вказаний договір недійсним та визнати за нею право власності на квартиру. Представник відповідача [PERSON] заперечив проти позову [PERSON], зустрічний позов підтримав з підстав, зазначених у позові, та пояснив, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 01.10.1992 року є недійсним на підставі ст.230 ЦК України, оскільки представник продавця [PERSON] не мала повноважень на продаж вказаної квартири, договір укладений на підставі неіснуючого рішення Апостолівської районної ради від 16.04.1992 року, Апостолівська районна рада не давала згоди на продаж вказаної квартири, яка була комунальною власністю Апостолівської міськради, тому договір вчинено внаслідок помилки зі сторони продавців. Також вважає недійсним спадковий договір від 06.12.2007 року, оскільки вказаний договір підписаний не [PERSON], а іншою особою, що свідчить про те, що [PERSON] вказаний договір не укладала. Враховуючи, що [PERSON] проживає у спірній квартирі понад 10 років, утримує вказану квартиру, просить визнати за [PERSON] право власності на квартиру в порядку набувальної давності. Допитана у якості свідка [PERSON] пояснила, що вона проживає по сусідству зі [PERSON], у якої тривалий час до дня смерті проживала її мати [PERSON] Їй достовірно відомо, що у [PERSON] була власна квартира, що розташована в м. Апостолове по вул. Леніна, 31, номер квартири не памятає. За життя [PERSON] їй розповідала, що до своєї квартири вона пустила на тимчасове проживання дочку [PERSON], але потім вона вимагала, щоб [PERSON] звільнила квартиру, але остання відмовлялася та в звязку з цим перестала ходити до матері. Їй також відомо, що [PERSON] на даний час проживає у спірній квартирі. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона раніше жила в одному будинку з [PERSON], їх квартири були в одному підїзді. З [PERSON] за життя вони спілкувалися дуже часто, [PERSON] говорила всім, що свою квартиру вона заповість онуку Павлу. Від колишніх сусідів їй відомо, що в квартирі [PERSON] тривалий час проживає [PERSON] Суд, заслухавши сторони та їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. У відповідності до ч.1 ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст.391 ЦК України передбачено, що власник може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що 06 грудня 2007 року між [PERSON] та позивачем [PERSON] укладено спадковий договір, відповідно до умов якого [PERSON] зобовязалася виконувати розпорядження [PERSON], передбачені цим договором, і в разі її смерті набуває право власності на належну їй на праві власності квартиру, що розташована в м. Апостолове по вул. Леніна, 31/6, та належить їй на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Апостолівської держнотконтори 01.10.1992 року, реєстраційний № 3369, та зареєстрованого в Апостолівському МБТІ 16.10.1992 року у реєстровій книзі за № 25-47. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2950. В цей же день нотаріусом накладено заборону на відчуження вказаної квартири, реєстр № 59. Вказана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні спадковим договором та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.13-14). Належність [PERSON] квартири № 6, що розташована в м. Апостолове по вул. Леніна, 31, Дніпропетровської області, підтверджується копією договору купівлі-продажу від 01.10.1992 року, укладеного між комбінатом комунальних підприємств в особі головного інженера господарства [PERSON] та [PERSON], та документами, на підставі яких він посвідчений квитанцією про сплату [PERSON] державного мита, актом огляду квартири від 25.05.1992 року, витягом з розпорядження представника Президента України № 65 від 28.05.1992 року, довідкою комбінату комунальних підприємств від 09.09.1992 року про надходження коштів в сумі 4392 крб. від [PERSON] в рахунок оплати квартири, довідкою-характеристикою № 237 (а.с.96-102). 21.02.2016 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 23.02.2016 року (а.с.8). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.04.2016 року (а.с.15) право власності на квартиру № 6, що розташована в м. Апостолове по вул. Леніна, 31, Дніпропетровської області, зареєстровано за [PERSON] на підставі спадкового договору № 2950 від 06.12.2007. З акту депутатського обстеження від 16.05.2016 року (а.с.16) встановлено, що у вищевказаній квартирі проживає [PERSON] На вимогу позивача від 16.05.2016 року звільнити спірну квартиру відповідач відповіла відмовою (а.с.17-20). На підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача [PERSON] щодо усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, оскільки в судовому засіданні спадковим договором та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджено право власності позивача на квартиру, актом депутатського обстеження, листом відповідачки та показами свідків підтверджено факт проживання відповідачки у спірній квартирі, листом відповідачки також підтверджено наявність перешкод у позивача щодо користування належною їй спірною квартирою, що не заперечувала в судовому засіданні відповідач. Вирішуючи питання щодо способу усунення перешкод у користуванні квартирою, суд вважає, що підстави для виселення відповідачки зі спірної квартири відсутні, оскільки порядок та підстави виселення громадян регулюються положеннями Житлового кодексу УРСР, але позивачем в обґрунтування позовних вимог не наведено жодної підстави для виселення відповідачки та не надано жодного доказу на обґрунтування вказаної вимоги, тому суд з метою захисту інтересів позивача як власника спірної квартири вважає за необхідне у відповідності до ст.16 ЦК України зобовязати відповідача [PERSON] звільнити вищевказане житлове приміщення протягом 10 днів з дня набрання рішенням законної сили. Заперечення відповідача проти позову з підстав відсутності у неї житла та в звязку з проведенням у квартирі значного обсягу ремонтних робіт суд не бере до уваги, оскільки вказані обставини не дають відповідачу підстав для проживання у квартирі, що належить позивачу. Вимоги [PERSON] за зустрічним позовом задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Так, відповідач в обґрунтування вимог щодо недійсності спадкового договору від 06.12.2007 року, укладеного між [PERSON] та позивачем, посилається на те, що її мати [PERSON] спадковий договір не укладала та не підписувала, в обґрунтування вимог щодо недійсності договору купівлі-продажу квартири від 01.10.1992 року, укладеного між комбінатом комунальних підприємств та [PERSON], посилається на недійсність договору на підставі положень ст.230 ЦК України як вчинений внаслідок обману, а також як вчинений внаслідок помилки зі сторони продавців. Судом за клопотанням відповідача було призначено почеркознавчу експертизу стосовно оспорюваних договорів. Висновком експерта № 477-18 від 20.03.2018 року (а.с.143-153) підтверджено, що підпис від імені [PERSON] в графі «Покупець» у договорі купівлі-продажу квартири від 01.10.1992 року та підпис і запис від імені [PERSON] в графі «Відчужувач» у спадковому договорі від 06.12.2007 року виконані однією і тією ж особою самою [PERSON]. Інших доказів на підтвердження доводів щодо недійсності спадкового договору та доказів на спростування висновку експерта відповідачем до суду не надано. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів недійсність спадкового договору від 06.12.2007 року не найшла свого підтвердження, тому суд приходить до висновку про відмову в позові в даній частині. Обгрунтовуючи вимоги щодо недійсності договору купівлі-продажу квартири від 01.10.1992 року, відповідач [PERSON] посилається на положення ст.230 ЦК України. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу квартири № 6, що розташована в м. Апостолове по вул. Леніна, 31, Дніпропетровської області, був укладений та посвідчений нотаріально 01 жовтня 1992 року. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року вказаний ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які винили до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року (п.1). Оскільки цивільні відносини щодо укладення оспорюваного договору виникли 01.10.1992 року, тобто до набрання чинності ЦК України 2003 року, до оспорюваного договору купівлі-продажу квартири підлягають застосуванню положення ЦК УРСР від 18.07.1963 року (зі змінами). Відповідно до ч.1 ст.56 ЦК УРСР (в редакції Закону, що діяла на час укладення договору) угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Відповідно до ч.1 ст.57 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Як вбачається з договору купівлі-продажу спірної квартири від 01.10.1992 року, відповідач [PERSON] не являється стороною даного договору, а тому відповідач у відповідності до ст.ст.56, 57 ЦК УРСР не має права на його оспорювання. В звязку з викладеним суд приходить до висновку про відмову у зустрічній вимозі в даній частині. Вимога щодо визнання права власності за [PERSON] на спірну квартиру в порядку набувальної давності також задоволенню не підлягає з наступних підстав. Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.ст.16, 328 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У відповідності до ст.344 ЦК України визначається, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Безтитульне володіння це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Згідно п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не зі своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя ст.344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Пункт 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335, 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Як роз'яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст.344 ЦК можливе за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Володілець за давністю є незаконним володільцем, про це зазначено в ч.1 ст.344 ЦК (особа заволоділа чужим майном). Позов про право власності за давністю володіння не може предявити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає, хто є його власником. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, спірна квартира на праві власності з 01.10.1992 року належала [PERSON], а після смерті останньої на підставі укладеного 06.12.2007 року спадкового договору перейшла у власність [PERSON] Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] вселилася до спірної квартири за згоди [PERSON], що свідчить про те, що [PERSON] володіла та користувалася спірною квартирою з волі її власника [PERSON], тобто відповідач [PERSON] не може вважатися незаконним володільцем спірного майна в розумінні ч.1 ст.344 ЦК України. Оскільки власники майна [PERSON] та [PERSON] у відповідності до положень п.2 ч.1 ст.346, ст. 347 ЦК України не відмовилися від права власності на належне їм спірне майно, [PERSON] володіє спірним майном з волі її попереднього власника [PERSON], суд приходить до висновку про відмову відповідачу [PERSON] у позовних вимогах в даній частині в звязку з відсутністю у останньої законних підстав для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки не можна вважати володіння відповідачем [PERSON] спірною квартирою без титульним та добросовісним. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 275 грн. 61 коп. пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial