Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

05 березня 2015 року [PERSON] звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди, посилаючись у позовній заяві та у судовому засіданні на те, що 03.02.2014 року позивач звернувся до відповідача зі скаргою про неякісне надання послуг теплопостачання по укладеному договору. Відповідно до вимог Закону відповідач зобов'язаний був об'єктивно та всебічно розглянути скаргу позивача, перевірити викладені в ній обставини, а також здійснити інші дії передбачені нормами чинного законодавства та за результатами розгляду в місячний строк надати відповідь позивачу. Викладені вимоги Закону відповідач не виконав, а саме не запросив на розгляд скарги і не надав відповідь на неї, що було підтверджено рішеннями суду, якими відповідача було зобов'язано розглянути скарги позивача та надати на неї відповідь. Внаслідок виконання вищезазначеного рішення суду відповідач надав копія відповіді на скаргу від 10.02.2014 року, в якій зазначив, що акт-вимоги недійсна, а за ненадання послуги з опалення не здійснюється перерахунок її вартості. Викладене твердження суперечить рішенню Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.10.2014 року, яким суд визнав бездіяльність відповідача щодо не розгляду на протязі трьох днів акту-вимоги від 03.10.2014 року та стягнув з відповідача переплату за ненадання послуг теплопостачання за січень та лютий 2014 року в розмірі 114 грн. 89 коп. Враховуючи викладене, відповідач не виконав рішення суду від 08.05.2014 року, оскільки відповідь від 10.02.2014 року була складена трьома місяцями раніше від ухваленого судом рішення від 08.05.2014 року, що свідчить про те що відповідач не здійснив розгляд скарги. З огляду на вищевикладене позивач вважає, що відповідач грубо порушив право позивача на належний розгляд скарги та не виконав рішення суду від 16.04.2014 року. Таким чином, відповідь від 10.02.2014 року неправомірна, а отже неправомірними діями відповідача позивачу була спричинена моральна шкода, яка виразилась у зневажливому ставленні відповідача до законних вимог позивача, порушення права позивача на розгляд скарги у його присутності та у відповідності до вимог Закону, що спричинило негативний психологічний вплив на позивача, порушило його звичний душевний стан, викликало сильні тривалі хвилювання і душевні переживання, у зв'язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду, яку позивач оцінив у сумі 6000 грн. Крім того, позивач просив суду визнати неправомірним відповідь на скарг від 11.02.2015 року та зобов'язати відповідача розглянути скаргу від 03.02.2014 року у відповідності з вимогами ст. 18,19 Закону України «Про звернення громадян» та рішення суду. (а.с. 1) Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. (а.с. 38-39) Представник відповідача - Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради у судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог зазначивши, що вважає їх незаконними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки за заявою позивача було відкрито виконавче провадження Кіровським ВДВС ДМУЮ від 16.02.2015 року щодо примусового виконання рішення суду. Так, як скарга позивача була розглянута ще 06.02.2014 року на час коли виникли спірні правовідносини між споживачем тепла і теплопостачальником, відповідь на зазначену скаргу було надано позивачу ще 10.02.2014 року, але так, як весь час позивач заявляв до суду і виконавчої служби, що не отримував її, відповідач надіслав її цінним листом позивачу, після чого надав підтвердження відправлення та отримання позивачем державному виконавцю, яким було прийнято рішення про закінчення виконавчого провадження. Крім того, представник відповідача посилалась на те, що позивачем не було підтверджено факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони були йому заподіяння, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача посилалась на відсутність порушень з боку КП «Теплоенерго» ДМР, у зв'язку з чим просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. (а.с. 20, 38-39) Суд дослідивши матеріали даної цивільної справи, вислухавши пояснення сторін щодо заявлених позовних вимог, приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлено, що 03.02.2014 року позивач звернувся до відповідача зі скаргою на якість опалення у його помешканні, оскільки протягом строку, встановленого законом скарга позивача не була розглянута позивач звернувся до суду, яким 16.04.2014 року було ухвалено рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON], однак у зв'язку з не вирішенням всіх позовних вимог позивача, судом було ухвалено додаткове рішення від 08.05.2014 року, відповідно до вищезазначених рішень суду з КП «Теплотранс» ДМР було стягнуто на користь позивача моральна шкода в розмірі 500 грн. та зобов'язано КП «Теплотранс» ДМР розглянути скаргу позивача від 03.02.2014 року та дати на неї відповідь згідно із Законом України від 02.10.1996 року «Про звернення громадян», що підтверджується копією скарги від 03.02.2014 року, копією рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.04.2014 року та копією додаткового рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.05.2014 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 16-18) Встановлено, що за заявою позивача було відкрито виконавче провадження Кіровським ВДВС ДМУЮ № 45846196 від 16.02.2015 року щодо примусового виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за виконавчим листом від 15.07.2014 року «Про зобов'язання КП «Теплотранс» ДМР розглянути скаргу позивача від 03.02.2014 року та надати на неї відповідь згідно із Законом України від 02.10.1996 року «Про звернення громадян». Крім того, судом було встановлено, що на виконання вимог державного виконавця відповідачем була направлена позивачу відповідь на скаргу від 03.02.2014 року згідно із Законом України «Про звернення громадян». Відповідно до викладеного, після отримання позивачем відповіді на скаргу, яка була направлено позивачу цінним листом, 16 лютого 2015 року державним виконавцем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, оскільки було встановлено, що вимоги виконавчого документа фактично та в повному обсязі виконанні відповідачем, тому на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем було закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 203/1850/14-ц від 15.07.2014 року та копія зазначеної постанови була направлена на адреси сторін виконавчого провадження. Викладені обставини підтверджуються копією відповіді на скаргу від 10.02.2014 року, копією опису вкладення рекомендованого листа від 12.02.2015 року, копією листа КП «Теплотранс» ДМР від 11.02.2015 року, копією листа від 10.02.2014 року про розгляд скарги від 03.02.2014 року, копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 16.02.2015 року та копією супровідного листа від 16.02.2015 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 19-25) Також судом встановлено, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа між тими самими сторонами, за результатом розгляду якої рішенням суду, яке набрало законної сили було визнано неправомірну бездіяльність КП «Теплотранс» ДМР стосовно не розгляду на протязі трьох днів акту-претензії [PERSON] від 03.02.2014 року, стягнуто з КП «Теплотранс» ДМР на користь позивача переплату за ненадані послуги теплопостачання за січень і лютий 2014 року в сумі 114 грн. 89 коп., що підтверджується копією рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.10.2014 року та копією ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.12.2014 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 30-39) Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, Законом України «Про звернення громадян», Законом України «Про виконавче провадження» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Пунктом 1 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Частиною 1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Відповідно до змісту ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду,виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби. Суд при вирішенні позовних вимог позивача в частині визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії приймає до уваги, що за заявою позивача було відкрито виконавче провадження Кіровським ВДВС ДМУЮ № 45846196 від 16.02.2015 року щодо примусового виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за виконавчим листом від 15.07.2014 року - «Про зобов'язання КП «Теплотранс» ДМР розглянути скаргу позивача від 03.02.2014 року та надати на неї відповідь згідно із Законом України від 02.10.1996 року «Про звернення громадян». У процесі здійснення виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 203/1850/14-ц від 15.07.2014 року державним виконавцем було реалізовано в повному обсязі свої права передбачені чинним законодавством, оскільки відповідачем були надані на вимогу державного виконавця докази про направлення позивачу цінним листом відповідь на скаргу позивача від 03.02.2014 року, у зв'язку з чим, 16 лютого 2015 року державним виконавцем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження внаслідок того, що вимоги виконавчого документа фактично та в повному обсязі виконанні відповідачем, тому на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 203/1850/14-ц від 15.07.2014 року було закінчено та копія зазначеної постанови була направлена на адреси сторін виконавчого провадження, яка після отримання позивачем в разі не згоди з нею не була оскаржена ним відповідно до вимог ст. 82 Закону Країни «Про виконавче провадження». Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що процес виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.05.2014 року на вимогу уповноваженого державного органу закінчено, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги щодо визнання неправомірною відповідь на скаргу позивача від 11.02.2015 року та зобов'язання відповідача розглянути скаргу від 03.02.2014 року у відповідності з вимогами ст. 18, 19 Закону України «Про звернення громадян» та рішення суду є необґрунтованими, та такими, що відносяться до стадії виконання рішення суду, яким вже були розглянути дані позовні вимоги та яке набрало законної сили, тому суд вважає необхідним відмовити позивачу у задоволенні цієї частини позовних вимог. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях,яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року (зі змінами) до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 (зі змінами) оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно до приписів ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд при вирішенні позовних вимог в частині визначення розміру спричиненої позивачу моральної шкоди, приймає до уваги доводи позивача щодо характеру та обсягу завданих йому моральних і душевних страждань, внаслідок порушення Закону України «Про звернення громадян», характер немайнових витрат, їх тривалість й можливість відновлення, та вважає доводи позивача необґрунтованими, оскільки вони не були підтверджені належними та допустимими доказами під час розгляду справи. Окрім цього, суд при вирішенні позовних вимог виходив з того, що позивач не надав до суду доказів, якими підтверджується факт заподіяння йому з боку відповідача моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) відповідача вони були заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, враховуючі зазначені обставини відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України якою визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд приходить до висновку про відсутність порушень з боку КП «Теплотранс» ДМР, а отже вважає необхідним відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed