Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-20 00:00:00

06 липня 2020 року позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14 грудня 2006 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований Локачинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, актовий запис № 49. Спільне життя з відповідачем не склалось. У них різні інтереси та погляди на подружнє життя. Між ними відсунє взаєморозуміння, повага та довіра. Позивач тривалий час перебуває на роботі за кордоном. З 2014 року вони проживають окремо. Спільного господарства не ведуть, домашнім побутом не пов`язані. Вважає, що формальна реєстрація шлюбу суперечить її інтересам. Просить розірвати шлюб, зареєстрований 14 грудня 2006 року Локачинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, актовий запис № 49. Окрім того, просить стягнути з відповідача судові витрати. 21 серпня 2020 року позивач через канцелярію суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити. Відповідач 21 серпня 2020 року через канцелярію суду також подав письмову заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнає, не заперечує щодо задоволення позову. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 14 грудня 2006 року між сторонами був укладений шлюб, зареєстрований Локачинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, актовий запис № 49, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 14 грудня 2006 року (а.с. 3). Від шлюбу неповнолітніх дітей немає. Подружнє життя сторін не склалося, позивач стверджує, що збереження сім`ї є неможливим. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається зі ст.ст. 111, 112 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства та з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини- інваліда та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідач позовні вимоги визнав до початку розгляду справи по суті, що стверджується його письмовою заявою від 21 серпня 2020 року (а.с. 18). Отже, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Враховуючи зазначене, а також те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення повністю. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи вимоги ч.1 ст. 142 ЦПК України, з огляду на визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, 50% сплаченого позивачем судового збору необхідно повернути [PERSON] з державного бюджету, решту судового збору в сумі 420,40 грн. слід стягнути з відповідача в користь позивача.

Outcome: approved