Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

06 грудня 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої дочки [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою, вселення та визначення порядку користування житлом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідно до договору дарування квартири від 17 жовтня 2000 року, позивачу належала двокімнатна ізольована квартира за адресою: [ADDRESS], яку позивач 06 березня 2009 року 2/3 належної йому квартири подарував своїй малолітній дочці - [PERSON]. Загальна площа квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] становить 50,3 квадратних метрів. Вона складається з двох кімнат розміром 11,6 та 17,9 квадратних метрів та балкону, розміром 3,6 квадратних метрів, який примикає до кімнати, розмір якої становить 17,9 квадратних метрів. У 2009 році шлюб між позивачем та [PERSON] був розірваний, після чого між колишнім подружжям склалися неприязні стосунки, відбувалися сварки, врезультаті чого позивач переїхав жити до своєї матері. Згодом відповідач змінила замки в спірній квартирі, після чого позивач неодноразово звертався до органів міліції з питань вселення в квартиру та нечинення перешкод відповідачем в користуванні житлом, але відповідач не змінила поведінки. Враховуючи своє право на 1/3 частини квартири, позивач просить виділити йому ізольовану кімнату площею 11,6 квадратних метрів, як найбільш зручним для сторін стосовно умов проживання в спірній квартирі та визначити порядок користування жилим приміщенням- позивачу- виділити ізольовану кімнату площею 11,6 квадратних метрів, відповідачам- [PERSON] та [PERSON]- ізольовану кімнату площею 17,9 квадратних метрів разом з балконом- 3,6 квадратних метрів. Також позивач просить стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору та витрати по наданню юридичної допомоги. У судове засідання позивач не з'явився, до суду подав заяву про розгляд справи без його відсутності, одночасно зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив суд позов задовольнити з тих підстав, що викладені в позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про що в матеріалах справи міститься копії судових повісток (а.с.18,23), конверти зі зворотними повідомленнями (а.с.24), про причини неявки суд не повідомила. Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, а від відповідача, який належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надійшло. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що позивачу [PERSON] належала двокімнатна ізольована квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 17 жовтня 2000 року ( а.с.8-9). Відповідно до договору дарування від 06 березня 2009 року, 2/3 частин належньої позивачу квартири подарував своїй малолітній дочці [PERSON] ( а.с. 10-11). Як вбачається довідки, виданої комунальним підприємством «Житлосервіс «Оболонь», у Оболонському районі м. Києва, за адресою: [ADDRESS] мешкають та зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 7). Отже, частки співвласників є наступними: позивачу [PERSON] належить 1/3 частина квартири, а відповідачу [PERSON] з неповнолітньою дочкою належить 2/3 частини квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно положень ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як вбачається з ч. 2 ст. 386 ЦК України, за власником закріплюється право у разі наявності в нього достатніх підстав припускати можливість порушення свого права власності іншою особою звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Зазначена норма гарантує власнику можливість вимагати не лише усунення порушень його права власності, а й звертатися до суду за захистом своїх прав, що можуть бути реально порушені в майбутньому. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки /квартири/, що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користуванн жилим будинком /квартирою/, крім випадків, установлених законодавством. Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України). Оскільки позивач набув право власності на 1/3 частину квартири на підставі договору дарування квартири від 17 жовтня 2000 року, але не може реалізувати своє право власності на частку квартири через самоправних дій відповідача, то, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині вселення позивача в квартиру, яка знаходится за адресою: [ADDRESS], та зобов'язання [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] не чинити перешкод позивачу в користуванні власністю 1/3 частини спірної квартири. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Outcome: partial