Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

06 червня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить суд визнати за землекористувачем по [ADDRESS] [PERSON] право на суміжну межу з власником земельної ділянки [ADDRESS] [PERSON] розміром по суміжній межі від А до Е протягом 68,36 м, на відстані від Б до А - 29,11 м, від Г до Е - 29,17 м плану земельної ділянки землекористувача [PERSON] Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 09 березня 1978 року. Розмір земельної ділянки під його домоволодінням складає 0,2047 га, що підтверджується висновком про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки управління Держземагенства у Павлоградському районі. Земе льна ділянка не приватизована. Відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки по [ADDRESS] з суміжною межею з позивачем. 12 квітня 2013 року рішенням Богуславської сіль ської ради Павлоградського району позивачу [PERSON] наданий дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність,що підтверджується відповідним рішенням сесії. 19 червня 2013 рому відповідач [PERSON], як суміжний власник землі, без будь-яких правових заперечень, відмовилась підписати акт № 11В встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі землекористувача [PERSON] тоді як інші суміжні землекористувачі узгодили суміжні межі. Поміж сторонами довгий час існують ворожі стосунки і тому відповідач не підписує акт узгодження суміжної межі, що не дає позивачу можливість приватизувати земельну ділянку під домоволо дінням. 20 листопада 2013 року управлінням Держземагенства у Павлоградському районі було відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, проект землеустрою не відповідає вимогам ст.198 ЗК, а саме, через відсутність згоди по годження суміжної межі з відповідачем [PERSON] Відповідач [PERSON] не визнає право позивача відповідно до земельно-кадастрової документації на суміжну межу з її земельною ділянкою, тому позивач вимушений звернутися до суду щодо за хисту свого права на суміжну межу у відповідних розмірах. Визнання права позивача на суміжну межу це не встановлення межі, а визнання права позивача на вже встановлену межу відповідними державними органами влади. Іншим шляхом позивач не може приватизувати земельну ділянку, яка знаходиться у його користуванні. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, надали суду пояснення, що відповідають змісту позову, просили задовольнити вимоги в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні, посилаючись на доводи, викладені в письмових запереченнях на позов. Згідно заперечень на позов межа між земельною ділянкою відповідача та суміжною з земельною ділянкою, користувачем якої є позивач [PERSON], зафіксована в Акті від 19.06.2013 року по стіні належних відповідачу на праві власності господарських споруд, а саме гаражу та бані, які розміщені на належній відповідачу на праві власності земельній ділянці та побудовані і введені в експлуатацію відповідно до закону. Позивач [PERSON] у 2000р. незаконно побудував на території свого подвір'я сарай для великої рогатої худоби та свиней, який розмістив впритул до будівлі гаражу так, що задня глуха стінка гаражу відповідача є одною із стін сараю для худоби, у зв'язку з чим усі нечистоти з сараю перетікали до будівля гаражу, в якому постійно було сиро та стояв зловонний запах. За таких обставин на протязі десяти років відповідач безкінечно зверталася до Богуславської сільської ради, до Павлоградської районного Відділу архітектури, до Прокуратури зі скаргами на [PERSON] щодо порушення прав власника. Навесні 2013р. [PERSON], отримавши черговий припис Павлоградського Відділу архітектури про знесення незаконно зведених ним господарських будівель сараїв для худоби у строк до грудня 2013р., з метою запобігання демонтажу незаконних будівель, вирішив приватизувати свою земельну ділянку та зафіксувати на плані і в натурі межі своєї земельної ділянки, одна з яких, як зазначено в Акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 19.06.2013р. Встановлення межі по стіні гаражу порушує права власника даної господарської будівлі за тих обставин, що відповідач невзмозі буде здійснювати обслуговування господарської споруди гаражу, здійснювати його поточний і капітальний ремонт, що призведе до повною руйнації будівлі, та дало б можливість [PERSON] узаконити його самовільно побудовані споруди - сараї для худоби за рахунок зруйнування споруд відповідача, тому при підписанні Акту відповідач заявила, що підпише Акт узгодження меж лише у разі, якщо [PERSON] демонтує свої незаконні господарські споруди - сараї для худоби та відступить від гаражу на відстань (50 - 70 см), де і має бути встановлена межа між їх земельними ділянками. [PERSON] відмовився. У березні 2014р., [PERSON] демонтував незаконно побудовані ним господарські споруди - сараї для худоби, але відповідач все рівно не має можливості здійснити ремонт зовнішньої стіни гаражу за тих обставин, що як вважає [PERSON] вона знаходиться вже на території його земельної ділянки. Крім того, позивач [PERSON] у своєму позові просить суд не тільки визнати за ним право на межу з її земельною ділянкою, але й встановити її розмір -довжину 68,36 м (на плані позначену між літерами від А до Е), що не є взагалі компетенцією суду загальної юрисдикції. Позивач [PERSON] не є власником земельної ділянки під своїм житловим будинком та спорудами, а за таких обставин спір щодо встановлення межі, її розміри та порядок користування нею має вирішуватися не судом, а Богуславською сільською радою, яка вже розглянула даний спір і своїми рішеннями 22.10.2013р. та від 11.12.2013р. відмовила [PERSON] в узгодженні меж, які зазначені в Акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 19.06.2013р., вказані рішення Богуславської сільської ради позивачем [PERSON] до теперішнього часу у встановленому законом порядку не оскаржені. Крім того, позивач [PERSON] у своєму позові просить суд встановити межу між суміжними земельними ділянками у розмірі по довжині 68,36м (на плані позначену між літерами від А до Е), між тим довжина межі між їх суміжними земельними ділянками вже встановлена у розмірі по довжині 67,39м, про що зазначено на плані меж земельної ділянки у виданому відповідачу Державному акті на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 928219 від 23.01.2009р. (на плані позначена між літерами від Б до В). Треті особи, Богуславська сільська рада Павлоградського району Дніпропетровської області, Управління Держземагенства у Павлоградському районі Дніпропетровської області, [PERSON], [PERSON], в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Треті особи, Богуславська сільська рада Павлоградського району Дніпропетровської області, Управління Держземагенства у Павлоградському районі Дніпропетровської області, [PERSON], згідно письмових заяв просили розглянути справу у їх відсутність. Третя особа, [PERSON], в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову. Третя особа, [PERSON], в судовому засіданні при вирішенні спору покладався на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно рішення Богуславської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області від 12 квітня 2013 року № 457-31/VI [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд - 0,25 га в межах населеного пункту, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно висновку Управління Держземагенства у Павлоградському районі Дніпропетровської області від 20 листопада 2013 року проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], замовник [PERSON], не погоджено, як такий, що не відповідає вимогам ст.198 Земельного кодексу України. Відповідно до ст.198 Земельного кодексу України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану. Як вбачається з акту №11В від 19 червня 2013 року про встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі [PERSON], суміжний землекористувач, [PERSON], свій підпис на акті не поставила, з нею межі узгоджені не були, її підпис згідно рішення сесії Богуславської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року № 538-35/VI. [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1600 га, розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 23 січня 2009 року серія ЯЖ №928219. Згідно рішення Богуславської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року № 538-35/VI у зв'язку з відмовою від підпису громадянки [PERSON] ([ADDRESS]) по узгодженню межових знаків суміжної ділянки [PERSON] ([ADDRESS]) при встановлені межових знаків, надано дозвіл на встановлення межових знаків на земельній ділянці [PERSON] по [ADDRESS] зі сторони [PERSON] ([ADDRESS]) без її підпису на згоду межі земельної ділянки. Згідно рішення Богуславської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області від 11 грудня 2013 року № 564-37/VI рішення сільської ради від 22 жовтня 2013 року № 538-35/VI скасовано. Позивач просить суд визнати за землекористувачем [PERSON] право на суміжну межу з власником земельної ділянки [ADDRESS] [PERSON] розміром по суміжній межі від А до Е протягом 68,36 м, на відстані від Б до А - 29,11 м, від Г до Е - 29,17 м плану земельної ділянки землекористувача [PERSON] Відповідно до частин 1,7 ст.791 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Як встановлено частинами 1,2,5 ст.158 Земельного кодексу України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Як роз'яснено у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно зі статтею 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Таким чином, встановлення меж земельних ділянок до компетенції суду не належить. Згідно пояснень сторін, наданих в судовому засіданні, рішення Богуславської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року № 538-35/VI та від 11 грудня 2013 року № 564-37/VI, державний акт на право власності на земельну ділянку від 23 січня 2009 року серія ЯЖ №928219 станом на час розгляду справи оскаржені не були. Як вбачається з акту №11В від 19 червня 2013 року, схеми земельної ділянки та опису меж земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], суміжними землекористувачами з [PERSON] є Богуславська сільська рада (від А до Б), [PERSON] (від Б до В), [PERSON] (від В до Г), [PERSON] (від Г до Д), [PERSON] (від Д до Е), [PERSON] (від Е до А). Позивач в своєму позові зазначає, що визнання права на суміжну межу не є встановлення межі, а є визнанням права позивача на вже встановлену межу відповідними державними органами влади. Проте доказів встановлення межі відповідними державними органами влади позивач суду не надав. Згідно з пунктом е) ст.184 Земельного кодексу України землеустрій передбачає, зокрема, встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок. Відповідно до ст.185 Земельного кодексу України землеустрій здійснюється суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, за рахунок коштів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим і місцевих бюджетів, а також коштів громадян та юридичних осіб. Землеустрій здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст.1861 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин. Управлінням Держземагенства у Павлоградському районі Дніпропетровської області, висновок від 20 листопада 2013 року, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], замовник [PERSON], не погоджено, тобто межі земельної ділянки [PERSON] відповідними державними органами влади не встановлено. Враховуючи, що позивач просить визнати право на суміжну межу з власником земельної ділянки [ADDRESS] [PERSON] розміром по суміжній межі від А до Е протягом 68,36 м, на відстані від Б до А - 29,11 м, від Г до Е - 29,17 м плану земельної ділянки землекористувача [PERSON], судом в судовому засіданні роз'яснено позивачу, представнику позивача, що суміжні землекористувачі - Богуславська сільська рада, суміжний землекористувач від А до Б, [PERSON], [PERSON], суміжні землекористувачі від Г до Е, є належними співвідповідачами у даній справі. Проте представник позивача заперечував проти залучення до участі у справі в якості співвідповідачів суміжних землекористувачів, Богуславську сільську раду Павлоградського району, [PERSON], [PERSON], оскільки спір між [PERSON] та вказаними суміжними землекористувачами з приводу встановлення меж земельної ділянки відсутній. Відповідно до ч.1 ст.33 Цивільного процесуального кодексу України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Враховуючи, що нормами Цивільного процесуального кодексу України передбачено залучення співвідповідачів у справі за клопотанням позивача, а представник позивача заперечував в судовому засіданні проти залучення до участі у справі в якості співвідповідачів суміжних землекористувачів, Богуславську сільську раду Павлоградського району, [PERSON], [PERSON], суд залучив вказаних осіб до участі у справі в якості третіх осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Вимога щодо визнання права на суміжну межу є способом захисту, який не передбачено ст. 16 Цивільного кодексу України. Враховуючи вищенаведене та з огляду на пояснення сторін, докази, надані у справі, суд приходить до висновку про безпідставність вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права на суміжну межу.

Outcome: dismissed