Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

07.05.2015 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який обґрунтовує тим, що 04.11.2013 близько 09.30 водій [PERSON], керуючи автомобілем «Mitsubishi Pajero Wagon», номерний знак [NUMBER], рухаючись по вул. Вишгородська в сторону пл. Шевченко, під час руху не вибрав безпечної швидкості, не врахував дорожню обстановку, не дотримався безпечної дистанції, що призвело до зіткнення з автомобілем [NUMBER] під його керуванням, внаслідок чого останньому була заподіяна матеріальна шкода. 02.12.2013 постановою Подільського районного суду м. Києва [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, що привело до дорожньо-транспортної пригоди. Водій [PERSON], згідно тексту постанови Подільського районного суду м. Києва по адміністративній справі №758/14556/13-п, в судовому засіданні свою вину визнав повністю. Відповідно до довідки відділу ДАІ Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві автомобіль [NUMBER] від ДТП отримав механічні пошкодження заднього бампера. Наступного дня після ДТП він звернувся із заявою про дорожньо-транспортну пригоду до ПрАТ «Українська Охоронно-Страхова Компанія», в якому було застраховано цивільно-правову відповідальність винуватця за автомобілем «Mitsubishi Pajero Wagon», номерний знак [NUMBER]. Під час детального огляду автомобіля [NUMBER] ним та представником відповідача було встановлено та зафіксовано в акті огляду, що задній бампер автомобіля деформовано, а також деформовано підсилювач заднього бампера з лівої сторони. Представник відповідача повідомив його про те, що деформовані (пошкоджені) запчастини, виявлені при огляді транспортного засобу відремонтувати належним чином неможливо, вони підлягають лише заміні. 06.11.2013 позивач звернувся до однієї зі станцій технічного обслуговування, яка займається ремонтом автомобілів марки Subaru - ТОВ «Преміум Сервіс», із проханням провести детальний огляд свого пошкодженого автомобіля та надати рахунок-фактуру на послуги ремонту та запчастини, які необхідні для усунення пошкоджень автомобіля після ДТП. За результатами огляду та калькуляції він отримав рахунок фактуру від 06.11.2013 №ПС-0000664 на загальну суму 6964,80 з ПДВ. Рахунок-фактуру від 06.11.2013 року №ПС-0000664 ним 08.11.2013 було передано відповідачеві разом із заявою про страхове відшкодування та проханням сплатити зазначену в рахуну-фактурі суму на розрахунковий рахунок станцій технічного обслуговування для проведення ремонту. Однак відповідачем було відмовлено позивачеві у сплаті зазначеної в рахунку-фактурі суми, мотивуючи тим, що сума ремонту має бути порахована шляхом проведення відповідної експертизи. Після проведення експертизи та чергового його візиту до відповідача, останній 19.12.2013 повідомив йому, що сума, яку він згоден виплатити згідно результатів замовленої ним експертизи, складає 3258,87 грн. Одразу, в той же день, після зустрічі із відповідачем, він поїхав до сервісного відділення офіційного авто дилера марки Subaru в м. Києві - ТОВ «БОГДАН-АВТО ПОДІЛ», де попросив провести огляд пошкодженого автомобіля та калькуляцію затрат на послуги ремонту та запчастини, які необхідні для усунення пошкоджень автомобіля після ДТП. За результатами огляду пошкодженого у ДТП автомобіля йому була надано рахунок-фактуру від 19.12.2013 №АП-0007012 на загальну суму 8412,94 грн. Враховуючи, явну невідповідність калькуляції експертизи замовленої відповідачем, реальній вартості ремонту та запчастин, ним за власні кошти було замовлено експертизу вартості збитків спричинених йому ДТП. Відповідно до звіту про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу від 24.01.2014 року розмір матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля [NUMBER], внаслідок зазначеного ДТП, пов'язаного з ремонтом транспортного засобу складає 7563,69 коп. з урахуванням ПДВ. За складання зазначеного звіту ним понесено витрати у розмірі 400,00 грн. Позивач зазначає, що висновок експерта за результатами експертизи замовленої відповідачем ПрАТ «УОСК» не відповідає фактичним обставинам ДТП та нормативним актам з питань проведення експертизи. Так, позивач вказує, що при проведенні вказаної експертизи експертом використано коефіцієнт зносу автомобіля, з урахуванням значних пошкоджень транспортного засобу, в той час як пошкодження отримані його автомобілем в ДТП до таких не відносяться. При цьому також відсутні підстави для збільшення коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу на підставі п. 7.38. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 р. №142/5/2092, оскільки строк експлуатації належного йому автомобіля не перевищує 7 років, а за показниками спидометра фактичний пробіг не є вдвічі більший за нормативний. Враховуючи те, що винуватець не звертався до відповідача із повідомленням про страхову подію, він 14 березня 2014 року звернувся до Подільського районного суду м. Києва із позовом до винуватця ДТП - [PERSON], про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. ПрАТ «УОСК» було залучено до даного судового процесу, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. За результатами низки судових розглядів даного питання в різних інстанціях цивільної юрисдикції, було прийнято рішення про стягнення з [PERSON] суми матеріального збитку у розмірі франшизи за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/0918670, витрат на правову допомогу та відшкодування моральної шкоди завданої ДТП. Враховуючи, що за результатами вищевказаного судового розгляду його вимоги про відшкодування матеріальної шкоди не були задоволені в повному обсязі, 13.02.2015 ним було відправлено відповідачу лист із повторною вимогою сплатити страхове відшкодування. 17.04.2015 року ним отримано листа ПрАТ «УОСК», в якому відповідач відмовив йому у виплаті страхового відшкодування, мотивуючи свою відмову тим, що на дату укладення договору страхування №АС/0918670, транспортний засіб «Mitsubishi Pajero Wagon» вже був застрахований іншою страховою компанією, а отже договір укладений зі страховиком, є нікчемним відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 989 ЦК України. Вказану відмову позивач вважає безпідставною, а посилання на нікчемність договору необґрунтованими, оскільки факт чинності на момент ДТП дії договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/0918670 із відповідачем з терміном дії до 04.07.2014 року був встановлений судовими рішеннями по справі за його позовом до [PERSON], які набрали законної сили, а тому зазначена обставина не потребує доказування. З наведених підстав просить стягнути з відповідача 6563,69 грн. майнової шкоди. Крім того позивач вказує, що протиправними діями відповідача у відношенні до нього, у вигляді порушення його права, йому завдано моральної шкоди, яка полягає у його душевних, моральних стражданнях, інших негативних явищах, яких він зазнав у зв'язку із протиправною поведінкою відносно нього: постійних візитах до відповідача в інший кінець м. Києва, постійних експертизах та оглядах транспортного засобу на різних СТО, доведення своєї законної позиції в листуванні та усних переговорах, візитах до поліклініки, необхідності доведення своєї правової позиції у суді. Також внаслідок незаконних дій відповідача, він змушений був докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, що спричинило зміну встановленого порядку життєвих стосунків позивача, негативно впливає на його душевний стан до теперішнього часу, що призводить до додаткових хвилювань; необхідністю додатково втрачати свій час на відновлення свого порушеного права, у тому числі у судовому порядку; необхідністю нести додаткові витрати необхідні для відновлення його порушеного права у судовому порядку. Моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 6000,00 грн. та просить стягнути її з відповідача. Також просить вирішити питання про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, а саме: 243, 60 грн. судового збору за майновою вимогою, 243, 60 грн. судового збору за немайновою вимогою, 400,00 грн. вартості складання звіту про оцінку вартості розміру матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу SUBARU FORESTER державний реєстраційний № [NUMBER] пошкодженого внаслідок ДТП від 24.01.2014. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача ПрАТ «УОСК» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, вказував на те, що що страхувальник [PERSON] не повідомив відповідача про те, що на момент укладання договору страхування № АС\\0918670, між попереднім власником даного автомобіля та ПрАТ «АСК «Інго Україна» вже існував діючий договір страхування за яким забезпеченим транспортним засобом виступав автомобіль «Mitsubishi Pajero Wagon», номерний знак [NUMBER]. Вказував, що згідно положень п.п. 20-1.1 - 20-1.2 Закону права та обов'язки страхувальника за вказаним договором перейшли до [PERSON] А тому вважав, що договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС\\0918670 є нікчемним в силу до п. 3 ч. 1 ст. 989 ЦК України. Відповідно у ПрАТ «УОСК» як страховика відсутній обов'язок перед позивачем по відшкодуванню шкоди завданої внаслідок ДТП від 04.11.2013 за участю автомобіля «Mitsubishi Pajero Wagon», номерний знак [NUMBER]. В ході розгляду справи у зв'язку із наведеними запереченнями відповідача, позивач звертав увагу суду, зокрема, на те, що договір страхування, який було укладено між попереднім власником автомобіля «Mitsubishi Pajero Wagon» та ПрАТ «АСК «Інго Україна», [PERSON] не було переоформлено на себе у відповідності із вимогами ст. 510, 513, 520 та 654 ЦК України, а отже у останнього на момент укладення договору страхування зі відповідачем, не було інших договорів страхування на об'єкт страхування. Разом з цим вказував, що за договором (полісом) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, страхується не сам транспортний засіб, а цивільно-правова відповідальність (майнові інтереси, пов'язані з відшкодуванням шкоди) конкретної фізичної особи (страхувальника), а тому договір страхування укладений з ПрАТ «УОСК» та договір страхування укладений з ПрАТ «АСК «Інго Україна» мають різні об'єкти, в першому випадку майнові інтереси [PERSON] як власника автомобіля «Mitsubishi Pajero Wagon», а в другому майнові інтереси попереднього власника автомобіля «Mitsubishi Pajero Wagon». Третя особа [PERSON] в судовому засіданні 18.08.2015 зазначив, що автомобіль «Mitsubishi Pajero Wagon», номерний знак [NUMBER], придбаний ним з прилюдних торгів, а тому про наявність чинного договору страхування укладеного попереднім власником з ПрАТ «АСК «Інго Україна» йому нічого не було відомо, у зв'язку з цим він не повідомив страховика з поважних причин. В судове засідання 10.09.2015 не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Третя особа ПрАТ «АСК «Інго Україна» в судове засідання свого представника не направила, про причини неявки не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. З урахуванням думки учасників судового розгляду, положень ст. 169 ЦПК України, а також з огляду на належне повідомлення третіх осіб, суд знаходить можливим розглянути справу у їх відсутності. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 04.11.2013 по вул. Вишгородська в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Mitsubishi Pajero Wagon», номерний знак [NUMBER], яким керував водій [PERSON], та автомобіля [NUMBER], яким керував позивач [PERSON] В результаті вказаного ДТП автомобіль [NUMBER], який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] належить на праві власності [PERSON], зазнав механічних пошкоджень. Зокрема, згідно довідки виданої управлінням ДАІ ГУ МВС в м. Києві слідує, що в результаті ДТП було пошкоджено задній бампер автомобіля «Subaru Forester». У відповідності до постанови Подільського районного суду м. Києва від 02.12.2013 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Таким чином судом встановлено, та не оспорювалось сторонами, що пошкодження належного позивачу [PERSON] автомобіля «Subaru Forester», номерний знак [NUMBER], сталося з вини [PERSON], який як вбачається із змісту постанови суду, порушив правила дорожнього руху та допустив зіткнення автомобілів. Судом також встановлено, що 04.07.2013 між [PERSON] та відповідачем ПрАТ «УОСК» укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією полісу №АС/0918670, У вказаному догові визначено строк дії з 05.07.2013 по 04.07.2014, страхову суму на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну в розмірі 50000,00 грн., франшизу в розмірі 1000,00 грн., забезпечений транспортний засіб - «Mitsubishi Pajero Wagon», номерний знак [NUMBER]. Як визначено ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV, обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-IV, об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно п. 2.1 ст. 2 Закону №1961-IV, відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. У відповідності до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Таким чином, необхідною умовою виникнення обов'язку страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором). З урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування. З матеріалів справи вбачається, що у березні 2013 позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та матеріальної шкоди, в якому просив стягнути з останнього майнову шкоду в розмірі 9211,81 грн., моральну шкоду в розмірі 60000,00 грн. та судові витрати. Згідно рішення Подільського районного суду м. Києва від 27.06.2014 та рішення Апеляційного суду м. Києва від 05.02.2015 з [PERSON] на користь позивача стягнуто в рахунок відшкодування майнової шкоди 1000,00 франшизи по договору страхування №АС/0918670, в рахунок відшкодування моральної шкоди - 3000,00 грн. При цьому суди встановили, що на момент дорожньо-транспортної пригоди договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 04.07.2013 №АС/0918670, укладений між [PERSON] та відповідачем ПрАТ «УОСК», був чинним, а тому виходили з того, що шкода завдана позивачу [PERSON] з вини [PERSON] підлягає відшкодуванню страховиком - ПрАТ «УОСК», який приймав участь у розгляді справи в якості третьої особи. 13.02.2015 позивачем відправлено відповідачу лист із вимогою сплатити страхове відшкодування. Листом від 18.03.2015 відповідач ПрАТ «УОСК» відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, мотивуючи свою відмову тим, що на дату укладення договору страхування №АС/0918670, транспортний засіб «Mitsubishi Pajero Wagon» вже був застрахований іншою страховою компанією, а отже договір укладений зі страховиком, є нікчемним відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 989 ЦК України. Так, з матеріалів справи вбачається, що автомобіль «Mitsubishi Pajero Wagon», номерний знак [NUMBER], належний [PERSON] придбаний останнім 04.07.2013 в торгівельній організації, попередній номерний знак указаного автомобіля [NUMBER]. Згідно даних з централізованої бази даних МТСБУ, автомобіль «Mitsubishi Pajero Wagon» був застрахований страхувальником [PERSON] за попереднім номерним знаком у страховика ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» відповідно до полісу АЕ 1108350, який був діючий з 18.01.2013 по 04.11.2013 включно. Згідно ст. 20-1 Закону № 1961-IV, у разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу (відчуження, спадкування, правонаступництво) договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії. В п. 20-1.2 даної статті вказано, що у разі відчуження забезпеченого транспортного засобу права та обов'язки страхувальника переходять до особи, яка прийняла такий транспортний засіб у свою власність. Дана норма за своїм змістом є імперативною та спеціальною щодо спірних відносин. Дострокове припинення договору страхування можливе у разі настання обставин, наведених у статті 997 ЦК та статтях 18-19 Закону № 1961-IV. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 989 ЦК України, страхувальник зобов'язаний при укладенні договору страхування повідомити страховика про інші договори страхування, укладені щодо об'єкта, який страхується. Якщо страхувальник не повідомив страховика про те, що об'єкт уже застрахований, новий договір страхування є нікчемним. Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК) ( 1618-15 ), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. В пункті 6 вказаної постанови зазначено, що виходячи з принципу безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК) ( 1618-15 ), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК ( 1618-15 ) суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Судом встановлено, що відповідач ПрАТ «УОСК» не був стороною у справі під час ухвалення рішень Подільського районного суду м. Києва від 27.06.2014 та Апеляційного суду м. Києва від 05.02.2015, якими встановлено чинність договору страхування від 04.07.2013 №АС/0918670. При цьому обставини щодо виконання страхувальником [PERSON] обов'язку визначеного п. 3 ч. 1 ст. 989 ЦК України судами не досліджувались. Таким чином чинність договору страхування від 04.07.2013 №АС/0918670 в даному судовому розгляді підлягає доказуванню у загальному порядку відповідно до положень ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи факт не повідомлення страховика ПрАТ «УОСК» про наявність на момент укладення договору страхування від 04.07.2013 №АС/0918670 чинного полісу ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» АЕ 1108350 відповідно до якого застраховано автомобіль «Mitsubishi Pajero Wagon» з участю якого відбулась ДТП третьою особою [PERSON] не заперечувався. З боку позивача доказів на спростування зазначеної обставини надано не було, оскільки останній наполягав на тому, що він звільнений від доказування згідно ст. 61 ЦПК України. З урахуванням положень п. 20-1.2 ст. 20-1 Закону №1961-IV, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що для заміни страхувальника у договір страхування АЕ 1108350, [PERSON] потрібно було переоформити на себе даний договір у відповідності із вимогами ст. 510, 513, 520 та 654 ЦК України. Суд також не приймає до уваги доводи позивача про те, договір страхування від 04.07.2013 №АС/0918670 та від АЕ 1108350 мають різні об'єкти. З аналізу законодавства про страхування слідує, що поняття «об'єкт страхування» вживається у різних значеннях, зокрема, як майнові інтереси, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном (ст. 5 Закону №1961-IV, ст. 2 Закону України «Про страхування»), та як об'єкт цивільних прав (п.п. 22, 24 ст. 7 Закону України «Про страхування». Зі змісту ст. 20-1 Закону №1961-IV, ст. 989 ЦК України слідує, що у п. 3 ч. 1 ст. 989 ЦК України поняття «об'єкт страхування» вживається у останньому значенні. З врахування викладеного вище, суд приходить до висновку про те, що на час укладення 04.07.2013 між [PERSON] та відповідачем ПрАТ «УОСК» договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/0918670, забезпечуваний транспортний засіб (об'єкт страхування) уже був застрахований згідно з договором АЕ 1108350 укладеним між [PERSON] та ПрАТ «АСК «ІНГО Україна». Таким чином, зважаючи на не виконання [PERSON] як страхувальником обов'язку повідомити страховика про інші договори страхування, укладені щодо об'єкта, який страхується, договір страхування від 04.07.2013 №АС/0918670 є нікчемним в силу п. 3 ч. 1 ст. 989 ЦК України. У відповідності до ч. 2 ст. ст. 215, ч. ст. 216 ЦК України, Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. З огляду на зазначені положення закону суд приходить до висновку про те, що хоча ДТП від 04.11.2013 є страховим випадком, однак обов'язку відповідача ПрАТ «УОСК» виплатити страхове відшкодування за договором від 04.07.2013 №АС/0918670 не виникає у зв'язку з нікчемністю вказаного договору. У зв'язку з цим суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідача страхового відшкодування. При вирішенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням страховиком зобов'язань за договором страхування, суд виходить з того, що правовідносини сторін за договором страхування є зобов'язальними. У випадку порушення зобов'язання моральна шкода може бути відшкодована лише тоді, коли це встановлено договором або законом (стаття 611 ЦК). Зокрема, можливість відшкодування моральної шкоди передбачена у відносинах у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (статті 9, 22 Закону № 1961-IV). Зважаючи на висновок суду про нікчемність договору страхування та правомірність відмови страховиком у виплаті страхового відшкодування підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Крім того, договором страхування не передбачено відшкодування страховиком моральної шкоди за порушення ним своїх зобов'язань за договром. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed