Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

07.07.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила: стягнути з відповідача на її користь заборгованість з аліментів у сумі 394648,50 грн. за період з 2015 року по травень 2017 р; стягувати з відповідача на її користь на утримання [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі ? від усіх видів заробітку (отриманого доходу), але не менше ніж 50000 грн. щомісячно, починаючи з червня 2017 року. В ході розгляду справи представник позивача двічі уточнював позовні вимоги, та в остаточній редакції просив: 1) стягнути з відповідача на її користь заборгованість на утримання донки [PERSON], [INFO] аліменти у сумі 394648,50 грн. за період 2015 - 2016 рр.; 2) стягнути з відповідача на її користь заборгованість на утримання донки [PERSON], [INFO] аліменти у сумі 127213,23 грн. за період 2017 рр.; 3) стягувати з відповідача на її користь на утримання [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі ? від усіх видів заробітку та отриманого доходу, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з 07.07.2017 року; 4) при відсутності у відповідача доходу аліменти стягувати в твердій грошовій сумі не менш ніж 50000 грн. щомісячно. Як на підставу позову посилається на те, що 16.10.2010 р. між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від сумісного проживання з відповідачем народилася донька [PERSON], [INFO]. Після одруження з [PERSON] вони стали сумісно проживати однією сім'єю [ADDRESS]. Потім сімейні відносини між ними погіршилися, відповідач почав з лютого 2014 року проживати окремо. Рішенням суду від 02.12.2015 року шлюб між ними розірвано. При розірванні шлюбу, вона з відповідачем домовилися, що відповідач сплачуватиме аліменти щомісячно у розмірі 2000 грн. Однак з грудня 2015 року по цей час відповідач сплатив аліментів лише у розмірі 4000 грн. В період з квітня 2014 року по травень 2015 року нею вживались заходи щодо виконання відповідачем своїх обовязків щодо стягнення аліментів, але відповідач добросовісно свої обовязки не виконує, тому вона звертається з вимогами щодо стягнення аліментів за період 2015-2016 рр. відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України. З березня 2014 року та по це час вона знаходиться у декретній відпустці у зв'язку вихованням дитини строком на шість років до квітня 2020 року. Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 76 СК України, у неї як у колишньої дружини виникає право на утримання протягом трьох років з моменту розірвання шлюбу, а саме з 12.12.2015 року (момент коли рішення суду вступило в закону силу) до 12.12.2018 року. Під час шлюбу відповідач був зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця 30.09.2014 р. В період 2015 року відповідно до його декларації про доходи він отримав дохід в сумі 702539 грн., за 2016 рік він отримав дохід у сумі 892455грн., усього на суму 1 594 994 грн. На її користь в інтересах неповнолітньої [PERSON] відповідно до вимог ст.ст. 180-183, та ч.2 ст.191 СК України потрібно з [PERSON] стягнути заборгованість за аліментами за період з 01.01.2015р. по травень 2017 року у сумі, яка дорівнює 25% від суми отриманого їм доходу та складає 394648,5грн. (розрахунок 1594994 х 25% = 398648,5 4000 (сума сплачених аліментів) = 394648,5). Враховуючи вимоги ст.ст. 180-184 СК України з [PERSON] необхідно стягувати щомісячно на її користь аліменти з усіх джерел його доходу в розмірі 25%, а у разі відсутності доходів у відповідача, то стягнення проводити у розмірі не менше ніж 50000 грн. кожного щомісячно. В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, надав пояснення відповідно до викладених в позові вимог. Зазначив, що стягнення аліментів просить визначити у розмірі ? частки від всіх видів доходів (заробітку) відповідача, а у разі якщо таких доходів не буде у відповідача, то стягнення необхідно здійснювати у твердій грошовій сумі, не менше ніж 50000 грн. щомісячно. На момент подачі позову станом на липень 2017 року позивачка не працювала. Представник відповідача позовні вимоги визнала частково, визнала стягнення аліментів на утримання доньки у розмірі 2000 грн. щомісячно починаючи з 07.07.2017 року, в інший частині позовних просила відмовити. Відповідач утримував доньку добровільно, перераховував грошові перекази (аліменти) на карту позивачки, купував дитячі пелюшки, іграшки, дитяче харчування для доньки тощо про, що свідчать квитанції. Також зазначила, що позивач [PERSON] в апеляційній скарзі на рішення суду щодо визначення участі у вихованні доньки зазначила, що вона працює, має графік роботи, а вихованням доньки займається бабуся. Разом з тим, в цій справі позивач стверджує, що вона не мала можливості працювати через необхідність виховання доньки. Відповідальність щодо утримання доньки лежить у рівних обовязках як на відповідачі, так і на позивачці. Зазначена в декларації про доходи відповідача сума доходу не є чистим прибутком, а це всього сума обороту коштів, тобто відповідач не отримує як чистий дохід суму вказану в декларації про доходи ФОП. Відповідач направляв позивачці грошові перекази на банківську картку, яка потім була заблокована, тому він не міг продовжувати перераховувати аліменти на утриманні доньки, тому відповідач направляв грошові перекази Укрпоштою, однак позивачка не бажала їх отримувати. Надана представником позивача відповідь Укрпошти від 06.10.2017 року щодо відсутності відомостей щодо поштових переказів на імя позивачки, містить інформацію лише відносно останніх 6 місяців від дати відповіді Укрпошти. Відповідач 10.04.2017 направляв поштовим переказом 3000 грн. аліментів на утримання доньки, однак позивачка їх не отримала. 26.05.2017 року відповідач також направив поштові поштовим переказом 4000 грн. аліментів на утримання доньки, однак позивачка їх не отримала. Після чого, відповідач звертався з листами до позивачки з проханням зазначити спосіб отримання аліментів, куди перераховувати кошти тощо. Отримавши лист, позивачка відповіді не надала. Таким чином, позивачкою не надано доказів того, що вона вживала заходи щодо стягнення аліментів, а відповідач ухилявся від їх сплати, тому підстави для застосування вимог ст. 191 СК та стягнення аліментів за минулий період відсутні. Вимоги щодо стягнення коштів на утримання позивачки за період з 12.12.2015 по 12.12.2018 рр. є безпідставними, позивачка відмовлялась від отримання грошових коштів (поштових переказів), тому відсутні підстави стверджувати, що позивачка потребувала матеріальної допомоги. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З 16.10.2010 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 02.12.2015 року, яке набуло законної сили 14.12.2015 року, було розірвано. Від сумісного проживання подружжя має малолітню доньку [PERSON], [INFO], батьком якого записаний відповідач [PERSON], матірю позивачка [PERSON] Як вбачається з довідки КП «Жилкомсервіс» та не заперечується сторонами, позивачка [PERSON] проживала та проживає з донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11.02.2015 року (справа №640/19534/14-ц) встановлено, що відповідач [PERSON] раніше проживав з позивачкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS], однак з лютого 2014 року [PERSON] у вказаній квартирі не проживає, проживає за іншою адресою, у звязку з чи його було визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. Судом встановлено, малолітня донька [PERSON] [INFO] проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Відповідач є здоровою, працездатною людиною, інших осіб на утриманні не має, працює приватним підприємцем. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Таким чином, обовязок утримання дитини в рівних частках покладається на обох батьків, як на позивачку, так і на відповідача. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). Згідно з ч. 1 ст. ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як вбачається з позовної заяви, позивач, обираючи спосіб стягнення аліментів, просила стягувати аліменти на утримання доньки у ? частці від доходу (заробітку) відповідача щомісячно. Якщо ж відповідач не матиме заробітку (доходу) для стягнення аліментів у розмірі ? частини, то позивач просила стягувати аліменти на утримання доньки в твердій грошовій сумі, не менш ніж 50000 грн. щомісячно. Таким чином, позивач просить первісно стягувати аліменти на утримання доньки у ? частці від доходу (заробітку) відповідача щомісячно. У звязку з цим, враховуючи, що відповідач є здоровою, працездатною людиною, інших осіб на утриманні не має, є приватним підприємцем, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в частині призначення аліментів на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.07.2017 року до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. При цьому, з приводу позовних вимог щодо стягнення аліментів на утримання доньки в твердій грошовій сумі, не менш ніж 50000 грн. щомісячно, у разі якщо відповідач не матиме доходу, суд вважає необхідним відмовити у їх задоволенні з таких підстав. Як зазначалось вище, положеннями ч. 3 ст. 181 СК України встановлено, що за вибором позивача аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду або у частці від доходу відповідача, або у твердій грошовій сумі, при цьому, згідно з ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, положеннями СК України не передбачено призначення рішенням суду одразу два способи стягнення аліментів - у частці від доходу відповідача та у твердій грошовій сумі, однак встановлено, що розмір аліментів, призначений за будь-яким із зазначених способів стягнення аліментів, не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначення розміру заборгованості аліментів, присудженими у частці від заробітку (доходу), знаходиться в площині виконання рішення суду державним (приватним) виконавцем, і регулюється положеннями ст. 195 СК України, згідно з якими заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. У звязку з цим, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання доньки в твердій грошовій сумі, не менш ніж 50000 грн. щомісячно, у разі якщо відповідач не матиме доходу (заробітку). Крім того, позивач у будь-який час має право згідно з ч. 3 ст. 181 СК України звернутися до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів, визначеного цим рішенням суду. На підставі викладеного, суд задовольняє позовні вимоги саме в частині в частині стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.07.2017 року до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивачки на підставі ч. 2 ст. 191 СК України заборгованості на утримання донки [PERSON] аліменти у сумі 394648,50 грн. за період 2015 - 2016 рр.; у сумі 127213,23 грн. за період 2017 рр. задоволенню не підлягають з таких підстав. Згідно з ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Разом з тим, в силу вимог ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у звязку з ухиленням останнього від їх сплати. Як вбачається з рішення апеляційного суду Харківської області від 29.06.2017 року (справа №617/122/17), яким рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 27.03.2017 року скасовано та відмовлено у задоволенні позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] [INFO]. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що відповідно до квитанцій долучених до апеляційної скарги [PERSON], вбачається, що останній надсилав грошові кошти у добровільному порядку на утримання малолітньої дочки у сумі 2000грн. на картковий рахунок, який належить [PERSON], крім того відповідач придбавав для дитини продукти харчування, іграшки. Згідно доданих до апеляційної [PERSON] фотографій вбачається, що останній спілкувався із донькою, відвідував її, їздив разом із матір'ю до лікарні, був присутній на дні народження дочки, та при святкування Нового року. Вказані документи підтверджують факт надання добровільної допомоги на дитину (а.с. 58-60). Як вбачається з банківських квитанцій, відповідач [PERSON] перераховував грошові кошти на користь [PERSON] у якості аліментів на утримання доньки [PERSON], 10.10.2016 року 2000 грн., 18.11.2016 року 2000 грн., 15.12.2016 року 2000 грн. (а.с. 32-34). Посилаючись на блокування банківської картки позивачкою, відповідач був вимушений здійснювати перерахування грошових коштів у якості аліментів на користь позивачки шляхом переказів Укрпошти, та надав відповідні квитанції Укрпошти на здійснення ним переказу грошових коштів у сумі 3000 грн. 10.04.2017 року, 4000 грн. 26.05.2017 року, 4000 грн. 11.10.2017 року (а.с.35,36,45). Представник позивача, надавши відповідь Укрпошти від 06.10.2017 року, зазначив, що позивачка вказані грошові кошти не отримувала (а.с. 48). Разом з тим, факт здійснення відповідачем вказаних грошових переказів на імя позивачки на утримання доньки підтверджений належними та допустимими доказами, тому сам факт неотримання позивакою вказаних грошових переказів не спростовує факту добровільної сплати аліментів на утримання доньки. Більш того, у відповіді Укрпошти від 06.10.2017 року міститься вказівка про візуальну перевірку наявності вказаних переказів, а для більш детальної перевірки необхідно надати певні відомості. Також, в лютому, липні 2017 року відповідач звертався до позивачки з листами з проханням зазначити спосіб отримання аліментів, куди перераховувати кошти тощо. Однак, отримавши лист, позивачка відповіді відповідачу не надала. (а.с. 37-40) Також, відповідач надав квитанції за лютий-квітень 2015, листопад-грудень 2016, квітень 2017, щодо купівлі ним купував дитячих пелюшок, іграшок, дитячого харчування для доньки тощо (а.с. 41-43) Таким чином, матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів ухилення відповідача від сплати аліментів, навпаки матеріали справи свідчать про протилежне. У звязку з цим, підстави для застосування положення ч. 2 ст. 191 СК України та стягнення аліментів за минулий період (за останні три роки) за період з 2015 по 2017 року відсутні, тому такі вимоги задоволенню не підлягають. Кім того, представник позивача посилається на те, що згідно з податковими деклараціями відповідача як ФОП, останній отримав дохід у сумі 394648,50 грн. за період 2015 - 2016 рр.; у сумі 127213,23 грн. за період 2017 рр. Як вбачається з податкових декларацій платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2015, 2016, 2017 рр., відповідач [PERSON] є фізичною особо-підприємцем, який перебуває спрощеній системі оподаткування згідно зі ст. 292 ПК України. Відповідно до Листа ДФС від 01.10.2015 №9166/Б/99-99-17-02-02-14, фізична особа підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування та зареєструватись платником єдиного податку, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою 1 Кодексу. Згідно із підпунктом 296.1.1 пункту 296.1 статті 296 Кодексу платники єдиного податку першої і другої груп ведуть книгу обліку доходів шляхом щоденного, за підсумками робочого дня, відображення отриманих доходів, згідно з пунктом 295.1 статті 295 Кодексу зобовязані сплачувати єдиний податок шляхом здійснення авансового внеску не пізніше 20 числа (включно) поточного місяця. Механізм визначення чистого доходу передбачено статтею 177 Кодексу та застосовується при оподаткуванні доходів, отриманих фізичними особами підприємцями, від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування. Отже, на платників єдиного податку - фізичних осіб не поширюються вимоги чинного законодавства щодо порядку визначення чистого доходу при сплаті єдиного податку. Таким чином, зазначений відповідачем в податкових деклараціях обсяг доходу за звітний період не є відображенням чистого доходу відповідача. В позові позивачка посилається на те, що з березня 2014 року та по це час вона знаходиться у декретній відпустці у зв'язку вихованням дитини строком на шість років до квітня 2020 року. Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 76 СК України, у неї як у колишньої дружини виникає право на утримання протягом трьох років з моменту розірвання шлюбу, а саме з 12.12.2015 року до 12.12.2018 року. Згідно з ч. 4 ст. 76 СК України якщо у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобовязання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових сукупності певних умов, зокрема: після розірвання шлюбу, якщо один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення; працездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення; можливість колишнього чоловіка надавати матеріальну допомогу. Разом з тим, з довідки КП Жилкомсервіс вбачається, що також не заперечується сторонами, що позивачка [PERSON] проживає разом з донькою [PERSON] [INFO], матірю [PERSON] [INFO], та батьком [PERSON] [INFO]. В апеляційній скарзі [PERSON] та [PERSON] на рішення Київського районного суду м. Харкова від 24.01.2018 року (справа №640/11612/17), останніми вказано, що [PERSON] не працює та постійно (кожного дня) займається вихованням та доглядом онуки [PERSON], її соціальним розвитком, годуванням, ходить з нею на спортивні секції, та приймає участь в інших виховання дитини. Про те, мати дитини [PERSON]Є працює, має графік з 8 год. до 16 год. кожного дня, у тому числі суботи та неділі. Суд усунув від можливості приймати участь у вихованні дитини її бабусю [PERSON], з якою дитина проживає сумісно однією сімєю. Таким чином, вбачається, що вихованням дитини [PERSON] також займалась бабуся [PERSON] (мати позивачки), у звязку з цим позивачкою не доведено, що вона не мала можливості працювати у зв'язку з вихованням дитини [PERSON]. Більш того, стверджуючи про неможливість працевлаштуватися у зв'язку з вихованням дитини, позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів лише через півтори роки після розірвання шлюбу. Крім того, проживаючи однією сімєю з батьками (як зазначено в апеляційній скарзі), позивачкою не надано доказів, що вона потребувала матеріальної допомоги та мала нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення. Також суд враховує поведінку позивачки, яка грошові перекази поштою не отримувала, на листи відповідача щодо зазначення номеру рахунку для перерахування аліментів не реагувала, до відповідача з вимогами щодо її утримання, як колишньої дружини, не зверталася. На підставі викладеного, підстави для застосування положень ч. 4 ст. 76 СК України та стягнення з відповідача на тримання позиваки у зв'язку з розірванням шлюбу відсутні. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: partial