Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

06 січня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ПАТ «ХАРП» суму заборгованості по заробітній платі за період з грудня 2019 року по вересень 2020 року у розмірі 38 652 грн 06 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.09.2020 по 06.01.2021 в розмірі 22 361 грн 60 коп.; витрати за правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] з 02 грудня 2013 року по 03 вересня 2020 року перебував у трудових відносинах з відповідачем; 03 вересня 2020 року його було звільнено згідно Наказу № 226/19. При звільнені позивача відповідач не здійснив виплату нарахованої заробітної плати в розмірі 38 652 грн 06 коп. На письмові звернення з вимогою про виплату боргу по заробітній платі, відповідач не реагує, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду. Крім того, оскільки виплата заборгованості по заробітній платі не проведена, вважає, що з відповідача, на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 22 361 грн 03 коп. згідно розрахунку, зазначеному в позові, оскільки на адвокатський запит інформацію стосовно середньоденної (годинної) його заробітної плати він так і не отримав. Також просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 908 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 січня 2021 року позовна заява прийнята, відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадженні з викликом сторін. Одночасно із відкриттям провадження судом розглянуто та задоволено клопотання позивача про витребування доказів у відповідача. Згідно зворотнього повідомлення, яке повернулось на адресу суду, зазначена ухвала була отримана18 січня 2021 року уповноваженою особою (а.с. 24). В судове засідання позивач не з`явився, повідомлявся належним чином та своєчасно. Через канцелярію суду надав заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутність; наполягає на задоволенні позовних вимог в повному обсязі; не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Представник відповідача у судові засідання, призначені на 12.02.2021, 22.03.2021, 27.05.2021 не з`явився, про дату, час і місце судового засідань повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки-повідомлення про виклик у судове засідання за місцем знаходження юридичної особи, про що свідчать зворотні повідомлення, які повернулись до суду з відміткою «отримано» уповноваженою особою та особою за довіреністю. В судове засідання, призначене на 12 лютого 2021 від генерального директора ПАТ «Харківський підшипниковий завод» Хміль С.І. надійшло клопотання про відкладення судового засідання, у якому він посилався на карантинні обмеження, впроваджені на території України, а також зазначив, що позивачем не надана офіційна довідка з підприємства на підтвердження остаточної суми заборгованості із заробітної плати з підписом та печаткою посадових осіб Товариства, що є єдиним доказом виникнення заборгованості і підтвердженням розрахунку суми виплат. Також зазначив, що відповідач має намір погасити виниклий борг у добровільному порядку (а.с. 26). Судове засідання, призначене на 22 березня 2021 відкладено судом у зв`язку з клопотанням генерального директора ПАТ «Харківський підшипниковий завод» Хміль С.І., оскільки представник відповідача не може прибути в судове засідання (а.с.32). У судове засідання, призначене на 27.05.2021 представник відповідача також не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений. Через канцелярію суду знову надійшло клопотання від генерального директора ПАТ «Харківський підшипниковий завод» Хміль С.І. про відкладення судового засідання, у зв`язку з тим, що 24-26 травня 2021 року на підприємстві не було світла і вони не змогли підготуватися до судового засідання (а.с. 37). Однак, до зазначених клопотань від 19.03.2021 та 27.05.2021 не додано доказів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання. При вирішені питання щодо можливості проведення судового засідання 27 травня 2021 року за відсутності представника відповідача судом враховано, що провадження у справі відкрито 12 січня 2021 року, відзиву на позов, письмових пояснень, заперечень тощо зі сторони відповідача до суду не надходили. Представником відповідача вже тричі були подані клопотання про відкладення розгляду справи. Одночасно із відкриттям провадження судом розглянуто та задоволено клопотання позивача про витребування доказів у відповідача. Згідно зворотнього повідомлення, яке повернулось на адресу суду, зазначена ухвала була отримана18 січня 2021 року уповноваженою особою (а.с. 24). Однак, до теперішнього часу, докази суду надані не були. Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Крім того, відповідно до вимог ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Таким чином, подальше відкладення розгляду даної справи буде порушувати права позивача на своєчасний судовий розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. За таких обставин, з письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає встановленими такі факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем протягом періоду з 02.12.2013 по 03.09.2020, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 4-5). На підставі Наказу № 226/19 від 02.09.2020 [PERSON] звільнений за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України, що підтверджується записом в трудовій книжці (а.с. 4). Позивачем надано копію розрахункового листа за вересень 2020, відповідно до якого сума до виплати за 12.2019 - 09.2020 становить 38 652,06 грн (а.с.9). Відповідно до розрахункового листа за вересень 2020 року до виплати за: за 12.2019 - 4 149,20 грн, за 01.2020 - 4 907,56 грн, за 02.2020 - 5 489,89 грн, за 03.2020 - 6 430,21 грн, за 04.2020 - 2 829, 42 грн, за 05.2020 - 1 461,24 грн, за 06.2020 - 5 256,82 грн, за 07.2020 - 3 076,78 грн, за 08.2020 - 3 092 грн, за 09.2020 - 2 198,46 грн, а всього до виплати 38 652,06 (а.с. 9). Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, та надані позивачем розрахунки заборгованості із заробітної плати, суд приходить до висновку, що розмір заборгованості із заробітної плати 38 652 грн 06 коп. є обгрунтованою, та підстав не довіряти розрахункам у суду не має. Відсутність коштів у роботодавця не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум. При звільненні позивача з ним не були проведені остаточні розрахунки, що стало підставою для звернення [PERSON] до суду для захисту свого порушеного права. Частиною першою 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 року N 13 постановив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не звільняють роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18. Більш того, відповідно до частини 1 статті 115, ч. 5 ст. 97 КЗпП України, ст. 22, ч. 1 і 6 ст. 24, ч.3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» визначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, оплата праці працівникам підприємств здійснюється в першочерговому порядку, всі інші виплати здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100. Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно із пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин),а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи наведені законодавчі приписи та встановлені обставини спірних правовідносин, за відсутністю доказів на підтвердження того, що затримка розрахунку сталася не з вини відповідача, суд доходить висновку, що оформивши звільнення позивача [PERSON] та видавши йому трудову книжку, відповідач ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» свій обов`язок із проведення з позивачем повного розрахунку в день звільнення не здійснив, а тому є підстави як для стягнення заборгованості із заробітної плати, так і для застосування до відповідача ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст.117 КЗпП України. Вирішуючи питання розміру середнього заробітку за весь час затримки, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з розміру середньоденного заробітку позивача відповідно до розрахункового листа за вересень 2020 року (а.с. 9), який розрахований відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100, та дорівнює 140 грн 20 коп. Розрахунок проведений судом наступним чином: 3 076 грн 78 коп. (заробітна плата за липень 2020 року) + 3 092 грн (заробітна плата за серпень 2020 року) = 6 168 грн 78 коп. - сума заробітної плати, нарахованої позивачу [PERSON] за два місяці, що передували звільненню. 6 168 грн 78 коп: 44 день (кількість робочих днів у липні та серпні 2020 року) = 140 грн 20 коп. середньоденна заробітна плата за два календарних місяці, що передували звільненню. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В даному випадку, позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період: з 04.09.2020, тобто з наступного дня після звільнення та по 06.01.2021, тобто до звернення з позовом до суду, а саме: вересень 2020 року - 19 робочих днів, , жовтень 2020 року -21 робочий день, листопад 2020 року - 21 робочий день, грудень 2020 року - 22 робочих днів, січень 2021 року 4 робочих дня, а всього 87 днів. Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку на день виплати заборгованості по заробітній платі складає 12 197 грн 40 коп. (87 х 140 грн 20 коп.) Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За таких обставин, оцінивши докази надані позивачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в пункті 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначення сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до листа ДФС від 09.06.2016 року № 12817/6/99-99-13-02-03-15 оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, здійснюється звільненому працівнику і не пов`язана з відносинами трудового найму, то такий дохід оподатковується податковим агентом як інші доходи податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18 відс. та військовим збором - 1,5 відсотка у місяці його фактичного нарахування. Крім того, особи, які мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені Кодексом податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу (п.п. «б» п. 176.2 ст.176 Кодексу). Суд роз`яснює, що у разі задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а позовні вимоги задоволені, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу [PERSON] надав суду копію договору про надання правничої допомоги № ХВ-25 від 10.12.2020, (а.с. 14-15), акт про прийняття-передачу послуг на правничу допомогу від 04.01.2021 (а.с.16), квитанннцію № 25 від 10.11.2020, відповідно до якої [PERSON] сплатив адвокату Мілановій Н.І. - 2 000 грн за правову допомогу (а.с. 19). Позивачем було сплачено 908 грн судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В пункті 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає також стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, сплачений судовий збір в розмірі 495 грн 31 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved