Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

05 жовтня 2020 року до Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради, про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2020 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачці строку для усунення недоліків. 29 жовтня 2020 року до Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, подана позовна заява [PERSON] до [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради, про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, після усунення недоліків. У поданій позовній заяві позивачка прохає: - надати їй право оформити необхідні проїзні документи для виїзду за межі України неповнолітньому синові [PERSON] , [INFO] , без дозволу батька дитини [PERSON] ; - надати дозвіл на тимчасовий виїзд до повноліття дитини: [PERSON] , за межі України і в`їзд до Грузії, Туреччини, Росії, Єгипту, Болгарії, Ізраїлю, Йорданії, Таїланду, Японії, Китаю, Чорногорії і країн Шенгенської угоди Європейського союзу в супроводі позивачки та без дозволу і супроводу батька дитини; - стягнути з [PERSON] сплачений нею судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок та попередній судовий збір у розмірі 551 гривня 20 копійок. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після розірвання шлюбу неповнолітній син позивачки та відповідача, [PERSON] , проживає з позивачкою та знаходиться на її повному забезпеченні. З батьком дитини вони мешкають окремо, спільного господарства не ведуть. Батько дитини участі у догляді за дитиною не приймає, його фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, фінансово не допомагає. Наприкінці літа 2020 позивачка планувала повезти дитину до Болгарії на відпочинок для оздоровлення, але не змогла цього зробити, оскільки відповідач в черговий раз відмовився надавати їй нотаріально завірений дозвіл на вивезення сина за кордон, а також відмовився оформити необхідні проїзні документи для виїзду за межі України неповнолітнього [PERSON] . Позивачка вказує, що заочними рішеннями Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 03.12.2013 і від 12.05.2016 їй надавалися дозволи на оформлення документі на ім`я сина для виїзду за межі України без згоди батька, строк дії яких сплив 20 травня 2019 року, однак батько знову відмовляється надавати такий дозвіл. Водночас позивачка посилається на те, що відповідачем не було виконано рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинськ від 12.05.2016, а саме, не сплачено судовий збір у розмірі 551 гривня 20 копійок на користь позивачки. 21 січня 2021 року, ухвалою Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, зазначену цивільну справу передано за підсудністю до Кобеляцького районного суду Полтавської області на підставі пункту 1 частини 1 статті 31 Цивільного процесуального кодексу України для розгляду за зареєстрованим місцем проживання відповідача. Матеріали справи за вказаною позовною заявою надійшли до Кобеляцького районного суду Полтавської області 09 лютого 2021 року і відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, справа передана на розгляд судді Кобеляцького районного суду Полтавської області Макарчуку С.М. Ухвалою від 10 лютого 2021 року в цій справі відкрито провадження, постановлено розглядати справу суддею одноособово у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 30 березня 2021 року продовжено строк проведення підготовчого провадження на тридцять днів. Ухвалою від 23 квітня 2021 року у справі закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні 14 травня 2021 року. Ухвалою від 14 травня 2021 року у судовому засіданні оголошено перерву для виклику відповідача до 01 червня 2021 року. У судове засідання 01 червня 2021 року учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Позивачка подала до суду заяву, в якій прохає розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач про причини неявки не повідомляв, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджено розпискою про вручення судової повістки. Представник третьої особи не з`явився, про причини неявки не повідомляв, від третьої особи Служби у справах дітей Кам`янської міської ради надійшло клопотання, в якому прохають справу розглядати у відсутності представника третьої особи з урахуванням найкращих інтересів дитини. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 01 червня 2021 року постановлено здійснювати заочний розгляд цієї справи. Рішення ухвалене відповідно до частини 4 статті 223, частини 1 статті 280 та статті 281 Цивільного процесуального кодексу України під час заочного розгляду на підставі наявних у суду матеріалів за письмовою згодою позивачки. Відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з розглядом судом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення в порядку, визначеному частиною 4 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні обставини. Позивачка і відповідач мають спільну дитину: неповнолітнього сина [PERSON] , дата народження: [INFO] , батьком якого записаний відповідач [PERSON] , а матір`ю - позивачка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08 листопада 2007 року (а.с. 10, 22). 03 вересня 2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Вільховатській сільській раді Кобеляцького району Полтавської області, актовий запис № 04, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 03 вересня 2011 року (а.с.8, 25). Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 03 грудня 2013 року шлюб між позивачкою і відповідачем розірвано (а.с. 7, 24). Відповідно до довідки ТОВ «ЄРЦ КП» № 1/20647 від 27.10.2020 про реєстрацію та склад сім`ї, місце проживання неповнолітнього [PERSON] , дата народження: [INFO] , зареєстроване за адресою [ADDRESS] , разом із позивачкою (а.с. 29). Позивачка у поданому нею позові стверджує, що вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням оформити нотаріально посвідчену заяву про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, однак відповідач надати такий дозвіл відмовляється. Зазначені твердження позивачки відповідачем не спростовані. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статей 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами законодавства закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, в тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, статтею 313 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень ст. 124 Конституції України та ст. 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до Принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин, їх аналіз свідчить, що виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон не обмежується законом, а законом тільки встановлюється певний порядок оформлення такого виїзду. Разом з тим, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18), та підтверджений Постановою ВСУ від 24 лютого 2021 року у справі №552/1938. Так, батьки зобов`язані брати участь у вихованні своєї дитини, що зводиться не тільки до особистих побачень з дитиною, а й до забезпечення її всебічного розвитку, закладення основ здоров`я, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних, творчих здібностей, отже виїзд дитини, [PERSON] , за кордон не порушить право відповідача на участь у його вихованні, оскільки має на меті захист прав дитини. Зміст вищенаведених норм у їх сукупності вказує на те, що неповнолітня дитина сторін не може бути необґрунтовано обмежена у здійсненні особистих немайнових прав, у тому числі у праві виїзду за кордон для оздоровлення, відпочинку та участі у спортивних змаганнях. Позивачка пов`язала позовні вимоги саме з можливістю виїзду неповнолітнього сина за кордон для оздоровлення та відпочинку; поставила вимогу про визначення конкретних країн для тимчасового виїзду дитини: Грузії, Туреччини, Росії, Єгипту, Болгарії, Ізраїлю, Йорданії, Таїланду, Японії, Китаю, Чорногорії, країн Шенгенської угоди Європейського союзу до досягнення дитиною повноліття, чим визначила відповідні межі позову. Суд, враховуючи викладе, вважає вимоги позивачки є такими, що не суперечать інтересам дитини, сприяють її здоров`ю і розвитку, враховуючи ризики, що позивач має труднощі у відшуканні відповідача з метою вирішення питань надання дозволу на виїзд дитини за кордон з метою відпочинку та оздоровлення, та вважає за можливе надати позивачу дозвіл на тимчасовий виїзд її сина за кордон без дозволу та супроводу батька, до країн, які визначені позивачем, з метою додержання інтересів дитини, забезпечення її гармонійного, духовного, морального розвитку та оздоровлення. Водночас, оскільки з огляду на наведені вище норми дозвіл на виїзд з України без згоди та супроводу другого з батьків може бути наданий громадянину, який не досяг 16-річного віку, вимога позивачки про надання такого дозволу до повноліття не ґрунтується на законі. З огляду на вказане, суд вважає за необхідне в цій частині позов задовольнити частково, надавши відповідний дозвіл на період з дня набрання чинності цим рішенням і до досягнення дитиною 16-річного віку. Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою при зверненні до суду з цим позовом сплачено судовий збір в сумі 840 гривень 20 копійок (квитанція № 0.0.1886799736.1 від 28.10.2020). Враховуючи вищезазначене та у зв`язку із задоволенням позову, вказані судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача у справі на користь позивачки. Разом з тим, заявлена позивачкою вимога про стягнення з відповідача судового збору в сумі 551 гривня 20 копійок задоволенню не підлягає, оскільки судовий збір у вказаній сумі в межах цієї справи позивачкою не сплачувався, був сплачений у межах цивільної справи № 209/467/16-ц (провадження № 2/209/577/16), питання про його стягнення вирішено межах вказаної справи рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська від 12 травня 2016 року, яке набрало законної сили, та питання, пов`язані з виконанням якого, не можуть бути предметом розгляду при вирішенні питання розподілу судових витрат, понесених учасниками у межах цієї справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial