Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

05 червня 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням уточнень, посилається на те, що він є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до довідки від 07 травня 2019 року №7458, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур, в даній квартирі крім нього зареєстровані його дружина - [PERSON] та його онук - [PERSON] , [INFO] , який за вищевказаною адресою не проживає більше 10 років, оскільки виїхав проживати до країни Ізраїль. Особові рахунки на сплату житло-комунальних послуг переоформлені на його ім`я, тому виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються кошти до сплати за них, чим об`єктивно порушуються його права. Посилаючись на зазначене, позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні ним квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування приміщенням за вищевказаною адресою та зняття його з реєстрації. Згідно протоколу автоматичного розподілу справи між суддями зазначена цивільна справа була передана в провадження судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська [PERSON] Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 липня 2019 року відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. У зв`язку з відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 18.03.2020 року за № 110 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.03.2020 року, справу передано для розгляду судді [PERSON] Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 березня 2020 року суддя [PERSON] прийняв до свого провадження вищезазначену цивільну справу, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У зв`язку із звільненням судді [PERSON] у відставку, на підставі розпорядження в.о.керівника апарату суду від 20.08.2020 року за № 285 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.08.2020 року справу передано для розгляду судді Кудрявцевій Т.О. Ухвалою суду від 01.09.2020 року вищезазначена справа прийнята в провадження суддею Кудрявцевою Т.О., розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснив, що [PERSON] , [INFO] , є його онуком, а відповідно сином [PERSON] та його доньки [PERSON] . Онук з батьками проживав з народження за адресою батька в [ADDRESS] . Згодом вони всі разом виїхали до Ізраїля для лікування [PERSON] , яка там [INFO] померла, а його онук [PERSON] з батьком [PERSON] залишилися проживати в Ізраїлі. У дане судове засідання позивач, будучи повідомленим про розгляд справи, надав суду заяву з проханням провести судове засідання в його відсутність, в заочному порядку, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надавав, про причини неявки суд не повідомив. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2020 року постановлено про розгляд даної справи заочно на підставі наявних доказів. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, надав суду клопотання про розгляд справи у відсутності представника та ухвалення рішення згідно чинного законодавства. Представник третьої особи Управління-служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, в наданій суду заяві просив провести розгляд справи у відсутності представника та врахувати інтереси дитини. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до вимог п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України зміст права власності становить належність власнику права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із вимогами частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. К відповідності до ст.7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-ІV, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, яке набрало законної сили виключно про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правового висновку, що викладений у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2019 року по справі № 702/101/18, якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вимог статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13 червня 1979 року у справі «Маркс проти Бельгії», п. 69). Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, що передбачені законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 20 липня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. Відповідно до довідки №7458, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в квартирі [ADDRESS] зареєстрований позивач [PERSON] , його дружина - [PERSON] та онук - [PERSON] , [INFO] . Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , який є онуком позивача, а відповідно сином [PERSON] та доньки позивача - [PERSON] , проживав з народження зі своїми батьками за адресою батька в [ADDRESS] . Згодом, в 2018 році, онук з батьками виїхали до країни Ізраїль для лікування доньки позивача - [PERSON] , яка там [INFO] померла, а [PERSON] з батьком [PERSON] залишилися проживати в Ізраїлі. Разом з цим, особові рахунки на сплату житло-комунальних послуг оформлені на позивача, тому у нього виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються кошти до сплати за них, чим порушуються його права, а також реєстрація онука за вищевказаною адресою не дозволяє позивачу розпоряджатися квартирою на свій розсуд. Не проживання [PERSON] , [INFO] , у квартирі, належній позивачу, підтверджується актом від 10.05.2019 року, складеним ОСББ «Тополя-28» за участю мешканців будинку [ADDRESS] , в якому зазначено, що [PERSON] ніколи не проживав в квартирі [ADDRESS] . Як вбачається з листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 15.12.2020 року, наданого за ухвалу суду, згідно з наявної у базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» інформації, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 12.06.2018 року виїхали за межі України до Тель-Авіву і інша інформація про їх в`їзд до України відсутня. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з народження не проживає в належній позивачу квартирі, а його реєстрація за вказаною адресою створює позивачеві перешкоди у користуванні даним нерухомим майном, тому, зважаючи на вищенаведені вимоги чинного законодавства, заявлений позов підлягає задоволенню у спосіб усунення перешкод у здійсненні права користування зазначеним житловим приміщенням шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування ним, із зняттям його з реєстрації за вказаною адресою. Відповідно до ст.141 ЦПК України з [PERSON] , який є законним представника [PERSON] , підлягають стягненню на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 768.40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved