Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

06 листопада 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном. Позов мотивовано тим, що на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом сторони є співвласниками по 1/2 частці кожен нерухомого майна, а саме цілого магазину, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Після отримання спадщини та набуття права власності на вказане майно сторони на протязі тривалого часу спільно користувались майном, де проводили спільну підприємницьку діяльність. В подальшому між сторонами виникли непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження спільного майна, а угоди про спосіб виділення в натурі його частки із спільного володіння не досягнуто, внаслідок чого в березні 2019 року відповідач замінив всі замки та запираючі пристрої в магазині, в`їзних воротах й господарчих будівлях тим самим позбавив позивача доступу до його майна за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] . До цього часу позивач неодноразово намагався владнати конфлікт, примиритися з відповідачем та за взаємною згодою користуватися спільним майном. В свою чергу відповідач самостійно використовує спірне майно, взагалі відмовляється від спільного користування ним, не впускає позивача до приміщень на території буд. [INFO] та буд. [ADDRESS] . У складських приміщеннях, на земельних ділянках та магазині за вказаними адресами залишилося майно позивача (особисті речі, товар, будівельні матеріали та техніка), до якого відповідач, своїми протиправними діями, позбавив позивача в доступі. Внаслідок протиправних дій відповідача 31.05.2019 року позивач був змушений припинити підприємницьку діяльність, що було основним і єдиним джерелом прибутку, так-як свою підприємницьку діяльність він проводив у спільному з відповідачем магазині по [ADDRESS] , користуючись для цього складськими приміщеннями на території буд. [INFO] та буд. [ADDRESS] . Позивач має на утриманні двох дітей, з яких одна донька неповнолітня, в даний час офіційно не працевлаштований, власного місця проведення підприємницької діяльності не має. Позивач неодноразово намагався відновити свої порушені права, звертався до органів поліції з відповідними зверненнями, що в свою чергу позитивних наслідків не спричинило. Так 14.09.2020 року позивач звернувся до Бобринецького ВП з заявою за вказаним фактом, яка зареєстрована 14.09.2020 року в журналі єдиного обліку за № 2949. Також 14.09.2020 року позивач телефонував до Бобринецького ВП з повідомленням про неправомірні дії відповідача, про що здійснено реєстрацію в журналі єдиного обліку за № 2955 від 14.09.2020 року. Крім того 22.10.2020 року позивачем надіслано відповідачу лист пропозицію щодо надання йому безперешкодного доступу, який до цього часу відповідачем отриманий не був. Посилаючись на викладені обставини позивач звернувся до суду за захистом свого права на користування спірним майном, шляхом усунення перешкод у користуванні ним, зобов`язавши відповідача надати безперешкодний і постійний доступ до території земельних ділянок та будівель, розташованих за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] . Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 13.11.2020 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.34-35). 09.12.2020 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому посилаючись на те, що ним не порушувалося право позивача на володіння і користування спільним майном та у позивача відсутні будь-які перешкоди для доступу, користування і володіння цим майном, вважає, що в справі відсутній предмет спору, а тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України. Зазначив, що з 1999 року і по даний час зареєстрований фізичною-особою підприємцем та здійснює господарську діяльність з роздрібної торгівлі товарами. Тривалий час (приблизно з 2003 року по 2020 рік) для роздрібної торгівлі використовував належне йому з відповідачем приміщення магазину, розташованого по [ADDRESS] . Відповідач також періодично реєструвався фізичною особою-підприємцем та здійснював господарську діяльність (в періоди з серпня 2002 року по лютий 2015 року та з лютого 2017 року по травень 2019 року) та припиняв свою діяльність за власним рішенням з невідомих йому причин. В періоди здійснення господарської діяльності спільно з відповідачем використовували належний їм магазин. Після того, як відповідач вирішив припинити свою господарську діяльність, за домовленістю з ним, користувався магазином. При цьому відповідач протягом всього часу мав безперешкодний доступ до всього належного їм майна. В подальшому між ним та відповідачем виник конфлікт. Відповідач неодноразово влаштовував сварки, псував належне їм майно, ображав та погрожував йому та його сім`ї, виганяв покупців з магазину, через що був вимушений звернутися з відповідною заявою до поліції. Вказані обставини підтверджуються, зокрема, його заявою до Бобринецького відділення поліції Новоукраїнського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області від 30.10.2020 року з відеозаписом відзнятим на його мобільний телефон, а також рапортом від 14.09.2020 року, копію якого додано позивачем до позовної заяви, де вказано, що заявник [PERSON] виламав двері у магазині та чекає наряд поліції. Внаслідок постійних сварок та конфліктів, які влаштовував відповідач, а також через його погрози та псування спільного майна був вимушений припинити використання належного їм магазину та повністю звільнив приміщення магазину. Позивач жодного разу не звертався до нього з пропозицією спільно користуватися майном чи вести спільно господарську діяльність, а також не пропонував домовитися та визначити порядок користування майном (а.с.52-57). 22.12.2020 року представником позивача надано відповідь на відзив, згідно якого не погоджується з твердженнями відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, посилаючись на те, що на протязі тривалого часу між сторонами існують непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження їх спільного майна і угоди про спосіб виділення в натурі його частки із спільного сумісного володіння не досягнуто. На прохання позивача надати йому дублікати ключів до приміщень та безперешкодного доступу до них, відповідач категорично відмовляється, а коли позивач намагається потрапити до своєї власності, то відповідач в свою чергу зачиняє перед ним двері та фізично чинить перешкоди. Вказане підтверджується неодноразовими викликами позивачем працівників поліції до магазину по [ADDRESS] , та написанням відповідних заяв, коли відповідач чинив перешкоди у користуванні спільним майном. 14.09.2020 року позивач навіть був вимушений зняти з петель в`їзні ворота на територію їх спільного з відповідачем магазину, коли відповідач в черговий раз чинив перешкоди у вільному доступі. Відповідач вказує що, самостійно користувався спільним з позивачем магазином за домовленістю з останнім, однак таких домовленостей між ними ніколи не існувало, про що свідчить відсутність будь-яких письмових договорів на користування майном (а.с.88-89). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 23.12.2020 року задоволено клопотання представника адвоката Гросул Юлії Олександрівни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (а.с.90-91). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 04.01.2021 року задоволено клопотання представника адвоката Гросул Юлії Олександрівни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (а.с.103-104). \~ \~ \~ \~Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05.01.2021 року встановлено стороні відповідача строк до 15 січня 2021 року для ознайомлення з матеріалами справи. Продовжено стороні відповідача строк до 20 січня 2021 року для подання заперечення. Продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі на тридцять днів, з дня закінчення шістдесятиденного строку (а.с.112-113). \~ \~ \~ \~15.01.2021 року відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, згідно якого вказує, що твердження позивача про те, що відповідач самостійно використовує спільне майно, взагалі відмовляється від спільного користування ним, не впускає позивача до спірних приміщень, чинить перешкоди позивачу у вільному доступі до майна не відповідає дійсності, оскільки спірне майно відповідачем взагалі не використовується. Самі по собі звернення позивача до органів національної поліції із будь-якими заявами є актами односторонньої дії позивача та не підтверджують ні наявності перешкод йому у користуванні спільним майном, ні створення таких перешкод відповідачем та є лише доказами звернення позивача з відповідними заявами. Крім того, вказані заяви до органів національної поліції подавалися лише щодо одного з об`єктів нерухомого майна магазину, розташованого по [ADDRESS] та не стосуються нерухомого майна по [ADDRESS] , щодо якого позивач також просить надати йому безперешкодний доступ (а.с.132-133). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29.01.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. На судовий розгляд справи викликано позивача [PERSON] для допиту в якості свідка (а.с.143-144). Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти заявленого позову та просила відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] належить кожному по 1/2 частці у праві спільної часткової власності на нерухомого майна цілий магазин, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Нежитлова будівля саманна, обкладена цеглою позначена на плані технічної документації літерою «А», загальною площею 237,0 кв.м., розміщена на земельній ділянці площею 337,8 кв.м. На зазначеній земельній ділянці розташовано побутові будівлі: погріб позначений на плані технічної документації літерою «а», вхід в погріб позначений на плані технічної документації літерою «а1,а2», навіс позначений на плані технічної документації літерою «аЗ», ганок позначений на плані технічної документації літерою «Кр», прибудова позначена на плані технічної документації літерою «Ж», що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.07.2010 року, зареєстровано в реєстрі за №1234 (а.с.15) та копією інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно №226723522 від 05.10.2020 року (а.с.20-21). Також позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] належить кожному по 1/2 частці у праві спільної часткової власності на нерухоме майно житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок цегляний, позначений на плані технічної документації літерами «А,а,Кр», житловою площею 34,9 кв.м., загальною площею 62,5 кв.м., розміщений на земельній ділянці площею 1349,8 кв.м. На зазначеній земельній ділянці розташовано господарсько-побутові споруди: гараж позначений на плані технічної документації літерою «В», сарай позначений на плані технічної документації літерою «Г», гараж позначений на плані технічної документації літерою «Д», гараж позначений на плані технічної документації літерою «К», туалет позначений на плані технічної документації літерою «О», гараж позначений на плані технічної документації літерою «З», гараж позначений на плані технічної документації літерою «Н», прибудова позначена на плані технічної документації літерою «Н1», басинна позначена на плані технічної документації літерою «Ж», ворота позначені на плані технічної документації літерою «N», замощення позначене на плані технічної документації цифрою «1», огорожа позначена на плані технічної документації літерою «N1», що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.09.2010 року, зареєстровано в реєстрі за №1586 (а.с.16) та копією інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно №226722966 від 05.10.2020 року (а.с.19-21). Згідно копії рішення Бобринецької міської ради «Про присвоєння назв та затвердження переліку вулиць, провулків, площ та парків у населених пунктах Бобринецької міської об`єднаної територіальної громади» від 19.02.2016 року №154, у м. Бобринець назву [ADDRESS] (а.с.27-28). 14.09.2020 року [PERSON] звернувся до Бобринецького ВП Новоукраїнського ВП ГУНП в Кіровоградській області по службі 102 з повідомленням про те, брат [PERSON] не впускає його до магазину. Також заявник повідомив, що виламав вхідні двері у магазині та чекає наряд поліції, що підтверджується копією рапорту (а.с.26). Також 14.09.2020 року [PERSON] звернувся до Бобринецького ВП Новоукраїнського ВП ГУНП в Кіровоградській області з заявою про те, що [PERSON] забороняє йому користуватися нерухомим майном за адресами: [ADDRESS] , що підтверджується копією протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 14.09.2020 року (а.с.22). Згідно письмових поясненнями заявника [PERSON] від 14.09.2020 року, за змістом яких [PERSON] забороняє йому користуватися нерухомим майном за адресами: [ADDRESS] , а саме замінив замок на вхідних дверях, обмеживши його в доступі до приміщень та не дає користуватися його частиною магазину. На протязі 1,5 роки особисто неодноразово звертався до [PERSON] , щоб останній допустив його на територію та до приміщення за вказаною адресою (а.с.23). Листом начальника\~Бобринецького ВП\~Новоукраїнського ВП\~ГУНП в\~Кіровоградській області\~від 02.10.2020\~року №4243/122-2020\~ [PERSON] \~повідомлено,\~про те,\~що між\~братами [PERSON] та [PERSON] на протязі тривалого часу маються неприязні відносини з приводу бажання кожного володіти майном в повному обсязі, що призводить до постійних конфліктів та сварок. В даному випадку відсутні ознаки кримінального чи адміністративного правопорушення, а вбачаються цивільно-правові відносини, що підтверджується копіями листа (а.с.25) та довідки про результати перевірки повідомлення (а.с.24). 30.10.2020 року [PERSON] звернувся до Бобринецького ВП Новоукраїнського ВП ГУНП в Кіровоградській області із заявою, в якій просить притягнути до кримінальної відповідальності [PERSON] , який 14.09.2020 року прийшов до магазину за адресою: [ADDRESS] , та почав його ображати нецензурною лайкою, замахуватися на нього сокирою, погрожував, що зарубає його та його родину, виганяв покупців, вдарив його рукою по обличчю, що підтверджується копією заяви (а.с.61-62). Згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що позивач [PERSON] реєструвався фізичною особою-підприємцем та здійснював підприємницьку діяльність в періоди з лютого 2002 року по лютий 2015 року та з лютого 2017 року по травень 2019 року, припиняв свою діяльність за власним рішенням (а.с.59-60). Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що відповідач [PERSON] з 1999 року зареєстрований фізичною-особою підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність за адресою: [ADDRESS] (а.с.58). Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачу як співвласнику спірного майна, належить право володіння, користування та розпорядження цим майном, у тому числі й наявними у ньому приміщеннями, що становить зміст його права власності, а тому, позбавлення одного з трьох складових цього права є незаконним, так як право власності є непорушним. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст.16 ЦК України закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Визначення права власності особи наведено у ст.316 ЦК України, частиною другою якої визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, у відповідності до ч.1 ст.317 ЦК України складають правомочності власника щодо володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Суд відзначає, що право користування - це юридично закріплена можливість власника щодо використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України закріплений принцип непорушності права власності, за яким ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі будівель, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Одночасно необхідно враховувати, що відповідно до частин першої та другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Учасники спільної часткової власності мають право на частку у праві власності на майно (частина перша статті 356 ЦК України), а не на конкретно визначену частку в майні. Спільна часткова власність характеризується множинністю суб`єктів і єдністю об`єкта. Відповідно до цієї засади кожному із співвласників спільної часткової власності не може належати частка самого майна. Ідея спільної часткової власності в тому й полягає, що майно належить усім співвласникам одночасно. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно (стаття 358 ЦК України). Зазначене положення закону передбачає, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має спільна домовленість. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Допитаний в судовому засіданні на підставі ст. 92 ЦПК України позивач [PERSON] суду пояснив, що перебуває у родинних відносинах з відповідачем, який є його рідним братом. З відповідачем є співвласниками нерухомого майна за адресами [ADDRESS] та [ADDRESS] . Територія будівель за адресами [ADDRESS] та [ADDRESS] огороджена, навколо земельної ділянки розташовані склади. Заїзд до будівель за вказаними адресами один через ворота. Вхід за вказаними адресами окремий. З березня 2019 року не має доступу до спірного майна, а саме до території земельних ділянок та приміщень будівель з тих підстав, що відповідач замінив замки до приміщень за вказаними адресами та не впускає його, натомість відповідач самостійно користується спірним майном. Кожного разу як звертався до відповідача, щоб вирішити питання щодо користування спірним майном, відповідач влаштовував сварки, виштовхував його, викликав працівників поліції, яким повідомляв, що він заважає йому здійснювати торгівлю, руйнує товар. Був вимушений навіть зняти в`їзні ворота, щоб зайти на територію спірного майна. Внаслідок дій відповідача у 2019 році був змушений припинити підприємницьку діяльність, оскільки не мав приміщення для здійснення торгівлі та коштів, щоб орендувати приміщення. Раніше у 2014-2015 роках зупиняв підприємницьку діяльність, оскільки був опікуном та здійснював догляд за бабусею похилого віку. Після смерті бабусі, яка померла приблизно у 2016 році, відновив підприємницьку діяльність. На протязі 2020 року намагався потрапити до спірного майна, з цього приводу звертався до органів поліції, а саме 14.09.2020 року та 22.10.2020 року. Також неодноразово звертався до відповідача, щоб останній відчинив зазначені приміщення, на що відповідач сказав звертатися до суду. У приміщеннях за вказаними адресами залишилося його майно (торгове обладнання, відеоспостереження, техніка). На даний час (приблизно протягом останнього місяця) відповідач не здійснює торгівлю на території спірного майна. Суд визнає пояснення позивача [PERSON] , допитаного за його згодою на підставі ст. 92 ЦПК України, достовірними, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України), які в сукупності з дослідженими судом письмовими доказами відповідно до внутрішнього переконання суду дають змогу дійти висновку про здійснення відповідачем перешкод позивачу в користуванні належним останньому на праві спільної часткової власності майном. Твердження відповідача про добровільне припинення позивачем користування нерухомим майном за вищевказаними адресами, суд оцінює критично, оскільки спростовується поясненнями позивача, допитаного за його згодою на підставі ст. 92 ЦПК України, за змістом яких останній не користується приміщеннями будівель та земельними ділянками через те, що відповідач замінив замки та не впускає його у належне їм на праві спільної власності майно. Крім того, припинення позивачем підприємницької діяльності значення для вирішення спору по суті не має, оскільки закон не пов`язує можливість здійснення власником правомочностей по володінню та користуванню належним йому на праві власності майном зі здійсненням чи нездійсненням ним підприємницької діяльності. Крім того, вказані доводи відповідача суперечать вимогам ст.ст. 319, 321 ЦК України, відповідно до яких право власності є непорушним, а власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Посилання відповідача на пошкодження спільного майна, суд оцінює критично, адже демонтаж позивачем вхідних дверей в будівлі та воріт на територію земельних ділянок за місцем розташування вказаних будівель свідчить про реальність створених відповідачем перешкод в користуванні позивачем як будівлями, так і земельними ділянками, на яких вони розташовані. Натомість посилання сторони відповідача на припинення користування відповідачем нерухомим майном, до якого позивач просить усунути перешкоди в доступі, не свідчить про відсутність у позивача перешкод в користуванні майном, адже відповідач замінивши замки на вхідних дверях до будівель не надав ключі від замінених замків позивачу. Не надав вказані ключі позивачу і представник відповідача в судовому засіданні 11 лютого 2021 року. Дії відповідача по перешкоджанню позивачеві користуватись будівлями за адресами: [ADDRESS] , та [ADDRESS] , та територіями земельних ділянок, на яких вони розташовані, мають характер триваючого правопорушення, наявного у момент подання позову та на час розгляду справи в суді, адже відповідач замінивши замки від входів до зазначеного майна не надає ключі від зазначених замків позивачу. Посилання представника відповідача на існування між сторонами інших спорів щодо виділення часток у праві спільної часткової власності на вказане майно в натурі, суд оцінює критично, оскільки їх існування не впливає на вирішення даного спору по суті, адже як на час звернення з позовом про усунення перешкод в користуванні майном по даній справі, так і на час розгляду даного спору судом позивач як співвласник спірного майна має право користуватись всім майном, що перебуває у спільній частковій власності сторін, оскільки незважаючи на те, що майно належить усім співвласникам одночасно сторони не домовились про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Інші аргументи сторони відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків суду. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Щодо твердження сторони відповідача у відзиві на позов про відсутність предмету спору через відсутність у позивача перешкод у володінні, користуванні і розпорядженні майном та у зв`язку з цим закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Поряд з цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року (справа № 456/647/18, провадження №61-2018св19). Таким чином, посилання відповідача на недоведеність існування перешкод в користуванні майном (підстав позову) не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вимога про зобов`язання відповідача надати постійний доступ до території земельних ділянок та будівель, розташованих за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] , задоволенню не підлягає, виходячи із наступного. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким. Крім того, виходячи з положень Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про виконавче провадження» та спірних правовідносин по даній справі суд приходить до висновку, що судове рішення має бути таким, яке можливо виконати у визначений законом строк. Натомість задоволення вимоги про надання постійного доступу до майна призведе до невизначеності у часі щодо виконання такої вимоги про надання постійного доступу до майна, а фактично неможливості виконати рішення суду до припинення права власності позивача чи відповідача на таке майно. Таким чином, вимога про надання постійного доступу до майна спрямована на вирішення наперед між сторонами можливих спорів про усунення перешкод в користуванні майном, що можуть виникнути в майбутньому після моменту виконання даного рішення суду, яким надано безперешкодний доступ до майна, що свідчить про безпідставність вимоги в цій частині. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.2 ст.133 ЦПК України). Згідно з ч.ч. 2, 3, 4 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16. З матеріалів\~справи вбачається,\~що позивачем\~на підтвердження\~понесених витрат\~напрофесійну правничу допомогу в сумі 4000 грн., які він просить стягнути на його користь, надано: додаткову угоду б/н від 06.11.2020 року до договору про надання професійної правничої допомоги від 14.09.2020 року (а.с.11-12); акт (попередній розрахунок) №2 наданих послуг (виконаних робіт) від 06.11.2020 року (а.с.13). Однак в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують оплату витрат на правову допомогу (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки), що є підставою для відмови у стягненні на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 4000 грн. Судом встановлено, що в матеріалах справи містяться документально підтверджені докази понесених позивачем витрат по сплаті судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп., який у відповідності до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial