Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

05.08.2020 року позивач [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за неналежне виконання аліментних зобов`язань у розмірі 43 266,44 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який було зареєстровано 11.09.2014 року. Під час шлюбу у позивача та відповідача народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, сімейні відносини у сторін не склалися, тому 11.03.2019 року шлюб між ними було розірвано у судовому порядку на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова. Вказаним рішенням суду з відповідача також було стягнуто аліменти на утримання сина, проте позивач зазначає, що по сьогоднішній день відповідач аліменти не сплачує, не надає матеріальну допомогу на утримання малолітнього сина. Як вказано у позовній заяві, забезпеченням спільної дитини займається мати, неповнолітній [PERSON] , проживає разом з мамою та знаходиться на її матеріальному утриманні. Крім того, позивач зазначає, що вона звернулася до Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області із заявою про відкриття виконавчого провадження, виконавче провадження було відкрито, однак позивач зазначає, що відповідач ігнорує вимоги виконавчої служби. Позивач надала розрахунок заборгованості по аліментам від 30.06.2020 року, згідно з яким станом на 30.06.2020 року заборгованість по сплаті аліментів складає 45 853,00 грн. Крім того державний виконавець виніс постанови: про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання. Враховуючи викладене та здійснивши відповідний розрахунок пені на підставі практики Верховного Суду та положень ч.1 ст. 196 СК України позивач просить стягнути з відповідача пеню за період з 22.10.2018 року по червень 2020 року в загальному розмірі 43 266,44 грн. Ухвалю Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.08.2020 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Призначено судове засідання. 28.09.2020 року відповідач [PERSON] надав суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. При цьому відповідач зазначив, що він з позивачем уклав шлюб на добровільних засадах любові та поваги один до одного. За час шлюбу у них народився син, якого відповідач дуже любить і постійно прагне приймати участь в його житті та допомагати усіма доступними засобами. Саме з цією метою 07.11.2017 року відповідач виїхав за кордон на заробітки, аби його дитина мала можливість отримати найкраще, так само як і позивач. Як вказує відповідач протягом всього часу його відсутності він постійно підтримував зв`язок з позивачем та сином через Fасеbоок: шляхом відео-аудіо дзвінків, листування. Відповідач вказує, що постійно цікавився, як справи, здоров`я сина, у відповідь позивач надсилала йому фотографій і відео з сином. Останній відео-дзвінок відбувся, коли синові виповнилося 3 роки, тоді [PERSON] говорила, що їй потрібні гроші, оскільки скоро буде захист дисертації. Відповідач зазначає, що багато разів пропонував відправити гроші на її банківську карту, але вона відмовлялася, оскільки оформила субсидію і під час зарахування грошових коштів на її рахунок це буде вважатися, як дохід, у зв`язку з чим позивача можуть позбавити субсидії. За весь період 2018 року позивач жодного разу не натякнула йому про своє невдоволення їх стосунками, не згадувала про бажання розірвати шлюб та наміри про стягнення з відповідача аліментів. 21.09.2018 року у позивача відбувся захист дисертації, витрати на яку забезпечували батьки відповідача, оскільки батьки [PERSON] пенсіонери і не можуть собі дозволити такі витрати, а вона сама була у відпустці по догляду за дитиною.Незважаючи на те, що ставлення позивача до відповідача стало більш агресивним він, як батько, продовжував цікавитись життям своєї дитини і просив, щоб йому надсилали фото та відео з сином. Разом з тим, відповідач зазначає, що через пандемію і спалах COVID-19 та запровадження карантину було скасовано авіасполучення між країнами, тому відповідач не мав можливості раніше повернутися до України. Крім того, інформація від ДВС України про наявність заборгованості по сплаті аліментів, фактично є неповною, оскільки протягом цього часу у телефонних розмовах відповідач постійно пропонував допомогу позивачу. Фактично незважаючи на те, що позивач нібито бажала отримати аліменти, вона завідомо приховала, що відповідач відсутній у країні як від суду так і від виконавчої служби через що з її, а не з вини відповідача виникла зазначена заборгованість, оскільки відповідач фактично не знав про існування судового рішення про стягнення з нього аліментів. Позивач [PERSON] 24.11.2020 року надіслала до суду відповідь на відзив відповідача, в якій свої вимоги, викладені у позовній заяві, підтримала у повному обсязі, доводи відповідача у відзиві вважала хибними. У судовому засіданні позивач [PERSON] надала вступне слово, в якому позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, посилаючись на викладені в позові обставини. Позивач визнала, що хоча й підтримувала зв`язок з відповідачем через Інтернет, однак копію рішення про стягнення аліментів відповідачу у будь-якому вигляді не надсилала, пояснити з яких причин при цьому надсилала фото та відео дитини - не змогла. Відповідач [PERSON] надав вступне слово, заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на відсутність його вини у виникненні заборгованості. При цьому відповідач пояснив, що в липні 2020 року він повернувся в Україну, і дізнавшись про рішення суду щодо стягнення аліментів, не оскаржував його, погодився з необхідністю сплати аліментів і вже з серпня 2020 року почав сплачувати заборгованість. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши заяви по суті справи та письмові докази, приходить до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , про що зроблений відповідний актовий запис №1431 та підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 28.07.2015 року. Батьками дитини зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Відповідно до копії довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 20.06.2019 року позивач [PERSON] , [INFO] , та її син [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 16). Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.03.2019 року у цивільній справі №639/5952/18 позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини -задоволено.Розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 11 вересня 2014 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 591.Після реєстрації розірвання шлюбу прізвище позивача [PERSON] залишено без змін.Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не нижче 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 жовтня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок) (а.с.11-13). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.04.2019 року заяву [PERSON] про виправлення описки в рішенні Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 березня 2019 року у цивільній справі №639/5952/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини - задоволено. Виправлено описку в усьому тексті заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 березня 2019 року у цивільній справі №639/5952/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, вказавши в ньому по-батькові дитини [PERSON] , як « [PERSON] ». В іншій частині заочне рішення залишено без змін (а.с.14). 06.05.2019 року на підставі вищевказаного заочного рішення суду від 11.03.2019 року Жовтневим районним судом м. Харкова 06.05.2019 року видано виконавчий лист №639/5952/18 (а.с.15). На підставі заяви стягувача [PERSON] , державним виконавцем Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області 16.05.2019 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом м. Харкова щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів.Також при здійсненні виконавчого провадження, державним виконавцем 28.10.2019 року винесені постанови: про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії (а.с.18-21). Згідно з розрахунком заборгованості по аліментам, складеним старшим державного виконавцем Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 07.07.2020 року, заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів, станом на 30.06.2020 року, складає 45 853,00 грн., жодних сплат за вказаний період боржником не здійснювалось (а.с.17). Разом з тим, з наданої суду довідки Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби від 04.08.2020 року вбачається, що [PERSON] , громадянин Йорданії,у період з 07.11.2017 року по 04.07.2020 року перетинав пункти пропуску державного кордону України, а саме: 07.11.2017 року виїзд (761 Київ-Амман), та в`їзд на територію України 04.07.2020 року (4782 Амман-Київ) (а.с.44). Як вбачається з копій заяв відповідача від 08.07.2020 року та відповідних розписок, [PERSON] отримав копію заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.03.2019 року та ознайомився з матеріалами цивільної справи №639/5952/18 лише 10.07.2020 року (а.с.46-47). З розрахунку заборгованості по аліментам, складеного 28.10.2020 року старшим державним виконавцем Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) вбачається, що заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів, станом на 28.10.2020 року, складає 47 073,00 грн. Перша сплата аліментів здійснена боржником в серпні 2020 року в розмірі 2835, 00 грн., а в подальшому - в жовтні 2020 року в розмірі 6276, 25 грн. (а.с.174). Крім того, з розрахунку заборгованості по аліментам державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 21.01.2021 року вбачається, що заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів станом на 21.01.2021 року складає 40 929,91 грн. За даний період боржником сплачено 22505, 50 грн.(а.с.185). Відповідачем та позивачем залучено до матеріалів цивільної справи копії скріншотів переписки в месенджері, при цьому сторони визнали факт, що вказана переписка між ними відбувалась під час знаходження відповідача за межами України (а.с.51-156,168-173). Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В частині 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також, ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, про те можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 196 СК України одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожний день прострочення від дня прострочення аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення рішення про стягнення пені, але не більше 100% заборгованості лише у разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть полягати як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин, з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Як вбачається з правового висновку КЦС ВС від 24.06.2020 року №661/905/19 (61-16670св19) положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Вказаний висновок підтверджується наступним. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Згідно зі ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тлумачення ст. 8 СК України та ч. 1 ст. 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Зокрема у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 572/1689/16-ц (провадження № 61-311св17) суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. В даному випадку дослідивши надані учасниками справи письмові докази, враховуючи визнані позивачем та відповідачем обставини, суд приходить до висновку, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на користь позивача на утримання сина на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.03.2019 року, за період з 22.10.2018 року за відповідачем рахується заборгованість по сплаті аліментів, а також за період з 22.10.2018 року по червень 2020 року позивачем розрахована пеня у зв`язку з наявністю заборгованості. Між тим відповідачем в судовому засіданні на підставі письмових доказів доведено та визнано сторонами, що з 07.11.2017 року по 04.07.2020 року він знаходився за межами України, в тому числі під час ухвалення заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.03.2019 року, про позивач йому не повідомляла, і про яке він дізнався лише після повернення в Україну, отримав його копію і не оскаржував вказане рішення. При цьому, як вбачається з наданих суду довідок про заборгованість по аліментам, протягом місяця після повернення до України та отримання рішення суду, відповідач почав сплачувати аліменти і погашати заборгованість в сумах, які перебільшують щомісячні місячні платежі, і продовжує сплачувати таку заборгованість. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем в судовому засіданні доведено відсутність його вини у виникненні заборгованості по аліментам, тому розглядаючи позов в межах позовних вимог, суд констатує відсутність в даному випадку права у позивача, як одержувача аліментів, на стягнення неустойки (пені) від суми заборгованості на підставі ст. 196 СК України за період з 22.10.2018 року по червень 2020 року в загальному розмірі 43 266,44 грн., у зв`язку з чим позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, а позивач звільнена від сплати судового збору на підставі закону, судовий збір з відповідача на користь держави не стягується, а підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed