Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

07.05.2019 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб зареєстрований 29 червня 2016 року Царичанським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, посилаючись на наступне. Сторони з 29 червня 2016 року перебувають у шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON] , який проживає разом із матір`ю та знаходиться на її утриманні. Спору про місце проживання дитини не виникає. Підставою для розірвання шлюбу є те, що протягом останнього року проживання із відповідачем вони не знаходять спільної мови, мають різні погляди на життя, відсутню взаєморозуміння. Внаслідок цього виникли особисті неприязні відносини, подальше спільне життя неможливе. Шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного господарства припинено. З квітня 2018 року проживають окремо. Сім`я розпалась остаточно. Вважає, що шлюб необхідно розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». 08.05.2019 судом направлено запит про реєстроване місце проживання відповідача. 13.05.2019 до канцелярії суду надійшла відповідь про місце реєстрації відповідача. 14.05.2019, відповідно до ухвали Близнюківського районного суду Харківської області, справу прийнято до провадження та відкрито провадження, підготовче судове засідання призначено на 10.06.2019. Сторони, будучи належним чином та своєчасно повідомленим про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання 10.06.2019 не з`явилися, надавши до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позивач просить позов задовольнити, відповідач позов визнав. Сторони вказали, що примирення неможливе. Відзив на позов відповідачем до суду не надано. Згідно з ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. На підставі письмових заяв сторін, суд ухвалив, судове засідання провести за їх відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з підстав, передбачених ст.206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що передбачено ч.1 ст.24 Сімейного Кодексу України. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлено одним із подружжя. Відповідно до ст.112 цього ж Кодексу, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Матеріалами справи встановлено, що сторони є громадянами України, про що свідчать фотокопії їх паспортів. Сторони перебувають у шлюбі, який було зареєстровано 29 червня 2016 року Царичанським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №37. До матеріалів справи долучено оригінал свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.4). [INFO] в подружжя народився син [PERSON] , про що свідчить фотокопія свідоцтва про його народження (а.с.7). Сторони проживають окремо. Сімейно-шлюбні стосунки між подружжям припинені. Вбачається, що сім`я сторін розпалася остаточно і зберегти її неможливо у зв`язку із небажанням позивача за вказаних обставин зберегти шлюб, особисто - неприязними стосунками, що склалися. Наведене свідчить, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Отже, підстави, на які посилається позивач, наполягаючи на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, сторони міцної сім`ї не створили, збереження сім`ї неможливе, шлюб фактично розпався та існує формально, а тому позов і підлягає задоволенню. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу позивач надалі бажає іменуватися шлюбним прізвищем « [PERSON] », про що вказала в позовній заяві. Таким чином, позивач має право після розірвання шлюбу на прізвище « [PERSON] ». Згідно ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч.3 ст.115 Сімейного Кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Питання судових витрат суд вирішує, виходячи із наступного. Позивачем заявлено вимогу про стягнення із відповідача на його користь суми сплаченого судового збору. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні суду вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином позивачу з державного бюджету має бути повернено 384,20 грн. (768,40 : 2 = 384 грн. 20 коп.) Із відповідача на користь позивача має бути стягнено, з урахуванням того, що позов задоволено, 384 грн. 20 коп. А тому,

Outcome: approved