Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

06.04.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить розірвати шлюб, укладений 04.09.2004 року між ним та [PERSON], який зареєстрований у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис № 1114; неповнолітніх дітей просить залишити на виховання матері. При цьому позивач посилається на те, що шлюбні стосунки під сторонами фактично припинені, спільного господарства не ведуть. Позивач зазначає, що від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Однак, примирення подружжя неможливе, у зв'язку із чим, позивач змушений звернутися до суду із позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просить його задовольнити, пояснив, що збереження сім'ї неможливе, а тому заперечував проти надання подружжю строку на примирення. Позивач вказав, що шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені понад 2 роки. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову та просить шлюб розірвати, згодна зі всіма обставинами, викладеними позивачем у позові. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 04.09.2004 року сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис № 1114, що слідує із свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] /а.с. 5/. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що вбачається із відповідних свідоцтв про народження. У свідоцтвах про народження батьками вказані сторони по справі /а.с. 11-12/. Шлюб у сторін носить формальний характер, подружні стосунки між ними не підтримуються понад два роки, спільного господарства сторони на теперішній час не ведуть, спорів стосовно визначення місця проживання дітей, їх утримання та поділу спільного майна на теперішній час сторони не заявляють. Згідно з ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. У ході розгляду справи позивач просив неповнолітніх дітей залишити на виховання матері, проти чого не заперечувала відповідач. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За таких обставин, з урахуванням того факту, що відповідач визнала позовні вимоги та просить позов задовольнити, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Outcome: approved