Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

04 лютого 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 28 березня 2014 року між нею і відповідачем, а також скасувати державну реєстрацію права власності на цю квартиру за [PERSON] Заявою від 14 травня 2015 року позивач уточнила підстави позову, свої вимоги обґрунтовує тим, що, укладаючи договір, помилилася щодо правової природи правочину, прав та обовязків сторін договору, так як насправді її воля не була спрямована на безоплатне відчуження належного їй нерухомого майна. Зазначила, що є підприємцем та протягом 2013-2104 років співпрацювала з громадянином [PERSON] [PERSON] [PERSON]. Для організації спільного бізнесу в м. Дубаї передала останньому значну суму коштів, яких виявилося недостатньо для формування статутного капіталу. [PERSON] [PERSON] запропонував їй подарувати [PERSON], яка є його цивільною дружиною, належну їй квартиру, кошти від продажу якої в подальшому повинні були бути вкладені у спільний бізнес. Таким чином, при укладені договору дарування її воля була спрямована на отримання внаслідок укладення такого правочину від [PERSON] та громадянина [PERSON] [PERSON] [PERSON] частки у спільному бізнесі, створеному в ОАЕ. (а.с. 99-101) В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає, що вони не ґрунтуються на законі та не підтверджені доказами. Приватний нотаріус Світловодського міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні повідомив суду, що 28 березня 2014 року до нього звернулись [PERSON] та [PERSON], щоб укласти договір дарування квартири. Перед посвідчення такого договору він зясовував у них, на яких умовах мав відбуватися перехід права власності, при цьому вони поясняли, що мають намір укласти договір безоплатної передачі майна, а саме дарування. В його присутності сторони договору вивчали його зміст, розуміли значення та виявляли бажання його укласти. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, третьої особи, свідчення свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона ( дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні ( обдаровуваному) безоплатно майно ( дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного на користь дарувальника будь яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. 28 березня 2014 року [PERSON] ( дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) уклали договір дарування, за яким [PERSON] безоплатно передала у власність, а [PERSON] прийняла у дарунок квартиру [ADDRESS]. (а.с. 6-7) Договір був посвідчений приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно з приписами ч.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. П. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК України розуміє помилку в характері (природі) правочину. А природою правочину слід вважати юридичну природу того чи іншого правочину, тобто основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам такого виду. У ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У преамбулі договору дарування від 28 березня 2014 року зазначено, що сторони договору діяли добровільно , перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, були попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин. У п. 8 Договору сторони вказали про те, що розуміють , що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальник не має права вимагати від Обдаровуваної вчинення на її користь будь яких дій майнового або немайнового характеру. Згідно п. 10 Договору, вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм розяснено нотаріусом. Сторони підтвердили, що однаково розуміють значення та умови цього договору та його правові наслідки, про що свідчать їх особисті підписи на цьому договорі, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не має характеру фіктивного або удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснене за доброю волею, без будь яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Згідно глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, чинного в день вчинення оспорюваного правочину, нотаріус зобов'язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Підписуючи договір, [PERSON] не могла не розуміти, що укладає саме договір дарування, враховуючи зміст договору та розяснення нотаріуса щодо правових наслідків його укладення. Більше того, як вбачається з копії договору дарування квартири від 24 травня 2004 року, право власності на цю квартиру вона також набула, отримавши її у дар. (а.с. 89) Посилання позивачки на неправильне розуміння правової природи договору дарування внаслідок помилки, яка полягає у тому, що вона розраховувала на те, що [PERSON] продасть набуту за договором квартиру та внесе кошти від продажу до статутного капіталу у спільному бізнесі в Обєднаних Арабських Еміратах як її частку в ньому, не може бути прийняте судом до уваги, оскільки вказане не є помилкою в розумінні положень ч. 1 ст. 229 ЦК України, так як помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину не має правового значення. Свідки [PERSON], [PERSON] дали в суді показання з приводу відносин з громадянином [PERSON] [PERSON] [PERSON] щодо домовленостей про організацію спільного бізнесу у м. Дубаї, які не мають правового значення для вирішення спору. Свідок [PERSON] свідчив про те, що йому відомо, що його дочці [PERSON] [PERSON] подарувала квартиру. Свідок [PERSON] повідомила суду, що спірну квартиру вона у 2004 році подарувала своїй дочці [PERSON] Зі слів дочки їй відомо, що вона мала намір організувати бізнес у ОАЕ, однак достатньо грошей для цього немає, то вона подарує квартиру як вклад в бізнес. Свідки [PERSON] та [PERSON] в суді підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] були знайомі, між ними були добрі відносини. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] у суді свідчили про те, що вони мешкають в багатоквартирному будинку № 6 по вул.. Калініна у м. Світловодську і у цьому ж будинку живе сімя позивачки. Свідок [PERSON] повідомила суду, що вона працює бухгалтером в КП «Господарник», до території обслуговування якого відноситься будинок № 2а по вул. Радянській у м. Світловодську. 28 березня 2014 року до неї зверталася [PERSON] з метою отримання довідки про склад сімї, яка їй була потрібна для оформлення договору дарування. Їй була видана довідка з нульовою пропискою, так як напередодні [PERSON] була знята з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволення позову. В порядку забезпечення позовних вимог ухвалою Світловодського міськрайонного суду від 11 лютого 2015 року накладався арешт на квартиру [ADDRESS], який з підстав положень ч. 6 ст. 154 ЦПК України підлягає скасуванню. Питання про судові витрати суд вирішує у відповідності до правил ст.. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed