Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

05 квітня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вищезазначеною позовною заявою в якій просить суд визнати неповнолітньої [PERSON] , 2006 року народження, такою що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позовних вимог вказала, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу від 12.12.2015 року. Договір купівлі-продажу засвідчений приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Рукавіциною Н.В. Власність зареєстрована в БТІ м. Кривого Рогу. Квартира розташована на 1 поверсі 9 поверхового будинку, вищезазначена квартира складається з 2 кімнат, житловою площею 21.1 кв.м, загальною площею 44.46 кв.м. У квартирі зареєстрована її донька [PERSON] , дитина [PERSON] , [INFO] , яка являється племінником позивача. Його батьки [PERSON] та [PERSON] її родичі, з якими на даний час остання не підтримує відносин. 19 січня 2018 року рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу [PERSON] та [PERSON] визнані такими що втратили право користування житловим приміщенням, однак їх дитина залишилася зареєстрованою у квартирі. У травні 2016 року відповідачі змінили місце мешкання, виїхали з квартири позивача, та не повідомили де мають намір проживати, але обіцяли сплачувати комунальні послуги. У зв`язку з тим, що вони не мешкали у квартирі остання звернулася до суду з заявою про визнання їх такими що втратили право користування житловим приміщенням. Після прийняття судом рішення, минув рік, у квартирі позивача останні не з`являлися. Також позивач додає, що їй стало відомо про те, що її родичі разом з дитиною виїхали за межі України. Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 04 вересня 2019 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (суддя Чернова Н.В.) Відповідно до повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.05.2020 року справу передано у провадження судді Гриня Н.Г (а.с.62) Представник позивача та позивач до судового засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, в свою чергу надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві та просили суд задовольнити їх в повному обсязі, не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися своєчасно та у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомили, відзиви не подавали. Представник відділу служби у справах дітей Виконкому Саксаганської районної у місті в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, надала до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує та не заперечує проти їх задоволення. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідачів і ухвалює заочне рішення, проти чого представник позивача та сама позивач не заперечували. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачу по справі [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу від 12.12.2005 року, який засвідчений приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Рукавіциною Н.В. (а.с.6) Також, судом з`ясовано той факт, що відповідно до заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 січня 2018 року [PERSON] , [PERSON] визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-8). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Згідно акту від 14.03.2019 року складеного мешканцями будинку [ADDRESS] власник квартири [PERSON] , родичі останньої [PERSON] та [PERSON] разом з їх дитиною [PERSON] з травня 2016 року у квартирі не проживають (а.с.11). Довідкою з КЗОШ № 74 підтверджується, що учениця [PERSON] 16.08.2013 року вибула зі школи у звязку з виїздом з батьками на постійне місце проживання до м. Хайзионг В`єтнам (а.с.36). Відповідно до інформації наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 29.10.2020 року [PERSON] та [PERSON] 08.11.2016 року перетнули державний кордон України (а.с.82) Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] разом зі своєю дитиною [PERSON] з 2016 року, виїхали на постійне місце проживання до м. Хайзионг В`єтнам та понад чотирьох років, без поважних причин відсутні за місцем своєї реєстрації. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року роз`яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жили приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16 за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. При вирішенні питання про визнання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд враховує норми ч. 2 ст. 2 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), відповідно до якої Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. За ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. У відповідності до Преамбули Закону України «Про охорону дитинства» (далі по тексту - Закон) цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері. За статтею 1 Закону охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 11 Закону сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Таким чином саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а права дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми доказами є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved