Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

06.08.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом до [PERSON] , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 01 липня 2008 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського МУЮ, який розірвано на підставі рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2018 року. За час перебування у шлюбі, а саме 10.11.2009 року на підставі Договору купівлі-продажу ВМК №281934 №1046 від 04.09.2009 року за чоловіком позивача - [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57,8 кв.м., площа земельної ділянки 668 кв.м (кадастровий номер 1213000000:01:005:0010). В добровільному порядку відповідач не погоджується розділити спільне майно. Посилаючись на ст. ст. 60,70, 71 СК України, позивач [PERSON] просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57,8 кв.м, площа земельної ділянки 668 кв.м (кадастровий номер 1213000000:01:005:0010); здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності [PERSON] на Ѕ (або 50%) частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57,8 кв.м, площа земельної ділянки 668 кв.м (кадастровий номер 1213000000:01:005:0010). 29.10.2020 року [PERSON] подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, вимоги у якій обґрунтовує тим, що він, [PERSON] , перебував з 01 липня 2008 року у шлюбі з [PERSON] , зареєстрованому Кіровським відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, який розірвано на підставі рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2018 року. На день укладення шлюбу, [PERSON] мав у власності домоволодіння [ADDRESS] , належне йому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори 06 липня 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-1198. На день реєстрації шлюбу [PERSON] був зареєстрований у вказаному домоволодінні. Задля покращення своїх особистих потреб, [PERSON] , який перебував на той час у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка працювала прибиральницею, вирішив продати вказане житло, і 17 липня 2009 року отримав аванс за нього. За грошові кошти авансу [PERSON] під розписку, яка до теперішнього часу не збереглася, складену у простій письмовій формі, передав завдаток за домоволодіння [ADDRESS] . 22 серпня 2009 року, на підставі Договору купівлі-продажу будинку, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за №1244, [PERSON] продав належний йому будинок [ADDRESS] за ціною 128661 грн. 00 коп. 04 вересня 2009 року, на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ситник О.В., зареєстрованого в реєстрі за №1046, [PERSON] придбав житловий будинок з відповідними надвірними прибудовами та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , за ціною 90340 грн. 00 коп. Різницю між ціною продажу будинку у м. Дніпропетровськ та між ціною покупки будинку у м. Синельникове, [PERSON] витратив на переїзд та на облаштування придбаного ним будинку. Тому, вважає, що будинок [ADDRESS] придбано ним за особисті кошти та є його особистою приватною власністю, а земельна ділянка, на якій він розташований, набута ним в порядку приватизації із земель державного фонду. Попередній розмір судових витрат [PERSON] становить 10000 грн., з подальшим наданням доказів. В зв`язку із викладеними обставинами, посилаючись на ст. ст. 60 СК України, [PERSON] просить суд визнати житловий будинок з відповідними надвірними прибудовами та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , придбаний ним на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 04 вересня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ситник О.В., зареєстрованого в реєстрі за №1046, особистою приватною власністю (а.с.36-40). На підставі ухвали Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2020 року, зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, об`єднано із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а.с.59). 24.03.2021 року позивачем за первісним позовом [PERSON] подано письмові обґрунтування, в яких остання зазначає про те, що вартість нерухомого майна, яке є предметом спору, у період з 2009 року до 2016 року збільшилось з 90340 грн. 00 коп. до 481525 грн. 00 коп., дане покращення відбулось внаслідок здійснення нею ремонтних робіт, підтриманні будинку у належному стані, крім того, придбання будівельних матеріалів проводилось нею особисто. Вважає, що її вклад в будинок та його стан є більш суттєвим, ніж сам факт купівлі будинку. Посилалась на позицію, викладену у Постанові Верховного Суду від 06.05.2020 року, в якій вказано, що в разі істотного збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню порівняння вартості майна до та після поліпшень, внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тому, позивач [PERSON] просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57,8 кв.м, площа земельної ділянки 668 кв.м (кадастровий номер 1213000000:01:005:0010); здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності [PERSON] на 60% частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57,8 кв.м, площа земельної ділянки 668 кв.м (кадастровий номер 1213000000:01:005:0010) (а.с.161-164). 19.04.2021 року відповідачем за первісним позовом подано відзив на додаткові обґрунтування позивача, в якому він вказав, що [PERSON] не доведено саме внаслідок яких чинників відбулася зміна вартості нерухомого майна, а надані нею розрахункові документи на будівельні матеріали жодним чином не доводять, що в будинку [ADDRESS] були проведені будь-які будівельні роботи, та що саме ці будівельні матеріали були використані на проведені будівельні роботи в спірному будинку. Витрати на оплату комунальних послуг [PERSON] можуть мати місце, оскільки [PERSON] деякий час не проживав у будинку з дружиною та її сином, саме вони ї користувалися наданими послугами. Вважає, що позивачем не доведено факту істотного збільшення вартості спірного майна та факту спільних затрат на придбання спірного майна. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Зустрічний позов не визнала, оскільки вважає, що вартість будинку з моменту його придбання в період шлюбу до розірвання шлюбу у 2018 році значно збільшилась, в тому числі за рахунок її коштів та праці, тому просила відмовити у задоволенні вимог [PERSON] . У судовому засіданні відповідач за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав, вважаючи, що спірне майно, хоч і придбане ним в період шлюбу, але за його особисті кошти, тому просив задовольнити його зустрічні вимоги до [PERSON] . Свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] працювала на двох роботах, а її чоловік в цей час зловживав алкоголем та виносив метал з їх будинку. У ремонті будинку участі не приймав. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона є невісткою [PERSON] , так як співмешкає із її сином. Крім того, зазначила, що [PERSON] практично не жив з позивачкою за адресою: [ADDRESS] , а коли був вдома, вживав алкогольні напої, участі у будівництві літньої кухні та гаражу, які б були зруйновані та побудовані знов, не приймав. [PERSON] викрадав метал з подвір`я. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивач є її колишньою невісткою, а відповідач її сином, який продавши, отриманий ним від діда у спадок будинок за 35 тисяч доларів, купив будинок у м. Синельникове Дніпропетровської області за 26 тисяч доларів, в якому за власні кошти зробив його оновлення. [PERSON] працювала прибиральницею, а [PERSON] в охоронній структурі. Вона не знає такого, щоб [PERSON] продавала належне їй нерухоме майно з метою придбання спірного будинку та його облаштування. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є сусідом за місцем проживання відповідача [PERSON] , який у 2011 році розпочав будівельні роботи у своєму будинку. На той час дружина [PERSON] , [PERSON] , яка є позивачем у справі, працювала прибиральницею, і не мала коштів на придбання тих матеріалів та у тій кількості, що були завезені тоді для будівництва. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є сусідом [PERSON] . Сторони у справі переїхали для проживання у будинок [ADDRESS] у 2009 році, а у 2011 році розпочали його ремонт: розібрали гараж, літню кухню обклали шлакоблоком, замінили вікна, двері, встановили новий штахет, у середині будинку зробили ремонт, встановили електрообігрів. Всі ці витрати ніс [PERSON] , за кошти, що залишились в нього від продажу іншого будинку. Йому не відомо, щоб позивач [PERSON] мала кошти на той об`єм робіт, що був зроблений в будинку. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є сусідкою сторін у справі, якій відомо, що відповідач [PERSON] продав будинок, за кошти від якого придбав будинок [ADDRESS] ., а кошти, що залишилися, витратив на відновлювальні будівельні роботи. Таким чином, суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного. З наданих суду матеріалів справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , перебували у шлюбі з 01 липня 2008 року, зареєстрованому Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, за актовим записом №177 (а.с.6), який розірвано 21 березня 2018 року рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області, що набрало законної сили 21 квітня 2018 року (а.с.7). 20 серпня 2009 року відповідач за первісним позовом [PERSON] продав за договором купівлі-продажу, за ціною 128661 грн., будинок [ADDRESS] , належний йому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 06.07.2001 року Дніпропетровською районного державною нотаріальною конторою (а.с.43). 04 вересня 2009 року відповідач за первісним позовом [PERSON] набув у власність, в період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, за ціною 90340 грн., житловий будинок з відповідними надвірними побудовами та спорудами за [ADDRESS] (а.с.44). Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч.ч. 1,6.7 ст. 57 СК України, яка була чиною на час виникнення правовідносин, визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до ст. 62 СК України, визначено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Суд вважає доведеним відповідачем за первісним позовом [PERSON] , що житловий будинок, який є предметом спору між колишнім подружжям, придбано [PERSON] за його особисті кошти в період шлюбу з [PERSON] , внаслідок продажу належного йому майна, отриманого до шлюбу, в порядку спадкування, що підтверджено відповідними правовстановлюючими документами. Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Під час розгляду справи позивач за первісним позовом [PERSON] також посилалась на те, що під час шлюбу істотно збільшилася внаслідок її з [PERSON] спільних трудових, грошових затрат, а також її затрат як другого з подружжя, вартість житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Так, у зв`язку з інфляцією, збільшення вартості будинку за період шлюбу сторін відбулося на 94,6%, що еквівалентно 305723 грн. 36 коп., за її підрахунком, з урахуванням копії Зведеного акту вартості будинків, який знаходиться в матеріалах справи, в якому зазначено балансову вартість будинку у сумі 481525 грн. станом на 17.10.2016 року, власником якого є [PERSON] , тому вказане нерухоме майно має бути визнано судом об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В підтвердження своєї матеріальної спроможності [PERSON] надала суду відомості з державного реєстру фізичних осіб-платників податків, якими доводить отримання нею доходів з 1 кварталу 2008 року по 4 квартал 2017 рік, а також призначення їй з 01.03.2021 року пенсії за віком, згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Відповідно до довідки, виданої 17.06.2020 року квартальним комітетом №24 Синельниківської міської ради Дніпропетровської області, [PERSON] не проживав в період з квітня 2018 року по 17.06.2020 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.62). Але, суд, розглядаючи справу, встановив, що після продажу відповідачем [PERSON] нерухомого майна, яке було його особистою приватною власністю, останній придбав спірний будинок, і різниця між проданим та придбаним будинками у 2009 році становила 38321 грн. Дані грошові кошти [PERSON] витратив на поліпшення стану, проведення ремонту будинку, що підтверджено показами свідків в судовому засіданні і не заперечувалось позивачем [PERSON] . Суд не приймає до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON] в частині, що [PERSON] зловживав алкоголем та здійснював крадіжки металу з домоволодіння, оскільки іншими письмовими доказами дані обставини не підтверджені. Також, [PERSON] надано суду копії товарних чеків в період з 2015 року по 2019 рік, на придбання будівельних матеріалів, але суд не приймає їх як достовірні докази, оскільки з них не можливо встановити дійсність їх придбання саме [PERSON] , і безпосередньо за її особисті грошові кошти, а на одній з квитанцій взагалі відсутній рік її видачі (а.с.173-176). Суд звертає увагу позивача [PERSON] на те, що вартість майна, що підлягає поділу між подружжям, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи в суді, однак такого доказу суду не надано. Під час слухання справи, судом було роз`яснено право позивача за первісним позовом [PERSON] на призначення у справі експертизи, яке нею реалізовано не було. З огляду на вищевикладені обставини, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] задоволеними бути не можуть, у зв`язку із недоведеністю, а зустрічний позов відповідача [PERSON] слід задовольнити у повному обсязі, як належним чином обґрунтований у визначений законом спосіб. Розподіл судових витрат провести відповідно до ст. 141 ЦПК України. Судові витрати з відповідача стягненню не підлягають, за заявою позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved