Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

06 травня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, [PERSON], [PERSON], в якому просила визнати визнання недійсною технічну документації із землеустрою, виготовлену на імя [PERSON] на підставі рішення Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 05 лютого 2009 року № 10. До початку розгляду справи по суті позивач доповнила позов вимогою про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 238138, виданого [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0679 га на підставі рішення Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 05 лютого 2009 року № 10, кадастровий номер земельної ділянки 2122486901:01:013:0026. Позов мотивувала тим, що вона як спадкоємець по закону, після смерті батька [PERSON], який помер [INFO], успадкувала належне йому майно за адресою [ADDRESS], до складу якого ввійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, про що отримала свідоцтво про право на спадщину. Позивач зазначала, що до складу спадщини входить хлів площею 28,6 м.кв, який розташований на земельній ділянці площею 0,019 га через дорогу від будинку. Ця земельна ділянка за рішенням Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області № 11 від 05 лютого 2009 року була безоплатно передана у власність батькові позивачки [PERSON] для обслуговування господарської будівлі. Після отримання свідоцтва про право на спадщину на майно, що належало [PERSON] Синевирська сільська рада прийняла рішення від 30 серпня 20013 року про внесення змін до рішення Синевирської сільської ради № 11 від 05 лютого 2009 року, яким надала дозвіл на виготовлення проектно-технічної документації на земельну ділянку площею 0,019 га за рахунок земель житлової та громадської забудови, що знаходиться біля будинку [ADDRESS]. Проте право власності позивачка на цю земельну ділянку не оформила через те, що ця земельна ділянка вже зареєстрована за відповідачами, які виготовили технічну документацію і державний акт на право власності на земельну ділянку. Позивач вважає, що технічна документація на земельну ділянку [PERSON] виготовлена з порушенням конфігурації, оскільки до земельної ділянки яка була неправомірно приватизована відповідачем було включено частину земельної ділянки площею 0,019 га, на якій розташований хлів, що належить їй на праві приватної власності. У судовому засіданні представник позивачки підтримав позов із доповненими вимогами покликаючись на обставини викладені в заяві, просив позов задовольнити. До початку розгляду справи представник відповідача [PERSON] пред'явив зустрічний позов до [PERSON], Синевирської сільської ради Міжгірського району в якому просив: визнати незаконним та скасувати рішення Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області № 11 від 05 лютого 2009 року про безоплатну передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,019 га для обслуговування господарської будівлі; визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Синевирської сільської ради № 21 від 17 лютого 2009 року про оформлення за [PERSON] права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в [ADDRESS]; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що видане [PERSON] 14 квітня 2009 року Синевирською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області на житловий будинок в [ADDRESS]; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом виданого 26 липня 2013 року державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори [PERSON] на житловий будинок її батька [PERSON] в [ADDRESS]. Зустрічний позов мотивовано тим, що земельна ділянка площею 0,019 га на якій розташований хлів позивачки, перебувала у користуванні [PERSON], а 26 листопада 1996 року була передана йому у власність. Відповідач зазначає, що хлів було збудовано самочинно без відповідних дозволів і документів. Оспорюючи законність отримання позивачкою свідоцтва про права на спадщину і супутніх документів відповідач покликається на те, що рішення виконавчого комітету Синевирської сільської ради № 21 від 17 лютого 2009 року про оформлення за [PERSON] права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в [ADDRESS] було видано неправомірно, оскільки у спадкоємця не було правовстановлюючих документів на це майно. З врахуванням викладеного відповідач вважає, що слід визнати також недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що видане [PERSON] 14 квітня 2009 року Синевирською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області на житловий будинок в [ADDRESS] та свідоцтво про право на спадщину за законом виданого 26 липня 2013 року державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори [PERSON] на житловий будинок її батька [PERSON] в [ADDRESS]. Представник Синевирської сільської ради в судовому засіданні позов визнав повністю, проти зустрічного позову заперечив. Свою позицію представник відповідача мотивував тим, що Синевирська сільська рада допустилася помилки, коли підписувала технічну документацію для приватизації земельної ділянки [PERSON], оскільки згідно з геодезичною зйомкою цієї ділянки до неї ввійшла частина земельної ділянки площею 0,019 га, на якій розташований хлів позивачки. Цю обставину підтвердив у судовому засіданні свідок [PERSON], колишній сільський голова с. Синевир, який завіряв технічну документацію. Представник Міжгірської нотаріальної контори, залучена судом як третя особа в судове засідання на виклик суду не з'явилася, у поданій заяві просила розглянути справу без її участі, зустрічний позов не визнала, просила його відхилити як безпідставний. Заслухавши представників позивача, відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази суд дійшов висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, а зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням зборів колгоспників колгоспу «Червона Зірка» с. Синевир Міжгірського району від 22 січня 1980 року відповідачу [PERSON], мешканцю [ADDRESS], була виділена земельна ділянка площею 0,07 га для будівництва жилого будинку в урочищі «Потік» на батьківських сотинах біля сусідів [PERSON], що підтверджено архівним витягом з протоколу №1 зборів колгоспників (а.с.49). За рішенням Синевирської сільської ради від 26 листопада 1996 року № 85 відповідачу [PERSON], мешканцю [ADDRESS], було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,17 га біля хати, яка була у його постійному користуванні. Згідно з рішенням Синевирської сільської ради від 05 лютого 2009 року № 10, відповідачу [PERSON], мешканцю [ADDRESS], було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,13 га, яка знаходиться в межах населеного пункту с. Синевир, в тому числі земельну ділянку площею 0,0679 га для обслуговування житлового будинку, а земельну ділянку площею 0,0639 га для особистого селянського господарства. Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23 липня 2013 року, виданим Реєстраційною службою Міжгірського РУЮ, земельна ділянка площею 0,0679 га зареєстрована за [PERSON], кадастровий номер 2122486900:01:013:0007 (а.с.52). Таким чином, земельна ділянка площею 0,019 га знаходиться у власності відповідача [PERSON] Вирішуючи позов щодо визнання недійсною технічної документації на земельну ділянку виготовленою відповідачем [PERSON] суд виходить з того, що така документація не має самостійного правового значення для набуття права на земельну ділянку, а є додатком до рішення відповідного органу місцевого самоврядування щодо затвердження і передачі у приватну власність земельної ділянки. У зв'язку з викладеним суд визнав, що заявлений позивачем спосіб захисту його прав не передбачений законом, а тому ця позовна вимога підлягає відхиленню. Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-67цс14) державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статей 116, 118 ЗК України. В судовому засіданні представник позивача заявив, що він не ставить під сумнів жодне рішення Синевирської сільської ради щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки, оскільки спірна земельна ділянка заходиться поза межами земельних ділянок переданих [PERSON] Крім того в судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON] державний акт на право приватної власності на землю на час розгляду справи судом не видано, а тому немає підстав для скасування такого акта. Враховуючи викладене суд визнав, що позов щодо визнання недійсним державного акта на землю та скасування його державної реєстрації задоволенню не підлягає. Згідно ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч.1 статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених Кодексом та іншими законами України. Згідно з ч.1 статті 154 Земельного кодексу України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатися у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження. Відповідно до ч.1 статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Вирішуючи зустрічний позов суд виходить з того, що ухваленням незаконного рішення Синевирської сільської ради № 11 від 05 лютого 2009 року про передачу безоплатно у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0190 га для обслуговування господарських будівель, було порушено право відповідача [PERSON], у користуванні якого ця земельна ділянка перебувала, про що свідчать вищезазначені рішення зборів колгоспників колгоспу «Червона Зірка» с. Синевир Міжгірського району від 22 січня 1980 року та рішення Синевирської сільської ради від 26 листопада 1996 року № 85, та від 05 лютого 2009 року № 10. На час розгляду справи спірна земельна ділянка перебуває у власності відповідача [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію цієї земельної ділянки. Згідно з рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 30 травня 2014 року в справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа Синевирська сільська рада Міжгірського району Закарпатської області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, що набрало законної сили, позов [PERSON] та [PERSON] задоволено. Рішенням суду зобов'язано [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди у користуванні позивачами будинком та земельною ділянкою шляхом знесення будівлі хліва. Строк для звернення з позовною вимогою щодо визнання незаконним та скасування рішення Синевирської сільської ради підлягає поновленню, оскільки суд визнав, що позивач з поважних причин, не мав відомостей про оскаржуване рішення, яке стосувалося передачі земельної ділянки іншій особі, тобто позивачці. Перевірені судом докази в сукупності дають суду підстави для висновку, що рішення Синевирської сільської ради № 11 від 05 лютого 2009 року є незаконним а тому підлягає скасуванню. Відповідно до ч.1 статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з ч.1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не подав заяву про відмову від неї (ч.3 статті 1268 ЦК України). Відповідно до ч.1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Встановлено, що спадщину за своїм батьком [PERSON] прийняла позивач [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом. Підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину в справі немає, а тому позовні вимоги про визнання недійсними та скасування свідоцтва про права на спадщину, свідоцтва про право власності на нерухоме майно задоволенню не підлягають. Суд визнав недоведеними також обставини щодо незаконності рішення виконавчого комітету Синевирської сільської ради № 21 від 17 лютого 2009 року про оформлення за [PERSON] права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в [ADDRESS].

Outcome: partial