Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

04 серпня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що у квітні 2002 року між нею та [PERSON] (власником спірного майна) було укладено договір оренди будинку № 4/1 по вул. Шолохова у селі Зоря Костянтинівського району Донецької області строком на 1 місяць. До закінчення строку оренди власник будинку [PERSON] запропонував викупити будинок та земельну ділянку яка перебувала у його власності для обслуговування будинку, на що вона погодилась. У квітні 2002 року вона віддала йому грошові кошти у узгодженій сумі. Після отримання грошових коштів [PERSON] зайнявся оформленням документів для продажу, а вона продовжила проживання в [INFO], але вже не як орендар, а як власник. Про намір продажу свідчить і наявність заяви сусіда про відмову від переважного права купівлі одної другої частини будинку, яку 25.06.2004 року посвідчив секретар виконавчого комітету Зорянської сільської ради. Але, 13.12.2004 року [PERSON] помер. Після його смерті виявилися спадкоємці - його діти відповідачі по справі. Вони визнали позивачку власником будинку та не заперечували проти того щоб вона оформила документи, проте з огляду на АТО так і не прийняли будь-яких заходів для вступу у спадщину. Отже, вона володіє будинком № 4/1 по вул. Шолохова у селі Зоря Костянтинівського району Донецької області та земельною ділянкою біля будинку вже понад 15 років. Право виникло на підставі договору з власником, а після припинення договору і до дати звернення до суду вона продовжує володіти цим майном і вимоги про повернення цього будинку до неї не предявляють. Однак оформити право власності вона не може. Тому просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно - будинок № 4/1 по вул. Шолохова у селі Зоря Костянтинівського району Донецької області та земельну ділянку розміром 0,2506 га. на якій розташовано означений обєкт нерухомості. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги доповнила, просила визнати за [PERSON] право власності на одну другу частину будинку за вказаною адресою з надвірними будівлями, та земельну ділянку. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, у тому числі шляхом публікації у офіційному виданні часопису «Донеччина» від 27.10.2017 року № 37 (а.с.41-42). За таких обставин зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 24 травня 1991 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Костянтинівської нотаріальної контори [PERSON] за реєстром 852, та зареєстрованому у Костянтинівському БТІ за №2037, кн. 8, 1/2 частина будинку № 4 по вул. Шолохова в селі Зоря Костянтинівського району Донецької області, належала [PERSON] (а.с.11-12). Вказана частина будинку, загальною площею 53,5, жилою 38,8, складається з: І- тамбур, 1- кухня, 2- коридор, 3,4,5,6 кімнати (а.с.6). [PERSON] також належала земельна ділянка за вказаною адресою, площею 0,2506 га, кадастровий №1422482300:10:002:0007, виділена для будівництва та обслуговування жилого будинку, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю І-ДН, №145205, виданого Зорянською сільською радою 02.06.2004 року, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №170 (а.с.5). На цій земельній ділянці знаходяться: А-1 жилий будинок; Б- сарай; В- літня кухня; Г- сарай; Д- гараж; Є- погріб; К- літня кухня; сіні; Ж- сарай; З- вбиральня; Л,М- водопровід (а.с.8). Власник вказаного майна [PERSON], помер 13 грудня 2004 року у м. Донецьку, актовий запис №1584, що підтверджується копією повторним свідоцтвом про смерть серії 1-НОЮ №317883, виданим 14.08.2008 року відділом РАЦС по м. Костянтинівці Костянтинівського МРУЮ (а.с.16). Спадкоємцями після його смерті стали його діти відповідачі по справі, які у права спадкування не вступили. Позивачка [PERSON] із своєю сімєю фактично постійно проживає у спірній частині будинку з квітня 2002 року, що підтверджується довідкою про склад сімї, виданою старостою Іллінівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області 27.06.2017 року (а.с.17). Таким чином, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами цивільного законодавства\~ст.47 Конституції України, ст.ст.39,\~328,\~344 Цивільного кодексу України\~(далі за текстом -\~ЦК України), відповідно до яких кожен має право на житло. Згідно\~ст.319 ЦК України\~- власність зобовязує. Відповідно до\~ст.322 ЦК України\~власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить. Відповідно до ст. 328 ч.1 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, тощо. Згідно ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Згідно\~ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не предявив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через пятнадцять, а на рухоме майно - через пять років з часу спливу позовної давності. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п.8\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила\~ст.344 ЦК України, про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Згідно п.9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~Цивільним кодексом. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Виходячи зі змісту статей\~335\~і\~344 ЦК України, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей обєкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення п.8\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України\~про те, що правила\~ст.344 ЦК України\~про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що\~ЦК України\~набрав чинності з 01.01.2004 року, положення\~ст.344 ЦК України\~поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01.01.2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01.01.2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Виходячи зі змісту ч.1\~ст.344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у звязку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.5 ч.1\~ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт проживання позивачки [PERSON] з квітня 2002 року по теперішній час у будинку № 4/1 по вул. Шолохова Костянтинівського району Донецької області, та користування прибудинковою земельною ділянкою, а також встановлено, що після смерті власника [PERSON] 13.12.2004 року, за яким зареєстроване право власності на одну другу частину будинку, позивачка [PERSON] продовжувала відкрито та безперервно володіти цим майном, несла витрати по його утриманню, проводила необхідні ремонті роботи, оплачувала комунальні платежі. Суд враховує, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не були власниками спірної нерухомості, право власності за ним в порядку спадкування не оформлювалось, докази про це у справі відсутні. На підставі викладеного ст.ст. 328, 344, 346 ЦК України,

Outcome: approved