Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

05.11.2020р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, який мотивує тим, що з відповідачкою вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.10.1998р. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 07.09.2020р., яке набрало законної сили 08.10.2020р., шлюб розірвано. Від шлюбу вони мають двох дітей: повнолітню [PERSON] , [INFO] , та неповнолітню [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу вони за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 01.07.2003р. придбали трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 68,47кв.м. Вартість квартири на даний час становить 543 065,00грн. Незважаючи на те, що зазначена квартира була зареєстрована за відповідачкою, вона є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки квартира є неподільною річчю, в натурі її розділити неможливо. У зв`язку з цим він має права вимагати визнання за ним права власності на ідеальну її частку. Добровільної згоди щодо вирішення цього питання вони з відповідачкою не знайшли. Просить визнати за ним в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 06.11.2020р. відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено підготовче судове засідання. 23.11.2020р. до суду надійшов відзив представника відповідачки [PERSON] - адвоката Онищенко М.В. на позов, в якому вона позовні вимоги не визнала повністю та зазначила, що квартира [ADDRESS] була придбана за особисті кошти відповідачки [PERSON] , отримані від продажу квартири [ADDRESS] , яка належала особисто відповідачці і була придбана нею ще до укладання шлюбу з позивачем. Крім того, матір`ю відповідачки [PERSON] в період часу з 2000р. по 2003р. відповідачці дарувались кошти, які вона відкладала на придбання квартири. У зв`язку з цим право власності на спірну квартиру і було зареєстровано саме на відповідачку. Позивачем будь-які кошти на придбання спірної квартири не надавалися. Під час укладання договору купівлі-продажу цієї квартири позивач надав нотаріально посвідчену письмову згоду на придбання даної квартири та її оформлення на відповідачку. Таким чином, спірна квартира хоча і придбана під час шлюбу з позивачем, але виключно за особисті кошти відповідачки, тому є її особистою власністю та поділу не підлягає. Позивач протягом 17 років не ініціював питання щодо свого права власності на частку квартири. Лише після припинення шлюбних відносин намагається незаконно заволодіти квартирою. Позивач зареєстрований в зазначеній квартирі, але це не є єдиним його житлом. Він тривалий час мешкає у своєї матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Під час спільного проживання, позивач постійно створював конфлікти зі своїми доньками, не надавав матеріальної допомоги на навчання старшої доньки [PERSON] , яка навчається у Черновецькому державному університеті ім.Юрія Федьковича на платній основі та на утримання молодшої доньки [PERSON] . Аліменти на утримання дітей були стягнуті в судовому порядку. Просить в задоволені позову відмовити повністю. 10.12.2020р. до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача [PERSON] - адвоката Дьякової Т.В., в якій вона заперечила проти доводів відповідачки та зазначила, що дійсно відповідачка до укладання шлюбу придбала двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Однак позивачу також належала на праві власності однокімнатна квартира [ADDRESS] . Під час шлюбу сторонами спільно було прийнято рішення про придбання спільного житла за рахунок продажу обох квартир. Квартира відповідачки була продана за 7000 доларів США, але за квартирою рахувався борг за комунальними послугами в розмірі 2500 доларів США, залишок 4500 доларів США. Квартира позивача була продана за 6000 доларів США. Однак договір купівлі-продажу не зберігся. Спірна квартира була придбана за 11 500 доларів США. Твердження відповідачки, що її мати [PERSON] надавала їй грошові кошті, які вона збирала для придбання квартири є недоведеними, оскільки мати відповідачки була пенсіонеркою, мала проблеми зі здоров`ям та сама потребувала матеріальної допомоги, пенсію яку вона отримувала ледь вистачало на продукти харчування та лікування. Відповідачка та її мати мали скрутне матеріальне становище, через що утворилась заборгованість за комунальними послугами по квартирі [ADDRESS] . Доводи відповідачки, що спірна квартира була придбана лише за її особисті кошти та відповідно є її особистою власністю не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. Під час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, позивач дійсно надавав свою згоду на придбання вказаної квартири, але саме як у спільну сумісну власність подружжя. Ні сам договір купівлі-продажу, ні інші документи не містять вказівки на те, що квартира придбана за особисті кошти [PERSON] в особисту приватну власність. Просить позов задовольнити повністю. 15.12.2020р. до суду надійшли заперечення представника відповідачки [PERSON] - адвоката Онищенко М.В. на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких вона заперечила проти доводів позивача про придбання квартири [ADDRESS] за спільні кошти та в спільну сумісну власність, вважає їх безпідставними. Вказана квартира купувалась виключно за особисті кошти відповідачки, тому і була оформлена на неї, що підтверджуються письмовою згодою позивача, яка надавалась ним під час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Дійсно вона мала заборгованість за сплати комунальних послуг за квартирою [ADDRESS] в розмірі десь близько 1000,00грн. Документальних відомостей про наявність заборгованість в розмірі 2500 доларів США, на що вказує позивач, ним не надано. Також ним не надано жодних документальних підтверджень продажу належної йому на праві власності квартири [ADDRESS] за 6000 доларів США. Жодні грошові кошти на придбання спірної квартири позивачем не надавались і на даний час він намагається незаконно заволодіти нею. Просить в позові відмовити повністю. 20.01.2021р. до суду надійшли додаткові письмові пояснення представника позивача [PERSON] - адвоката Дьякової Т.В., в яких вона додатково зазначила, що відповідачка [PERSON] взагалі немає трудової книжки, вона фактично не працювала, інколи підробляла перукарем, мала випадкових клієнтів та нестабільний заробіток. ЇЇ мати [PERSON] ніколи не мала зайвих коштів або допомагати своїй доньці, оскільки працювала санітаркою в лікарняному закладі, потім була пенсіонеркою, мали серйозні проблеми із здоров`ям, її доходів не вистачало навіть на першочергові життєві потреби. Спірна квартира була придбана за спільним рішенням сторін для спільного проживання родини. Оскільки вільних коштів на придбання квартири не було, тому сторонами і було прийнято рішення про продаж належних кожному з них квартир. Квартира [ADDRESS] , яка належала позивачу, фактично була продана, але на прохання покупця [PERSON] було оформлено договір дарування з метою уникнення значного податкового збору. У зв`язку з цим позивач вважає такий договір дарування мінливим. Здійснивши продаж квартири [ADDRESS] за 7000 долдарів США, відповідачка ніяк не могла придбати спірну квартиру за 11500 доларів США, враховуючи відсутність стабільного доходу та особистих збережень. Незважаючи на те, що квартира була зареєстрована за відповідачкою, доказів того, що вона була придбана за її особисті кошти, немає. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Дьякова Т.В. позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в заявах по суті. Просить позов задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Онищенко М.В. позов не визнала повністю з підстав, викладених в заявах по суті. Просить в його задоволенні відмовити. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд встановив, що сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі з 02.10.1998р. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 07.09.2020р., яке набрало законної сили 08.10.2020р., шлюб розірвано. Від шлюбу сторони мають двох дітей - повнолітню [PERSON] , [INFO] , та неповнолітню [PERSON] , [INFO] . Повнолітня донька сторін [PERSON] , [INFO] , з 01.10.2018р. по 30.06.2021р. була студенткою денного відділення економічного факультетуЧернівецького національного університету ім.Юрія Федьковича. Судовим наказом №2-н/337/41/2020р., виданим Хортицьким районним судом м.Запоріжжя 26.02.2020р., з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 10.02.2020р. і до досягнення повноліття. Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим 01.07.2003р. приватним нотаріусом ЗМНО Соха О.Б., реєстровий №974, відповідачка [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , загальною площею 68,47кв.м., житловою - 45,7кв.м., вартістю 54 899,00грн. Право власності на квартиру зареєстровано за відповідачкою [PERSON] в установленому законом порядку. Відповідно до інформації приватного нотаріуса ЗМНО Соха О.Б. від 06.01.2021р. на момент посвідчення нею 01.07.2003р. договору купівлі-продажу зазначеної квартири надання одним із подружжя письмової згоди на купівлю нерухомого майна діючим законодавством не передбачалось. Згідно із Висновком про вартість майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності - ФОП [PERSON] ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на 10.09.2020р. становить 543 065,00грн. Також судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим 01.07.2003р. приватним нотаріусом ЗМНО Філіповою Л.П., реєстровий №2121, відповідачка [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,85кв.м. , житловою - 28,9кв.м., вартістю 37100,00грн. Зазначена квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Запорізькою Товарною Біржею «Капітал ВК» 10.08.1998р. за №Я-08-04 та в ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 28.08.1998р. за №35976 в реєстровій книзі №222. Згідно з договором дарування квартири, посвідченим 20.05.2003р. приватним нотаріусом ЗМНО Чорним В.Г., реєстровий №2671, позивач [PERSON] подарував [PERSON] 1-кімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 28,9кв.м., житловою - 17,6кв.м. Цей дар сторони оцінили в 11 542,00грн. Зазначена квартира належала [PERSON] на підставі Свідоцтва №1108 про право власності на житло, виданого Хортицькою районною адміністрацією ЗМР 06.02.1996р. і зареєстрованого Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 21.05.1996р. за реєстровим №37274 в реєстровій книзі №256. На даний час власником цієї квартири є [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 11.12.2004р. приватним нотаріусом ЗМНО Чорним В.Г., реєстровий № 8034. Згідно з копією трудової книжки [PERSON] він працював з 21.10.1988р. по 16.10.1990р., з 01.11.1990р. по 02.01.1991р., з 01.02.1991р. по 03.02.1992р., з 27.12.2004р. [PERSON] працює в ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь». Згідно з Інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 12.03.2021р. [PERSON] був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа-підприємець з 18.04.2006р. по 16.09.2020р. за видами діяльності «95.23 Ремонт взуття та шкіряних виробів (основний), 96.02 Надання послуг перукарнями та салонами краси». Згідно з довідкою Управління соціального захисту населення ЗМР по Хортицькому району №850 від 18.02.2021р. [PERSON] перебувала на обліку та отримувала з 01.09.1999р. по 14.06.2002р. допомогу по догляду за дитиною [PERSON] , [INFO] , до досягнення нею 3-річного віку; з 01.02.2008р. по [INFO] допомогу при народженні дитини [PERSON] , [INFO] ; з 28.03.2008р. по 01.02.2011р. допомогу по догляду за дитиною [PERSON] , [INFO] , до досягнення нею 3-річного віку. Надати інформацію про доходи за час перебування на обліку неможливо у зв`язку із знищенням особових справ та особових рахунків через закінчення строків зберігання. Згідно з Індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ПФУ від 17.02.2021р. [PERSON] мала дохід у вигляді заробітної плати в КНП «Міська лікарня №10» ЗМР, зокрема, в 1999р. в загальному розмірі 1136,95грн., в 2000р. - 1368,70грн., в 2001р. - 1735,53грн., в 2002р - 1978,12грн., в 2003р. - 2601,83грн. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю позивача [PERSON] . Останньому на праві власності належала 1-кімнатна квартира [ADDRESS] . Право власності на неї він набув в порядку родинного обміну до укладання шлюбу зі [PERSON] . [PERSON] до шлюбу також на праві власності належала 2-кімнатна квартира [ADDRESS] . Але, незважаючи на це, після шлюбу вони мешкали в квартирі її сестри. Квартиру сина здавали в оренду. В 2003р. вони спільно вирішили придбати більшу за розміром квартиру, оскільки була вже маленька дитина і вони мали намір народити другу дитину. Власних заощаджень не було. [PERSON] ніколи не працювала, навіть не мала трудової книжки, вже після оформлення сином підприємництва вона підробляла в його перукарні. Син завжди працював. На той момент орендував приміщення та ремонтував взуття. Бюджет та господарство були спільними. Мати [PERSON] працювала в пологовому будинку і її заробітна плата була невеликою, щоб заощаджувати та дарувати гроші доньці. Тому дві свої менші квартири син з невісткою продавати виключно для того, щоб купити одну більшу. Квартиру сина вони продали в травні 2003р. за 5000 доларів США. Покупцем стала знайома матері [PERSON] , яка купила квартиру для своєї матері. Але на прохання цієї жінки документально це було оформлено як договір дарування. При цьому, ріелтором була знайома [PERSON] і останній достовірно було відомо про продаж квартири сина. Квартиру [PERSON] продали в липні 2003р. за 7000 доларів США, після чого відразу купили квартиру по [ADDRESS] за 11500 доларів США. Вона особисто допомагала підібрати варіант квартири, ходила з ріелтором оглядати квартири, оскільки дітям не було часу на це. В цій квартирі вони відразу стали мешкати всією родиною, тут народилась друга донька. [PERSON] безпідставно каже про те, що її син не має права на цю квартиру. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знає [PERSON] . Познайомилась з ним під час купівлі квартири [ADDRESS] . Квартиру вона купувала для своєї матері [PERSON] . Про продаж дізналась через оголошення в газеті, потім ходила оглядати квартиру і спілкувалась з [PERSON] . Квартира потребувала ремонту. На той момент [PERSON] там не проживав. Вони домовились щодо ціни -5500 доларів США. З бесіди з [PERSON] вона дізналась, що квартиру він продає для того, щоб купити для родини 3-кімнатну квартиру. Казав, що мати дружини також буде продавати свою квартиру, щоб дати грошей на купівлю. Дружину [PERSON] вона особисто не бачила. Але потім з`ясувалось, що вона знайома з її матір`ю [PERSON] . Вони разом працювали в пологовому будинку, мешкали поруч. Потім спілкувались щодо купівлі-продажу квартир. Гроші за квартиру вона передала [PERSON] в день посвідчення договору у нотаріуса. Але на прохання її матері, щоб виключити в подальшому будь-які непорозуміння з поділом придбаної квартири між спадкоємцями, вони оформили договір дарування. Нотаріус їм роз`яснив, що так буде краще. Потім мати передарувала їй цю квартиру. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знайома зі сторонами, є давньою подругою [PERSON] - матері [PERSON] . Через тісне спілкування як з [PERSON] , так і з [PERSON] та [PERSON] , їй відомі обставини придбання квартири по [ADDRESS] . До шлюбу і у [PERSON] , і у [PERSON] були власні квартири. [ADDRESS] , точну адресу не пам`ятає. Для того, щоб купити більшу, вони продали свої квартири і за ці кошти купили спільну 3-кімнатну на [ADDRESS] . Цю квартиру знайшла їм [PERSON] . Купували для родини, потім разом мешкали в ній. Вона бувала в цій квартирі. Продали 1-кімнатну за 5,5 тис.доларів США, 2-кімнатну - за 7тис доларів США. За яку саме вартість потім купили 3-х кімнатну, вона не знає. Але це однозначно були кошти від продажу двох квартир. Щоб хтось допомагав і докладав гроші, їй це невідомо. Що [PERSON] не продав, а подарував свою 1-кімнатну квартиру також ніхто не казав. [PERSON] постійно працював, орендував приміщення, ремонтував взуття, оформив на себе перукарню. [PERSON] підробляла там. Їм також постійно допомагали батьки [PERSON] . Мати [PERSON] не мала можливості допомагати, вона працювала в пологовому будинку, хворіла. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що є кумою [PERSON] . Знайомі десь десять років. [PERSON] знає, але спілкується здебільшого зі [PERSON] . Станом на 2003р. вона не була знайома зі сторонами. Зі слів інших кумів, знайомих, друзів знає подробиці життя [PERSON] та [PERSON] . Причиною розірвання їх шлюбу стали шкідливі звички [PERSON] . 3-кімнатну квартиру на [ADDRESS] купила за свої гроші, які отримала від продажу іншої своєї квартири. Також їй подарувала гроші десь 30тис.грн. її мати, коли ще була жива. Про це їй сказала саме [PERSON] . За скільки купила квартиру, не казала. [PERSON] також постійно працювала в перукарні, яка була оформлена на [PERSON] . [PERSON] вела усі бухгалтерські та фінансові справи. Про те, що у [PERSON] була 1-кімнатна квартира і він її продав, їй нічого невідомо. Він може щось спочатку і заробляв, але бюджет наповнювала здебільшого [PERSON] . Потім він взагалі перестав надавати будь-яку матеріальну допомогу на дітей. [PERSON] брала кредити. Свідок [PERSON] в суді пояснив, що він познайомився з [PERSON] в 2015р. як з перукарем. Потім стали спілкуватись і підтримувати дружні стосунки. Зі слів [PERSON] та спільних знайомих йому відомо, що вона проживає в квартирі по [ADDRESS] , яку купила після продажу своєї 2-кімнатної квартири та за грошовою допомогою своєї матері. За скільки саме, йому невідомо.Також йому відомо, що у [PERSON] була квартира, але він її подарував комусь. Особисто він за спеціальністю будівельник, тому був в квартирі [PERSON] та допомагав щось відремонтувати. [PERSON] не міг та не бажав це робити. Як йому відомо, сімейний бюджет поповнювала [PERSON] . Знає, що зараз [PERSON] працює на Дніпроспецсталі. Особисто знайом з ним, але не спілкується. В межах цієї цивільної справи позивач [PERSON] просить визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] як на частку в спільному сумісному майні подружжя. Відповідачка [PERSON] , заперечуючи проти цих вимог, вказує на те, що зазначена квартира є її особистою приватною власністю, оскільки придбана хоча і в період шлюбу з позивачем, але за її особисті кошти. Вирішуючи справу в межах заявлених вимог, суд виходить з того, що відповідно до п.4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно із п.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Враховуючи те, що квартира [ADDRESS] , яка є предметом спору в цій справі, була придбана 01.07.2003р., тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України, під час вирішення питання про набуття права власності на зазначену квартиру, суд вважає необхідним застосувати норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України «Про власність» від 07.02.1991 №697-XII (втратив чинність з 20.06.2007р.), Кодексу про шлюб та сім`ю від 20.06.1969 № 2006-VII в редакції станом на 01.07.2003р. За змістом ст.86,128 ЦК УРСР 1963р. право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно з ст.16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Згідно з ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно з ст.24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Крім того, при вирішенні спору в частині поділу спільного сумісного майна сторін як подружжя, враховуючи, що цей спір виник після 01.01.2004р, суд вважає необхідним застосувати норми ЦК України 2003р. та СК України 2003р. Так, згідно з ст.69-71 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважає позов [PERSON] обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню. Суд виходить з того, що за загальними засадами регулювання сімейних відносин шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, що включає в себе їх рівність і у майнових відносинах. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У сімейному законодавстві як на час придбання спірної квартири (01.07.2003р.) діяла, так і на даний час діє презумпція спільності майна подружжя, в силу якої набуте за час шлюбу майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, що один із них не мав самостійного заробітку (доходу). Спростувати цю презумпцію може той із подружжя, який оспорює поширення правового режиму спільності майна на певний об`єкт, надавши відповідні докази, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Так, суд вважає встановленим та доведеним, що придбана відповідачкою [PERSON] за договором купівлі-продажу від 01.07.2003р. квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбана ними в період шлюбу та в інтересах родини. Сама по собі реєстрація права власності на квартиру, придбану в період шлюбу, на ім`я [PERSON] не спростовує презумпцію належності її до спільної сумісної власності сторін. Доводи відповідачки [PERSON] та її представника про те, що позивач [PERSON] не приймав грошової участі в придбанні спірної квартири, будь-які грошові кошти не надавав, належними та допустимими доказами не підтверджені. Як встановлено судом, на момент придбання спірної квартири сторони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство і мали спільний бюджет. Спірна квартира була придбана з метою покращення житлових умов їх сім`ї. З моменту придбання та до моменту припинення шлюбних відносин між сторонами квартира використовувалась саме для спільного проживання їх сім`ї, сторони зареєстровані в цій квартирі з 2003р. по т.ч. Жодних договорів про визначення порядку користування цією квартирою між сторонами не укладалось. Вказані обставини не заперечувались (визнані) представниками обох сторін, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню іншими належними та допустимими доказами. Крім того, як вже зазначалось, за змістом сімейного законодавства відсутність у одного із подружжя з поважних причин самостійного доходу само по собі не виключає право спільної сумісної власності подружжя на придбане ними в період шлюбу майно. В даному випадку, заперечуючи проти належності спірної квартири сторонам на праві спільної сумісної власності, відповідачка [PERSON] та її представник посилаються на те, що ця квартира хоча і придбана в період шлюбу з позивачем [PERSON] , але за особисті кошти відповідачки [PERSON] , зокрема, отримані від продажу належної їй до шлюбу на праві особистої власності квартири [ADDRESS] та подаровані кошти матір`ю [PERSON] , у зв`язку з чим і була зареєстрована на праві власності за відповідачкою. В той же час, за змістом договору купівлі-продажу спірної квартири від 01.07.2003р. в ньому не зазначено, що ця квартира придбана за особисті грошові кошти [PERSON] та саме в її особисту власність. При цьому, відсутність письмової згоди позивача [PERSON] як чоловіка на придбання квартири за спільні кошти та у спільну сумісну власність, не виключає належність придбаної в період шлюбу квартири до спільного сумісного майна подружжя, оскільки за змістом ст.23 КпШС (в редакції станом на 01.07.2003р.) при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Нотаріально засвідчена письмова згода одного із подружжя обов`язково потребувалась лише при укладанні угод по відчуженню спільного майна. При купівлі нерухомого майна така згода не передбачена. Так, дійсно судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 01.07.2003р. відповідачка [PERSON] продала за 37100,00грн. квартиру [ADDRESS] , яка належала їй до шлюбу з позивачем [PERSON] на праві особистої власності. Разом з тим, сам по собі такий договір не може бути беззаперечним підтвердження того, що спірна квартира була придбана [PERSON] за ці кошти в особисту власність. Достовірних, належних та допустимих доказів тому, що виручені від продажу квартири [ADDRESS] грошові кошти в сумі 37100,00грн. були витрачені виключно на придбання спірної квартири, матеріали справи не містять. Як пояснювали в судовому засіданні представники обох сторін, лише частина грошових коштів від продажу квартири [ADDRESS] була витрачена на купівлю спірної квартири [ADDRESS] , певна частина пішла на оплату заборгованості за житлово-комунальні послуги, яка утворилась на момент продажу квартири [ADDRESS] . Однак сторони вказали на різні суми і доказів на підтвердження своїх доводів суду не подали. Крім того, розмір виручених від продажу власної квартири відповідачки [PERSON] грошових коштів (37100,00грн.) не був достатнім для придбання спірної квартири за ціною в 54 899,00грн. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що різниця в зазначених сумах (майже 20тис.грн) була компенсована відповідачкою за рахунок її особистих заощаджень, подарованих її матір`ю [PERSON] , суду не надано. Зокрема, в матеріалах справи відсутні будь-які договори дарування грошових коштів між відповідачкою та матір`ю, договори банківських рахунків та вкладів на ім`я відповідачки чи її матері чи інші відповідні документи. Згідно з інформацією про доходи матері відповідачки вона мала лише дохід у вигляді заробітної плати в Міській лікарні №10, загальний розмір якої за період 1999-2003р. склав 7779,18грн., що значно (в 3 рази) менше суми, нібито подарованою нею відповідачці. При цьому, доказів наявності будь-яких інших джерел доходів та можливих заощаджень відповідачки та її матері суду не надано. Пояснення свідків з боку відповідачки [PERSON] та [PERSON] суд відхиляє, оскільки ці особи не були знайомі зі сторонами на момент придбання спірної квартири, обставини щодо її купівлі їм відомі зі слів інших осіб, зокрема, безпосередньо відповідачки [PERSON] , з якою ці свідки підтримують більш тісні стосунки. Отже, придбання спірної квартири виключно за особисті кошти відповідачки [PERSON] є припущенням, на чому не можу ґрунтуватись доказування. При цьому, доводи позивача та його представника про те, що спірна квартира була придбана в т.ч. за грошові кошти, отримані ним від продажу належної йому до шлюбу на праві особистої власності квартири [ADDRESS] , належними та допустимими доказами також не підтверджені. Так, за наданими суду письмовими доказами ця квартира була відчужена позивачем [PERSON] в травні 2003р. не за договором купівлі-продажу, а договором дарування, який передбачає безоплатну передачу майна у власність іншій особі. Вказаний договір недійсним з будь-яких підстав не визнавався. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження укладання саме договору купівлі-продажу зазначеної квартири та отримання за це грошових коштів позивач [PERSON] та його представник суду не подали. Пояснення в суді свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] саме щодо продажу позивачем [PERSON] квартири [ADDRESS] суд також відхиляє, оскільки ці пояснення не є допустимими доказами факту купівлі-продажу нерухомого майна, який повинен оформлюватись виключно нотаріально посвідченим письмовим договором. Крім того, свідки [PERSON] та [PERSON] перебувають з позивачем у родинних та близьких дружніх відносинах, а тому об`єктивно стверджувати про джерела фінансування спірної квартири не можуть. Однак, незважаючи на це, виходячи з того, що позивач не зобов`язаний доводити належність майна до спільного майна подружжя, суд вважає спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , оскільки, як вже зазначалось вище, вона була придбана ними в період шлюбу, коли сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, квартира придбана за спільним рішенням сторін з метою поліпшення житлових умов саме їх сім`ї, тобто в інтересах сім`ї, і саме з цією метою використовувалась ними з моменту придбання і до моменту припинення шлюбних відносин між сторонами. Відповідачка [PERSON] та її представник всупереч вимогам ст.12,13,81 ЦПК України, належних, допустимих та достовірних доказів придбання квартири виключно за її особисті кошти суду не надали і відповідно не спростували презумпцію належності спірної квартири до спільного сумісного майна подружжя. Суд вважає, що спірна квартира належить сторонами в рівних частках. Підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя в спільному майні, передбачених ч.2,3 ст.70 СК України, суд не встановив. Доводи відповідачки [PERSON] про те, що позивач [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні їх дітей і розмір аліментів, який стягнутий з нього, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, належними, допустимими та достовірними доказами не підтверджені. Крім того, відповідачка [PERSON] в межах цієї цивільної справи вимог про збільшення її частки в праві спільної сумісної власності подружжя не заявляла. Також суд виходить з того, що спірна квартира є неподільною, позивач вимог про отримання грошової компенсації замість своєї частки на даний час не заявляє. Тому, розглядаючи справу відповідно до ст.13 ЦПК України в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про визнання за позивачем в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на 1/2 ідеальну частку спірної квартири. На підставі вищевикладеного, позов [PERSON] слід задовольнити повністю.

Outcome: approved