Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

06.11.2015 року представник позивачки звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що після смерті [PERSON], яка померла 22.09.1999 року, відкрилась спадщина до складу якої входить право власності на землю (середню земельну частку) площею 1,35 га, яка розташована на території Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області, що належала померлій згідно Сертифікату серії ЛВ №3878 від 24.05.1997року. Зазначає, що спадкодавець [PERSON] за життя, а саме 18.07.1994року, склала заповіт яким усе своє майно заповіла невістці - [PERSON], позивачці у справі. Стверджує, що позивачка спадщину прийняла, оскільки проживала з спадкодавцем [PERSON] на час її смерті та приступила до обробітку вищевказаної земельної ділянки. Однак, звернувшись до Мостиської державної нотаріальної контори для переоформлення спадщини позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, через те, що вищенаведений Сертифікат серії ЛВ №3878 від 24.05.1997року, який підтверджує право власності на земельну ділянку, не відповідає формі, затвердженій Кабінетом Міністрів України, у звязку із чим позивачка змушена звертатися до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просить суд визнати за позивачкою [PERSON] право власності на земельну ділянку (середню земельну частку) площею 1,35 га, яка розташована на території Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області, в порядку спадкування після смерті [PERSON]. В судове засідання представник позивачки не зявився, проте подав заяву, в якій просить суд справу розглядати у його відсутності. Представник відповідача Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області у судове засідання не зявився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Представник третьої особи Мостиської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, проте подав до суду копію спадкової справи №73/07, заведеної після смерті [PERSON], а також заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Представник третьої особи Відділу Держгеокадастру у Мостиському районі Львівської області у судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності та зазначає, що при вирішенні даної справи покладається на розсуд суду. Представник третьої особи Реєстраційної служби Мостиського районного управління юстиції Львівської області у судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності та зазначає, що при вирішенні даної справи покладається на розсуд суду. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Згідно із ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.09.1999 року відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON], до складу якої входить, зокрема, право власності на спірну земельну ділянку (середню земельну частку) площею 1,35 га без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, для ведення селянського (фермерського) або колективного господарства, що розташована на території Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області, яка належала померлій на підставі Сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії ЛВ №3878 від 24.05.1997року. Як вбачається із матеріалів спадкової справи №73/07, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі, за життя спадкодавець [PERSON] склала заповіт від 18.07.1994 року, яким усе своє майно заповіла невістці - [PERSON], позивачці у справі, яка на час відкриття спадщини проживала разом із спадкодавцем в с.Буховичі Мостиського району Львівської області, тобто у відповідності до ст.549 ЦК України в редакції 1963 року вчинила дії, які свідчать про прийняття нею спадщини. Спадкоємців, які б мали право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] чи претендують на таку, не має. Разом з тим, як слідує із листа Мостиської державної нотаріальної контори №02-14/506 від 29.09.2015 року позивачка [PERSON] зверталася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на вищезазначене спадкове майно, однак їй відмовлено у цьому у звязку із тим, що вищенаведений Сертифікат серії ЛВ №3878 від 24.05.1997року, який підтверджує право власності на спірну земельну ділянку, не відповідає формі, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1995року №801 «Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)», а саме в даному сертифікаті відсутня назва колективного сільськогосподарського підприємства, членом якого був спадкодавець та не визначена вартість земельної частки (паю), у звязку із чим позивачка звернулася до суду із даним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть [PERSON]; копією Сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії ЛВ №3878 від 24.05.1997року; копією заповіту [PERSON] від 18.07.1994 року; копією листа Мостиської державної нотаріальної контори №02-14/506 від 29.09.2015 року; копією матеріалів спадкової справи №73/07, заведеної після смерті [PERSON]. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 р.) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а тому, враховуючи, що спірні правовідносини виникли до набрання цим кодексом чинності, суд вважає, що при розгляді даної справи слід керуватися положеннями ЦК УРСР (в редакції 1963р.). Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. У відповідності до ст. 534 ЦК УРСР в редакції 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до вимог ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом положень ст.ст.560, 561 цього кодексу спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв'язку з вищенаведеними обставинами, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на спірне майно за позивачем у порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Положення ст.ст.81,131 Земельного кодексу України визначають, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі спадкування. З огляду на наведене, оскільки судом безспірно встановлено, що на час відкриття спадщини [PERSON] належала спірна земельна ділянка площею 1,35 га без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, для ведення селянського (фермерського) або колективного господарства, що розташована на території Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області, та те, що позивачка [PERSON] є спадкоємцем за заповітом усього її майна та прийняла спадщину, беручи до уваги те, що спадкоємців, які б мали право на обовязкову частку у спадщині та претендують на таку, немає, суд приходить до висновку, що право власності на вищевказане майно перейшло у порядку спадкування до позивачки, а тому є всі підстави для задоволення позову та визнання за нею права власності на дане спадкове майно. На підставі викладеного,

Outcome: approved