Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

05 листопада 2013 року до Нововолинського міського суду Волинської області з Апеляційного суду Волинської області надійшла для розгляду позовна заява [PERSON] до [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради, Нововолинський міський сектор управління державної міграційної служби (МС УДМС) України про надання дозволу без згоди другого з батьків на виготовлення проїзних документів для виїзду дітей за межі України та на тимчасові поїздки за кордон з дітьми без згоди та супроводу другого з батьків. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з відповідачем по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 травня 2001 року, від шлюбу мають двох неповнолітніх синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом з позивачем, але зареєстровані у квартирі відповідача. Позивач зазначає, що сімейне життя не склалося внаслідок чого 12.09.2010 року вони з відповідачем розірвали шлюб у судовому порядку, проживання дітей не встановлювали. Вказує, що відповідач не бажав добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, тому позивач змушена була звернутись до суду з позовом про стягування з нього аліментів на утримання дітей, в подальшому присуджений судом розмір аліментів на утримання дітей відповідач в судовому порядку зменшив. Позивач зазначає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, регулярно аліменти не сплачує, внаслідок чого станом на 01 серпня 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 9420,88 грн. Вказує, що відповідач одружився вдруге, мав намір продати квартиру в якій зареєстровані їхні неповнолітні діти, тому звернувся до суду з позовом про визнання дітей такими, що втратили право на проживання в його квартирі, який рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 16.10.2012 року було задоволено, а рішенням Апеляційного суду Волинської області від 16.11.2012 року рішення першої інстанції було скасовано та відмовлено у задовленні позову. Позивач покликається на те, що вона неодноразово просила відповідача надати їй дозвіл на тимчасове вивезення дітей за кордон для відпочинку та оздоровлення, однак відповідач дозволу не давав натомість вимагав взамін на такий дозвіл виписати дітей з його квартири. Тому позивач звернулась за захистом своїх інтересів та інтересів дітей до суду із позовом, просила суд дозволити їй без згоди другого з батьків виготовити проїзні документи для виїзду за межі України і на тимчасові поїздки за кордон з дітьми без згоди та супроводу другого з батьків, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі. У подальшому позивач зменшила обсяг позовних вимог та уточнила їх зміст, остаточно просила суд дозволити без згоди відповідача [PERSON] батька її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] виготовити проїзні документи для виїзду дітей за межі України та на тимчасові поїздки до Польщі, Російської Федерації та Білорусії з метою відпочинку та оздоровлення дітей без згоди та супроводу другого з батьків на період до 10 січня 2015 року (а.с.94). Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на викладене у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Подав до суду письмову заяву, просив долучити до матеріалів справи нотаріально засвідчену заяву від 10 січня 2014 року, в якій дав свою згоду на тимчасовий виїзд за кордон своїх синів [PERSON] та [PERSON] з метою відпочинку та оздоровлення. Враховуючи заяву про надання згоди просив суд закрити провадження у справі, оскільки відсутній предмет спору, та не стягувати з нього судові витрати по справі, оскільки він поніс витрати у нотаріуса для оформлення заяви про надання згоди на тимчасовий виїзд дітей за кордон та має на утриманні трьох малолітніх дітей (а.с.85). Представник служби у справах дітей, як органу опіки та піклування Думич І.О. висловила думку, що позов є підставним, а тому просить його задовольнити повністю, оскільки такі дії матері вчинюються в інтересах дітей. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі та дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позовна заява підставна та підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] виданого 22.08.2002 року та серії [NUMBER] виданого 14.05.2004 року вбачається, що батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] записані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], про що зроблено відповідні записи за №№ 308 і 201 (а.с.4,5). Із рішення Нововолинського міського суду Волинської області, яке набуло законної сили 23.09.2011 року вбачається, що шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 04 травня 2001 року Нововолинським міським відділом РАГС Волинської області, актовий запис №100 - розірвано (а.с.6). Як вбачається із рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 16.10.2012 року спільних неповнолітніх дітей сторін по справі, а також позивача було визнанно такими, що втратили право на користування житловим приміщенням (а.с.31-33). Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 16.11.2012 року зазначене рішення першої інстанції в частині визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житлом було скасовано та відмовлено відповідачу у цій частині позову (а.с.7-8). Із довідки ВДВС Нововолинського МУЮ №543 від 01.08.2013 року вбачається, що станом на 01.08.2013 року за [PERSON] по сплаті аліментів на утримання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]рахується заборгованість в розмірі 9420,88 грн. (а.с.9). Як вбачається із копії листа Нововолинської ЦМЛ від 30.08.2013 року №2805/01-17, копії виписок із медичної карти хворого та копії дитячого направлення на стаціонарне лікування в Українську алергологічну лікарню [PERSON], [INFO] перебуває на диспансерному обліку з діагнозом: бронхіальна асма персистуючий період легкий перебіг з 2010 року, [PERSON], [INFO] перебуває на диспансерному обліку з діагнозом: алергічний риніт, диспанкреатизм, хронічний холецистит з 2012 року, у зв'язку із чим потребують оздоровлення (а.с.30, 80, 89). Як вбачається із копії заяви від 10 січня 2014 року [PERSON] оформив нотаріально посвідчену заяву про надання згоди на тимчасовий виїзд за кордон до Польщі, Російської Федерації та Білорусії з метою відпочинку та оздоровлення на період з 10 січня 2014 року по 10 січня 2015 року його малолітніх синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у супроводі матері дітей [PERSON]. Також дав згоду на виготовлення та оформлення усіх необхідних документів та віз для закордонних поїздок дітей (а.с.86). Доказів вручення даної заяви відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] або повідомлення позивача [PERSON] про оформлення такої заяви суду відповідачем [PERSON] надано не було. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У принципі 2 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до принципу 4 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитині має належати право на здоровий ріст та розвиток. Статтею 33 Конституції України гарантовано кожному громадянину свободу пересування, вільне право залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до повноліття. Статтею третьою ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до частин 1, 3, 4 ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Зважаючи на ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Стаття 8 СК України встановлює, що особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються нормами Цивільного кодексу України. Частиною другою ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини. Згідно з нормам ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Таке представництво дитини батьками можливо як після порушення прав дитини, так і для попередження можливого порушення. Відповідно до норм ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З огляду на ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків можливий на підставі рішення суду. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на встановлені судом обставини, спір між сторонами виник у зв'язку з ігноруванням відповідачем необхідності вчинення дій нотаріального характеру щодо надання згоди одного з батьків на виїзд дітей за кордон. Суд вважає, що невчасне оформлення та надання відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] заяви з дозволом на тимчасовий виїзд дітей за межі України та оформлення необхідних документів для цих поїздок спричиняє порушення відповідачем [PERSON] прав його малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З огляду на матеріали справи, пояснення в судовому засіданні так і письмові пояснення сторін, неможливість отримання позивачем [PERSON] від відповідача [PERSON] заяви з дозволом на тимчасовий виїзд дітей за межі України та оформлення необхідних документів для цих поїздок обумовлено саме антагоністичними відносинами між ними, як батьком та матір'ю через особисті стосунки, а це призводить до порушень прав дитини. Чинним законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Зважаючи на наявні в матеріалах справи медичні документи, малолітнім дітям сторін поставлено медичні діагнози: бронхіальна асма персистуючий період легкий перебіг алергічний риніт, диспанкреатизм, хронічний холецистит (а.с.30, 80, 89), що потребує оздоровлення. Відповідач не маючи істотних та обґрунтованих заперечень, практично чинить позивачу перешкоди у здійсненні її обов'язків, передбачених ст. 51 Конституції України та ст. 150 СК України. Суд зважає на те, що у позивача [PERSON] з огляду на поведінку відповідача [PERSON] відсутні гарантії отримання згоди від нього у вигляді оформленої нотаріально заяви про надання згоди на виїзд дітей за кордон, при розгляді даної справи не було встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітніх дітей за межі України для тимчасового перебування в інших країнах, позовні вимоги заявлені саме в інтересах малолітніх дітей, які хворіють та потребують відпочинку та оздоровлення і у зв'язку з цим суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та дозволяє позивачу [PERSON] матері дітей без згоди батька дітей відповідача [PERSON] виготовити проїзні документи на тимчасовий виїзд за кордон до Польщі, Російської Федерації та Білорусії та на тимчасові поїздки за кордон до Польщі, Російської Федерації та Білорусії з метою відпочинку та оздоровлення дітей на період з 10 січня 2014 року по 10 січня 2015 року малолітнього [PERSON], який народився [INFO] в м. Нововолинську, Волинської області та малолітнього [PERSON], який народився [INFO] в м. Нововолинську, Волинської області та які зареєстровані за адресою [ADDRESS] у супроводі матері дітей позивача [PERSON]. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України у зв'язку із задоволенням позовних вимог суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 114,70 грн. судових витрат на сплату судового збору при подачі позову до суду та 300 грн. на оплату правової допомоги, всього 414,70 грн., що підтверджується документально та пропорційно до задоволення позовних вимог (а.с.1, 16-18).

Outcome: approved