Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

05 грудня 2013 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської обласної дирекції звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], третя особа - Сектор громадянства, реєстрації і міграції фізичних осіб Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, про звернення стягнення на трьокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 68,1 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м., шляхом шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у зазначеній квартирі, а також стягнення судових витрат. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 12 лютого 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого в подальшому став АТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/123944/3102/74, згідно до умов якого кредитор зобов'язався надати позичальнику кредит в розмірі 65 650,00 доларів США строком на 240 місяців з 12 лютого 2007 року по 11 лютого 2027 року, а позичальник прийняв на себе зобов'язання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 13,50% річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно графіку. Позивач виконав свої зобов'язання перед позичальником в повному обсязі, надавши останньому кредитні кошти в розмірі 65 650,00 доларів США, що на день видачі кредиту згідно офіційного курсу НБУ становило 331 532,50 гривень, що підтверджується меморіальним валютним ордером №44/3102/74 від 12 лютого 2007 року. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Станом на 28 серпня 2013 року сума заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором складає 147 974,88 доларів США, що по курсу НБУ станом на 28 серпня 2013 року (1 долар США = 7,9930 грн.) складає 1 182 763,22 гривень. 12 лютого 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] було укладено договір іпотеки №014/12/182-05. Згідно до умов договору іпотеки, цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору №014/123944/3102/74 від 12 лютого 2007 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору, за умовами якого позичальник зобов'язаний в строк до 11 лютого 2027 року повернути іпотекодержателю кредит у розмірі 65 650,00 доларів США, сплатити проценти за користування ним згідно умов кредитного договору, а також можливу неустойку у розмірі і у випадках, передбачених кредитним та цим договором. Предметом іпотеки є нерухоме майно: трьокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12 лютого 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №441. Виходячи з викладеного, позивач просить суд задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у зазначеній квартирі, а також стягнути з відповідача по справі судові витрати. Представник позивача у судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала суду письмову заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила розгляд справи провести без її участі, на підставі документів, наявних в матеріалах справи. Проти розгляду справи в заочному порядку також не заперечувала. Представник відповідача та відповідач у судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, при цьому представник відповідача надав суду письмову заяву, в якій не погоджується з позовною заявою, просить суд застосувати строки позовної давності щодо нарахованої пені, а також заперечує проти вимог позивача в частині виселення відповідача та інших осіб з квартири. Крім того представник відповідача просить розглядати дану цивільну справу без його та відповідача участі. Враховуючи дані обставини, суд вважає за можливе здійснити розгляд даної цивільної справи без участі сторін, обмежившись дослідженням письмових доказів, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 197 ч. 2 ЦПК України. Дослідивши надані письмові докази, суд встановив наступні обставини та визначив відповідні до них правовідносини. Дійсно, 12 лютого 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого в подальшому став АТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/123944/3102/74 (а.с. 6-7), згідно до умов якого кредитор зобов'язався надати позичальнику кредит в розмірі 65 650,00 доларів США строком на 240 місяців з 12 лютого 2007 року по 11 лютого 2027 року, а позичальник прийняв на себе зобов'язання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 13,50% річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно графіку (а.с. 8-10). Позивач виконав свої зобов'язання перед позичальником в повному обсязі, надавши останньому кредитні кошти в розмірі 65 650,00 доларів США, що на день видачі кредиту згідно офіційного курсу НБУ становило 331 532,50 гривень, що підтверджується меморіальним валютним ордером №44/3102/74 від 12 лютого 2007 року (а.с. 11). У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Станом на 28 серпня 2013 року сума заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором складає 147 974,88 доларів США, де: 68 357,37 доларів США - непогашена сума кредиту, 23 701,42 доларів США - неснлачені проценти, 55 916,09 доларів США - пеня за порушення строків сплати кредиту та відсотків, що по курсу НБУ станом на 28 серпня 2013 року (1 долар США = 7,9930 гривень) складає 1 182 763,22 гривень, де: 546 380,46 гривень - непогашена сума кредиту, 189 445,45 гривень - несплачені проценти, 446 937,31 гривень - пеня за порушення строків сплати кредиту та відсотків (а.с. 12-13). 12 лютого 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] було укладено договір іпотеки №014/12/182-05 (а.с. 14-15). Згідно до умов договору іпотеки, цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору №014/123944/3102/74 від 12 лютого 2007 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору, за умовами якого позичальник зобов'язаний в строк до 11 лютого 2027 року повернути іпотекодержателю кредит у розмірі 65 650,00 доларів США, сплатити проценти за користування ним згідно умов кредитного договору, а також можливу неустойку у розмірі і у випадках, передбачених кредитним та цим договором. Предметом іпотеки є нерухоме майно: трьокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12 лютого 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №441. Позивач, до звернення із позовом до суду, з метою надання можливості відновити платіжну дисципліну за кредитним зобов'язанням, надіслав повідомлення боржнику про порушення основного зобов'язання з вимогою добровільно звільнити житлове приміщення у разі продовження порушення (а.с. 16-17), однак заборгованість погашена не була. Правовідносини, що виникли між сторонами по справі, законодавчо урегульовані наступним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до умов ч. 1 ст. 114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст. ст. 11, 525, 629 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов'язково укладається в письмові формі (ст. ст. 1054, 1055 ЦК України), а також іпотечний договір, який має бути нотаріально посвідченим (ст. ст. 3, 18 Закону України «Про іпотеку»). Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, розмір яких визначається в договорі (ст. 10561 ЦК України). Відповідно до норми ст. 1050 ЦК України, в контексті положення ст. 1054 ч. 2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов'язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. Відповідний обов'язок боржника щодо повернення кредитору на його вимогу суми боргу зі сплатою процентів встановлений ст. 625 ч. 2 ЦК України. При цьому відповідно до норми ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Пенею, відповідно до ст. 549 ЦК України, є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. При цьому право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (ст. 550 ЦК України), а також така пеня підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (ст. 624 ЦК України). Нормою ч. 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 16 ЦК України, однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Нормою ст. 3 вказаного закону передбачено, що іпотека виникає на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Положеннями ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. За змістом ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 41 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. При вирішенні даного спору про звернення стягнення на предмет іпотеки, на виконання вимог п. 41 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5, з метою встановлення співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, судом було встановлено, що сума заборгованості за кредитним договором станом на 28 серпня 2013 року становить 1 182 763,22 гривень (відповідно до ст. 11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог), розмір якої в судовому засіданні стороною відповідача спростовано не було. Розмір вартості предмету іпотеки, погоджений позивачем та відповідачем, в укладеному між ними договорі іпотеки №014/12/182-05 від 12 лютого 2007 року та становить 390 663,00 гривень. З огляду на що, суд вважає, що заявлені позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» є співмірними, доведеними та обґрунтованими. Отже, враховуючи вищезазначене, вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за кредитним договором №014/123944/3102/74 від 12 лютого 2007 року та договором іпотеки №014/12/182-05 від 12 лютого 2007 року, приймаючи до уваги, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення даних договорів в належній формі, встановлено невиконання [PERSON], як позичальником, на відміну від кредитора, своїх зобов'язань за кредитним договором, а також встановлена наявність у позивача права звернути стягнення в такому випадку на предмет іпотеки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають частковому задоволенню, з урахуванням вимог ст. 16 ЦК України щодо способу захисту цивільних прав та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» щодо вимог до змісту резолютивної частини рішення суду. Вирішуючи клопотання представника відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності на суму нарахованої пені, суд виходить з того, що зобов'язання боржника не припинилось, оскільки кредитор (позивач) грошові кошти не отримав, а відтак він має право на нарахування передбачених ст. 625 ЦК України відсотків річних та інфляційних втрат до моменту фактичного виконання грошового зобов'язання боржником. Окрім того, іпотечний договір дійсний до виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, тобто до 11 лютого 2027 року, надіслання банком на адресу [PERSON] року іпотечної вимоги розцінюється судом як право позивача скористатись позасудовим способом врегулювання спору, на підставі виниклих договірних відносин та на підставі ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», а з огляду на ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» надіслання такої вимоги не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Враховуючи, що іпотека не є припиненою, факт порушення зобов'язання в ході даного судового слідства, відповідачем не спростовано, розрахунку заборгованості або доказів оскарження договору іпотеки суду не представлено, строки позовної давності не пропущені, відповідач нехтує прийнятими на себе зобов'язаннями, чим порушує майнові права позивача, встановлені договором та Законом, суд вважає позовні вимоги в цій частині цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Стосовно позовних вимог банку з приводу виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS] суд відмовляє в їх задоволенні з огляду на наступне. Згідно п. 43 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Так, на адресу відповідача позивачем була направлена вимога (а.с. 16), в якій зазначалось про наявність заборгованості за укладеним між сторонами кредитним договором, її сума та строки погашення. Крім того, позивачем було попереджено відповідача, що у разі непогашення останнім існуючої заборгованості у повному обсязі, банк має наміри скористатися своїм правом звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати в подальшому квартиру, що зумовить виселення відповідача та інших осіб зареєстрованих в ній. З огляду на таке, суд не вбачає за можливе кваліфікувати дану вимогу банку, як вимогу про звільнення відповідачем та членами її родини займаної ними квартири, що є предметом іпотеки, як таку, що не була виконана у добровільному порядку. А тому звернення банку до суду з позовною вимогою щодо примусового виселення родини відповідача зі спірної квартири є передчасною. Крім того, позивачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження фактичного проживання відповідача, з визначенням інших осіб, яких суд має виселити з житла, що є обов'язковою умовою для прийняття відповідного рішення судом. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрати, суд вважає за необхідне на підставі ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 3 441,00 гривень, що підтверджується квитанцією. На підставі викладеного та

Outcome: partial