Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

06 березня 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначало, що відповідач відповідно до договору № б/н від 22.09.2010 року отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Посилаючись на те, що позичальник свої зобовязання за кредитним договором порушує, що станом на 31.01.2017 року заборгованість складає 18 429,51 грн., в тому числі 495,00 грн. - заборгованість за кредитом; 13 280,72 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 300,00 грн. - заборгованість по пені та комісії; штрафи - 500,00 грн. (фіксована частина), 853,79 грн. (процента складова), просив стягнути зазначену заборгованість з відповідача (а.с. 2-3). Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 11 липня 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 22.09.2010 року у розмірі 13\~775,72 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 495,00 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 13 280,72 грн. В решті вимог відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1195,97 грн. (а.с. 147-148). В апеляційній скарзі відповідач [PERSON], в інтересах якого на підставі договору про надання правових послуг діє адвокат [PERSON], посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково, зменшивши суму несплаченого «відсоткового боргу». Зазначає, що банк в односторонньому порядку збільшив розмір фіксованої процентної ставки за кредитом, про зміну розміру процентної ставки його не повідомив, чим порушив абзац 4 частини 4 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 10561ЦК України та п.2.1.1.12.12 [PERSON] та Правил надання банківських послуг. Наданий Банком до суду першої інстанції розрахунок заборгованості за кредитним договором є недосконалим та незаконним, оскільки виконаний з урахуванням незаконного одностороннього підвищення процентної ставки, має багато арифметичних помилок. Вважає, що банк, навіть при застосуванні незаконно підвищеної процентної ставки, надмірно нарахував відповідачу проценти у розмірі 8\~188,95 грн. Розмір процентів за користування кредитом є надмірно завищеним, нарахована сума процентів в 27 разів перевищує розмір заборгованості за кредитом, тобто не є співмірною та свідчить про несправедливі умови договору. У звязку з тим, що відповідач неспроможний сплатити послуги експерта, суд з метою усунення сумнівів у розрахунку та ухвалення справедливого рішення мав за власною ініціативою призначити судову фінансово - кредитну експертизу за рахунок позивача. Вважає, що суд мав можливість і без експертизи наполовину зменшити непомірну суму заборгованості за процентами (а.с. 151-153). В судове засідання апеляційного суду відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правових послуг від 27.03.2017 року (а.с. 68), не зявилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені телефонограмами, які зареєстровані в журналі телефонограм по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області 31.08.2017 року за № 3868, 3869 (а.с. 188-189). Представник відповідача надіслала заяву про розгляд справи 12 вересня 2017 року у її та відповідача відсутність (а.с. 192-193). Представник позивача - ПАТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання апеляційного суду також не зявився. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності юридичної особи від 07.08.2017 року № 7907-К-О (а.с. 209), надіслав заяву про розгляд справи 12.09.2017 року у відсутність представника банку (а.с. 197). Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, які не зявилися, оскільки відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції зміні з наступних підстав: Судом першої інстанції встановлено, що 22.09.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] був укладений договір про надання банківських послуг, який складається з анкети - заяви позичальника про приєднання до [PERSON] та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, довідки про умови кредитування, [PERSON] та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Тарифів банку. Базова процентна ставка становить 2,5%. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 22.09.2010 року відповідач станом на 31.01.2017 року має заборгованість у розмірі 18 429,51 грн., з яких заборгованість за кредитом - 495,00 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 13 280,72 грн., заборгованість по пені та комісії - 3 300,00 грн., штрафи 1 353,79 грн. (а.с. 4). Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та за процентами за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що суми заборгованості за тілом кредиту (495,00 грн.) та за процентами за користування кредитом (13\~280,72 грн.) підтверджені наданими позивачем розрахунками. Розрахунок представника відповідача, згідно якого заборгованість за відсотками за користування кредитом складає 5 717,03 грн., здійснений без урахування встановлених Тарифів банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70, щодо нарахування відсотків за користування кредитом на всю суму заборгованості. Представник відповідача про проведення експертизи фінансово-кредитних операцій клопотання не заявляла. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та комісії у розмірі 3 300,00 грн., штрафів у розмірі 1 353,79 грн., суд першої інстанції виходив з того, що село Нескременне Олександрівського району Донецької області, де зареєстрований відповідач, входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, і відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами у період з 14 квітня 2014 року (а.с. 147-148). Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Незважаючи на те, що відповідач в апеляційній скарзі просить рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 11 липня 2017 року скасувати повністю, фактично він оскаржує лише розмір заборгованості за процентами за користування кредитом, яку просить зменшити, та саме в цій частині наводить доводи. З матеріалів справи встановлено, що суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ст. 1054 ЦК України. Згідно із частиною 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із частиною 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як вбачається з матеріалів справи, саме такий договір приєднання і був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] Так, в анкеті-заяві про приєднання до [PERSON] та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 22.09.2010 року відповідач [PERSON] своїм підписом погодився з тим, що ця заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 5). Згідно розділу 2.1.1 «Кредитні карти» [PERSON] та Правил надання банківських послуг, які затверджені наказом голови правління ПАТ КБ «ПриватБанк» № СП-2010-256 від 06.03.2010 року (далі [PERSON]), для надання послуг [PERSON] видає [PERSON], вид якої визначений в Памятці клієнта/Довідці про умови кредитування та Заяві, підписанням якої [PERSON] та Банк укладають Договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання [PERSON] зазначена в Заяві (п. 2.1.1.2.1) (а.с. 8-31). Згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 31.03.2017 року № 30.1.0.0/2-20170301/585 за договором № б/н відповідачу була видана картка № 5211 5374 4710 5532 з терміном дії до 10/2016 року (а.с. 99). 21.09.2010 року відповідач підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна. 55 днів пільгового періоду», згідно якої були передбачені наступні умови кредитування: тип кредитної лінії поновлювана, пільговий період (нарахування процентів здійснюється за ставкою 0,01% річних) до 55 днів (пільгова ставка діє за умови погашення заборгованості до 25 числа місяця наступного за датою виникнення заборгованості), валюта картрахунку UAH, базова процентна ставка на місяць (нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів на рік) 2,5%, розмір щомісячних платежів (включаючи плату за користування кредитними коштами у звітному періоді) 7,0% від заборгованості, але не менш 50 грн. та не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця наступного за звітним (а.с. 115). Згідно п. 2.1.1.2.3 [PERSON] після отримання Банком від [PERSON] необхідних документів та Заяви, [PERSON] проводить перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. [PERSON] дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банка, і [PERSON] дає право Банку в будь-який час змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт (а.с. 8-31). Згідно п. 2.1.1.2.4 [PERSON] підписання цього Договору є прямою та безумовною згодою [PERSON] стосовно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком (а.с. 8 31). Згідно виписки по картрахунку 5211 5374 4710 5532 за період з 01.01.2010 року по 31.03.2017 року відповідачу 09.10.2013 року був встановлений кредитний ліміт в розмірі 300,00 грн. та в цей же день його збільшено до 500,00 грн. (а.с. 101). З виписки по картрахунку 5211 5374 4710 5532 встановлено, що відповідач користувався кредитними коштами з 09.10.2013 року по 25.10.2013 року (знімав гроші в банкоматі) (а.с. 100). Згідно п. 2.1.1.5.5 [PERSON] [PERSON] зобовязаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, по перевищенню платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором (а.с. 8-31). Згідно п. 2.1.1.12.4 [PERSON] строки та порядок погашення за кредитом (кредитний ліміт) по кредитним картам з встановленим мінімальним обовязковим платежем, а також овердрафта, який виник за такими картами, наведений в Памятці клієнта (Довідці про умови кредитування), яка є невідємною частиною Договору та встановлюються цим пунктом. Платіж включає плату за користування Кредитом, передбачену Тарифами, та частку заборгованості за кредитом (а.с. 8-31). Згідно Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна. 55 днів пільгового періоду» від 21.09.2010 року відповідач мав щомісяця до 25 числа місяця наступного за звітним сплачувати 7,0% від заборгованості, включаючи плату за використання кредитних коштів у звітному періоді, але не менш 50 грн. та не більше залишку заборгованості (а.с. 115). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно виписки по картрахунку 5211 5374 4710 5532 за період з 01.01.2010 року по 31.03.2017 року (а.с. 100) та розрахунку заборгованості, наданого позивачем (а.с. 4), відповідач останній раз погашав кредит 21.10.2013 року. Тобто, з листопада 2013 року відповідач свої зобовязання щодо щомісячного погашення кредиту не виконує. Відповідно до ст. 610 ЦПК України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), є порушенням зобов'язання. Згідно п. 2.1.1.5.6 [PERSON] в разі невиконання зобовязань за Договором на вимогу Банку [PERSON] зобовязаний виконати зобовязання по поверненню Кредиту (в тому числі простроченого кредиту та овердрафта), оплаті винагороди Банку (а.с. 8 31). Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість відповідача за кредитним договором від б/н від 22.09.2010 р., починаючи з 09.10.2013 року, станом на 31.01.2017 року складає: заборгованість за кредитом 495,00 грн., з яких 258,69 грн. поточна заборгованість та 236,31 грн. прострочена заборгованість; заборгованість за процентами 13 280,72 грн., з яких на поточну заборгованість 22,12 грн., на прострочену 13 258,60 грн.; пеня та комісія - 3\~300,00 грн.; штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 [PERSON]: 500 грн. фіксована частина, 853,79 грн. процентна складова. (а.с. 4). Враховуючи, що з листопада 2013 року відповідач не вносить щомісячних платежів, в тому числі не сплачує проценти за користування кредитом, [PERSON] обґрунтовано відповідно до п. 2.1.1.5.6 [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягненням заборгованості в примусовому порядку. Відповідач 29.03.2017 року подав суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 64-66), яка судом першої інстанції не розглянута. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до п. 2.1.1.2.11 [PERSON] карта діє до останнього дня місяця зазначеного на лицевій стороні [PERSON], включно (а.с. 8 31). Враховуючи, що термін дії карти 5211 5374 4710 5532 встановлено 10/2016 року, вона діє до 31.10.2016 року. Як зазначено в правових позиціях Верховного Суду України, які викладені в постановах від 19.03.2014 р. у справі № 6-14цс14, від 18.06.2014 року у справі №6-61цс14, від 1.10.2014 року у справі № 134 цс14, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України). Оскільки за умовами договору погашення кредиту позичальник [PERSON] мав здійснювати частинами (7% від заборгованості, включаючи плату за користування кредитними коштами у звітному періоді) до 25 числа кожного місяця наступного за звітним, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобовязання, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки, яким є 31.10.2016 року. Відповідно до п. 1.1.7.31 [PERSON] строк позовної давності щодо вимог Банку з повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів, витрат Банку складає 50 років (а.с. 8 31). Відповідно до частини 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Як зазначено в правовій позиції, яка викладена в постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі № 6-240цс14, від 10.06.2015 року у справі № 6-698цс15, відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позивач не надав належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли [PERSON] надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, ці [PERSON] не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідач їх не підписував. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 11.03.2015 року у справі № 6-16цс15 щодо застосування у подібних правовідносинах норм статті 207, частини першої статті 628, частини першої статті 638, частини першої статті 1055 ЦК України, виходячи з правового аналізу вказаних норм, [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі [PERSON] не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці [PERSON] розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що [PERSON] містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі [PERSON], зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до частини 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Враховуючи, що в анкеті - заяві [PERSON] (а.с. 5) та довідці про умови кредитування від 21.09.2010 року (а.с. 115) домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, [PERSON] та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача, не можна вважати, що між сторонами в передбаченій законом письмовій формі досягнута домовленість про збільшення позовної давності щодо вимог Банку з повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки \- пені, штрафів, витрат Банку до 50 років. Отже, по цій справі застосуванню підлягає загальний строк позовної давності три роки. Позивач звернувся до суду 06.03.2017 року (а.с. 2). Відповідно до частини 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що відповідач мав сплачувати обовязкові щомісячні платежі в строк до 25 числа місяця наступного за звітним, в межах трирічного строку позовної давності з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом за період, починаючи з лютого 2014 року, яку відповідач зобовязаний був сплатити в строк до 25.03.2014 року і перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо цього щомісячного платежу (за лютий 2014 року) почався з 26.03.2014 року. Що стосується зобовязань відповідача сплатити щомісячний платіж за січень 2014 року в строк до 25.02.2014 року, перебіг трирічного строку позовної давності щодо цього щомісячного платежу почався з 26.02.2014 року і на час звернення позивача до суду 06.03.2017 року сплинув. Відповідно сплинули і строки позовної давності щодо стягнення щомісячних платежів за період з 09.10.2013 року по 31.12.2013 року включно. Станом на 31.01.2014 року заборгованість відповідача за кредитним договором згідно розрахунку позивача складала: поточна заборгованість за кредитом 376,93 грн., прострочена заборгованість за кредитом 118,07 грн., всього заборгованість за кредитом 495,00 грн. Така сама сума заборгованості за кредитом існує і станом на 31.01.2017 року, з яких поточна заборгованість за кредитом 258,69 грн., прострочена заборгованість за кредитом 236,31 грн. Тобто, вимоги про стягнення простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 118,07 грн., строк погашення якої настав 25.02.2014 року, а перебіг строку позовної давності почався з 26.02.2014 року, позивачем заявлені поза межами строку позовної давності (позивач звернувся до суду 06.03.2014 року), про застосування якої просив відповідач. Проте судом першої інстанції з відповідача стягнута заборгованість за кредитом в розмірі 495,00 грн. і відповідачем зазначена сума фактично не оскаржується. Станом на 31.01.2014 року заборгованість відповідача за процентами згідно розрахунку позивача (накопичувальним підсумком) складала 44,95 грн. Строк погашення зазначеної заборгованості настав 25.02.2014 року і відповідно з позовом до суду про її стягнення позивач мав звернутися в строк до 26.02.2017 року. Позивач звернувся до суду з позовом 06.03.2017 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, а тому в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 09.10.2013 року по 31.01.2014 року в розмірі 44,95 грн. позивачу слід відмовити за пропуском строку позовної давності. Проценти за користування кредитом за лютий 2014 року відповідач мав сплатити в строк до 25.03.2014 року. З позовом до суду позивач звернувся 06.03.2017 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Відповідно за щомісячними платежами за процентами за період з березня 2014 року по 31.01.2017 року позивачем строк позовної давності також не пропущено. Тобто, в межах строку позовної давності та в межах заявлених позовних вимог з відповідача підлягають стягненню проценти за користування кредитом за період з 01.02.2014 року по 31.01.2017 року. Перевіряючи розрахунок заборгованості за кредитним договором в частині нарахування процентів за період з 01.02.2014 року по 31.01.2017 року, апеляційним судом встановлено, що за цей період відповідачу проценти за користування кредитом нараховувалися: в період з лютого 2014 року по серпень 2014 року включно, виходячи з процентної ставки 30,00% річних (щомісячна 2,5%), з вересня 2014 року по березень 2015 року 34,80% річних (щомісячна 2,9%), з квітня 2015 року 43,20% річних (щомісячна 3,6%) (а.с. 4). Перевіряючи доводи відповідача щодо законності підвищення позивачем процентної ставки за користування кредитом, апеляційний суд виходить з наступного: Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно п. 1.1.3.2.3 [PERSON] має право здійснювати зміну Тарифів та інших умов обслуговування рахунків. При цьому [PERSON], за виключенням випадків зміни розміру наданого Кредиту (кредитного ліміту), зобовязаний не менш, як за 7 днів до введення змін проінформувати [PERSON], зокрема, у виписці по Картрахунку згідно п. 1.1.3.1.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів [PERSON] не отримав повідомлення від [PERSON] про незгоду із змінами, вважається, що [PERSON] прийняв нові умови (а.с. 8 31). Згідно п. 1.1.3.1.9 [PERSON] обовязком банку є не менше одного разу на місяць способом вказаним в Заяві, надавати Держателю виписки про стан Картрахунків та про виконані за попередній місяць операції по Картрахункам. При підключені Держателя до системи INTERNET-banking (Приват24) надання виписок здійснюється через даний комплекс. При підключені [PERSON] до комплексу Mobile-banking [PERSON] надає можливість доступу до інформації про стан рахунку шляхом використання функції SMS-повідомлень (а.с. 8 31). Згідно виписки по картрахунку 5211 5374 4710 5532 за період з 01.01.2010 року по 31.03.2017 року (а.с. 100) проценти за користування кредитом складають: - 2,5 % в місяць за кредитними операціями до 31.08.2014 року; - 2,9% - за операціями з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року; - 3,6% - за операціями з 01.04.2015 року (а.с. 100). Тобто, з виписки вбачається, що позивач відповідно до п. 1.1.3.2.3 [PERSON] поінформував відповідача про підвищення процентної ставки з 01.09.2014 року та з 01.04.2015 року. Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач при зміні процентної ставки не поінформував його про такі зміни, порушив п. 2.1.1.12.12 [PERSON], згідно якого процентна ставка за кредитом на місяць, який слідує за наступним, зазначається Банком в щомісячній виписці по картрахунку за звітний місяць, є необґрунтованими. Доводи апеляційної скарги про порушення позивачем норми абзацу 4 частини 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни, не ґрунтуються на законі. Дійсно абзацом 10 частини 4 ст. 11 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-IV) було встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Проте Законом України від 22.09.2011 року № 3795-VI, який набрав чинності з 16.10.2011 року, абзац десятий частини четвертої статті 11 було замінено двома абзацами іншого змісту і умова, на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, з 16 жовтня 2011 року в частині 4 ст. 11 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-IV) відсутня, тобто станом на час підвищення процентної ставки позивачем з 01 вересня 2014 року та з 01 квітня 2015 року не була діючою. Доводи апеляційної скарги про порушення позивачем при підвищенні процентної ставки вимог ст. 10561 ЦК України також не ґрунтуються на законі. Пункт 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», на який посилається відповідач, дійсно передбачає, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року, що всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року. Проте відповідач не враховує, що в цьому ж пункті постанови в абзаці третьому зазначено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Враховуючи, що п. 1.1.3.2.3 [PERSON] передбачено право Банку здійснювати зміну Тарифів та інших умов обслуговування рахунків, в тому числі процентів,з попереднім повідомленням позичальника не менш, як за 7 днів до введення змін,не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна позивачем розміру процентної ставки з 01 вересня 2014 року та з 01 квітня 2015 року. Відповідно до наказу ПАТ КБ «ПриватБанк» № 906 СП-2014-6915682 від 18.08.2014 року з 01.09.2014 року актуалізовані тарифи, зокрема, по карті Універсальна: трати клієнтів з 01.09.2014 року 2,9%; трати клієнтів до 01.09.2014 року 2,5%; по всім тратам, які здійснені до 01.09.2014 року проценти будуть нараховуватися по старій ставці до повного погашення заборгованості по цим тратам (а.с. 118). Поняття термінів «трата», «операція» в пункті 1.1.1 «Терміни та поняття» [PERSON] відсутнє. Академічний тлумачний словник (1970-1980) слово «трата» визначає як дію за значенням тратити; витрата (грошей), видаток, а слово «тратити» як витрачати, розтрачувати (гроші) (Словник української мови: в 11 тт. / АН УРСР. Інститут мовознавства; за ред. [PERSON]. К.: Наукова думка, 19701980). Згідно виписки по картрахунку 5211 5374 4710 5532 за період з 01.01.2010 року по 31.03.2017 року відповідач кредитною карткою, починаючи з 26.10.2013 року не користується, будь-яких грошових витрат, операцій не здійснював (а.с. 100), а тому підстави для нарахування йому з 01.09.2014 року процентів за користування кредитом в розмірі 2,9% на місяць (34,80% на рік), а з 01.04.2015 року 3,6% на місяць (43,20% на рік) відсутні. Посилання позивача в запереченнях на апеляційну скаргу на те, що після підвищення процентної ставки відповідач активно користувався кредитною карткою, суперечить наданій позивачем виписці по картрахунку 5211 5374 4710 5532. Отже, при розрахунку заборгованості за кредитним договором слід використовувати первинно встановлену в договорі процентну ставку 2,5% щомісяця, що складає 30,00% річних. Такий висновок апеляційного суду відповідає позиції позивача, яка викладена в письмових поясненнях, де зазначено, що «Підвищення відсоткової ставки відбулося тільки за витратами з певної дати, по старим витратам відсотки нараховуються по старій ставці», а також «необхідно заначити, що підвищення відсоткової ставки відбулося тільки за витратами з певної дати (дата зазначається в наказі), що дає можливість у разі незгоди з новою відсотковою ставкою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій відсотковій ставці, що являється суттевою перевагою для клієнта і не порушує його право на незмінність відсоткової ставки по вже наявній кредитній заборгованості» (а.с. 110-113). Згідно розрахунку заборгованості, зробленого позивачем, і станом на 31.08.2014 року, і станом на 01.09.2014 року, і станом на 01.04.2015 року заборгованість позивача за кредитом складала: поточна заборгованість 258,69 грн., прострочена заборгованість 236,31 грн. Станом на 31.01.2017 року зазначена заборгованість не змінилася. Відповідно до п. 2.1.1.12.6 [PERSON] за користування Кредитом та [PERSON] нараховує проценти в розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік, якщо інше не передбачено п. 2.1.1.12.13 (а.с. 8 31). Відповідно до п. 2.1.1.12.6.3, п. 2.1.1.12.7.3 [PERSON] проценти за користування Кредитом (кредитним лімітом) та/або [PERSON] нараховуються на дату їх сплати, передбачену п. 2.1.1.12.4. та п. 2.1.1.12.5., при цьому проценти розраховуються щомісячно за кожний календарний день за фактично витрачені в рахунок Кредиту та/або [PERSON] кошти, з дня списання суми з карткового рахунку до дня, коли Кредит (кредитний ліміт) та/або [PERSON] стають Простроченим кредитом (а.с. 8-31). Згідно п. 1.1.1 [PERSON] Кредит це розмір грошових коштів, наданих Банком [PERSON] на строк, обумовлений в Договорі, на умовах платності та повернення (а.с. 8 31). Тобто, відповідно до пунктів 2.1.1.12.6.3, 2.1.1.12.7.3 [PERSON] проценти за користування Кредитом нараховуються за фактично витрачені в рахунок Кредиту кошти, що відповідає нормі частини 1 ст. 1048 ЦК України щодо одержання від позичальника процентів саме від суми позики. В письмових поясненнях (без дати) позивач посилається на те, що з квітня 2014 року Банком були внесені зміни до [PERSON] та Тарифів в частині розрахунку процентів, які затверджені наказом № СП-2014-6635230 від 02.04.2014 року, згідно якого у разі виникнення прострочених зобовязань проценти нараховуються у подвійному розмірі на всю суму заборгованості. Нарахування процентів на поточну заборгованість здійснюється за формулою: (N+А)*M/365*(2 або 1)*Y/100 = Z, де N - поточне тіло кредиту, А - нараховані відсотки та санкції (в попередньому місяці); М - процентна ставка; 365 кількість днів у році; 2 або 1 - коефіцієнт процентної ставки (1 - застосовується у разі належного виконання зобовязань; 2 - підвищення процентної ставки за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості); Y кількість днів, за які здійснюється нарахування; Z сума нарахованих процентів. Нарахування процентів на прострочену заборгованість здійснюється за формулою: (N+А)*M/365*2*Y/100 = Z, де N прострочене тіло кредиту, А - виставлені до сплати та не погашені відсотки та санкції на перше число попереднього місяця; М - процентна ставка; 365 кількість днів у році; 2 - коефіцієнт підвищення процентної ставки за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості; Y кількість днів, за які здійснюється нарахування; Z сума нарахованих процентів. До квітня 2014 року нарахування процентів здійснювалося за формулою: N*M/365*Y = Z, де N - поточне або прострочене тіло кредиту, М - процентна ставка; 360/365 кількість днів у році; Y кількість днів, за які здійснюється нарахування; Z сума нарахованих процентів (а.с. 110-113). Перевіряючи ці пояснення позивача, апеляційний суд виходить з наступного: По-перше, наказом № СП-2014-6635230 від 02.04.2014 року передбачено, що з 05.04.2014 року для ПриватБанка (Україна) при виникненні прострочених зобовязань нараховуються подвійні проценти на всю суму заборгованості (а.с. 116). Формула, яка наведена в поясненнях позивача, зокрема, що проценти нараховуються в тому числі на нараховані проценти та нараховані штрафні санкції, а в разі наявності простроченої заборгованості з застосуванням коефіцієнту 2, в наказі не зазначена. Посилаючись на внесення змін до [PERSON] та Тарифів в частині порядку нарахування процентів, позивач не зазначив номер пункту [PERSON], яким передбачено нарахування процентів у порядку встановленому наказом № СП-2014-6635230 від 02.04.2014 року, тобто в подвійному розмірі, а також за формулою нарахування процентів з квітня 2014 року, яка наведена позивачем в письмових поясненнях. В [PERSON], які додані позивачем в березні 2017 року до позовної заяви, ні подвійний розмір процентів, ні формула нарахування процентів з квітня 2014 року, яка наведена позивачем в письмових поясненнях, не передбачені. По-друге, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Банком не надано суду доказів виконання ним вимог п. 1.1.3.2.3 [PERSON] щодо інформування відповідача про зміну з квітня 2014 року формули нарахування процентів не менш, як за 7 днів до введення змін, зокрема, у виписці по Картрахунку згідно п. 1.1.3.1.9. [PERSON]. В виписці по картрахунку5211 5374 4710 5532 за період з 01.01.2010 року по 31.03.2017 року (а.с. 100) відповідач не повідомлявся про нарахування процентів у подвійному розмірі. В виписці відсутні і відомості щодо нарахування процентів, в тому числі на нараховані проценти та санкції, тобто пеню та штрафи. Будь-яких інших доказів щодо інформування позичальника про таку зміну до [PERSON] та Тарифів в частині розрахунку з квітня 2014 року процентів позивачем суду не надано. Позивач не надав суду доказів про те, що відповідач брав на себе зобовязання зі сплати процентів за користування кредитом з квітня 2014 року в подвійному розмірі при виникненні прострочених зобовязань та за формулою, згідно якої нарахування процентів з квітня 2014 року здійснюється в тому числі на нараховані проценти та санкції (пеню та штрафи) попереднього місяця, навіть при належному виконанні позичальником своїх зобовязань за кредитним договором. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 13.03.2017 року у справі № 6-2879цс16. По-третє, відповідно до частини 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Відповідно до частини 2 ст. 550 ЦК України проценти на неустойку не нараховуються. Тобто, нарахування процентів, в тому числі на вже нараховані проценти та нараховані санкції, суперечить нормам ст. 536, ст. 550, ст. 1048 ЦК України. Виходячи з процентної ставки за весь час користування кредитом 30,00 % річних та кількості днів за період з 01.02.2014 року по 31.01.2017 року, яка складає 1\~096 днів, заборгованості за кредитом 495,00 грн. та п. 2.1.1.12.6 [PERSON] про нарахування процентів з розрахунку 360 календарних днів на рік, проценти за користування кредитом за період з 01.02.2014 року по 31.01.2017 року складають 452,10 грн. ( 495,00 х 30,00% : 360 днів х 1\~096 днів). Згідно правових позицій, які висловлені Верховним Судом України в постановах від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15, від 29.06.2016 року у справі № 6-1188цс16, згідно статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було (суд відмовив у стягненні суми кредиту за пропуском строку позовної давності), проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. Враховуючи зазначену правову позицію Верховного Суду України, при розрахунку процентів за користування кредитом в межах строку позовної давності суди мають виходити з усієї суми неповернутого кредиту, в тому числі і тієї суми, строк позовної давності щодо стягнення якої сплинув. За клопотанням представника відповідача суд першої інстанції ухвалою від 30.03.2017 року витребував у позивача розрахунок процентів нарахованих на поточну та прострочену заборгованість із зазначенням суми та її складових, на яку нараховані проценти, процентної ставки (з урахуванням можливих коефіцієнтів підвищення), кількості днів, за які нараховуються проценти, та нарахованої суми процентів за кожний розрахунковий період та у підсумковому розмірі (а.с. 72). Проте такий позивачем до суду не наданий. В письмових поясненнях позивач послався на те, що розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань в певні періоди часу (а.с. 95-96). Апеляційний суд з такою позицією позивача не погоджується, на підтвердження своїх позовних вимог сааме позивач має навести точний розрахунок заборгованості, який має бути перевірений відповідним судом. Надавши до суду розрахунок заборгованості без нарахування пені у період з 14.04.2014 року (а.с. 138), позивач в ньому видалив лише рядок щодо нарахування пені. Проте при порівнянні двох розрахунків (на а.с. 4 та на а.с. 138) встановлено, що перерахунок нарахованих процентів, які позивач з квітня 2014 року нараховував, в тому числі і на санкції попереднього періоду, без урахування пені не здійснив. Апеляційний суд вважає, що розрахунок заборгованості за процентами, який доданий позивачем до позовної заяви, не відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору, а саме, Довідці про умови кредитування та пунктам 2.1.1.12.6, 2.1.1.12.6.3, 2.1.1.12.6.4, 2.1.1.12.7.3 [PERSON], у звязку з чим апеляційним судом здійснено власний розрахунок, виходячи з [PERSON], які додані позивачем до позовної заяви. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів у розмірі 13\~280,72 грн., суд першої інстанції послався на те, що розрахунок позивача здійснений з урахуванням встановлених Тарифів банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70, щодо нарахування відсотків за користування кредитом на всю суму заборгованості. Посилання суду на Тарифи банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70, не відповідає вимогам статей 57, 58, 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Тарифи банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70 і відсутні в матеріалах справи, не є доказами в розумінні статей 57, 58 ЦПК України. Суд за власною ініціативою не може збирати необхідні докази, в тому числі ті, які викладені на банківському сайті. Пославшись на Тарифи банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70, суд ці тарифи не дослідив і не зрозуміло з яких саме Тарифів він виходив та чи були ці Тарифи доведені до відома відповідача. Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає доведеним, що заборгованість відповідача за процентами за кредитним договором № б/н від 22.09.2010 року в межах строку позовної давності за період з 01.02.2014 року по 31.01.2017 року складає 452,10 грн. Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що розрахунок заборгованості за процентами позивачем не доведений, що нарахована сума заборгованості за процентами є надмірною, є обгрунтованими. Слід зазначити, що розмір щомісячних процентів, нарахованих позивачем, починаючи з березня 2016 року перевищує розмір заборгованості за кредитом, з листопада 2016 року перевищує його вдвічі (в листопаді 2016 року заборгованість за кредитом складає 495,00 грн., проценти за користування кредитом - 1\~029,70 грн., в грудні 2016 року заборгованість за кредитом 495,00 грн., нараховані проценти за грудень 2016 року 1\~115,01 грн. (а.с. 4). Відповідач в апеляційній скарзі обгрунтовано зазначає про порушення позивачем частини 2 ст. 18 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-IV), згідно якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не повно зясував обставини справи, порушив норми процессуального права, що призвело до неправильного визначення розміру заборгованості за процентами. Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення. Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає доведеним, що заборгованість відповідача за кредитним договором № б/н від 22.09.2010 року в межах строку позовної давності за період з 01.02.2014 року по 31.01.2017 року складає 947,10 грн., з яких: 495,00 грн. заборгованість за кредитом; 452,10 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом. Висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та комісії у розмірі 3 300,00 грн., а також штрафів у розмірі 1 353,79 грн., позивачем не оскаржується. Відповідачем в апеляційній скарзі доводи в цій частині позовних вимог не наведені і фактично рішення суду в цій частині не окаржується. Враховуючи зазначене, рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 11 липня 2017 року підлягає зміні, а саме, задоволенню підлягають позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 22.09.2010 року у сумі 947,00 грн., з яких заборгованість за кредитом - 495,00 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 01.02.2014 року по 31.01.2017 року - 452,10 грн. У стягненні заборгованості за процентами за період з 09.10.2013 року по 31.01.2014 року слід відмовити за пропуском строку позовної давності. Вимоги щодо стягнення пені та штрафів не грунтуються на законі. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. При зверненні до суду з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовних вимог в розмірі 18\~429,51 грн. був сплачений судовий збір в розмірі 1 600 грн. (а.с. 1). Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Виходячи з задоволених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 947,00 грн., з відповідача на користь позивача на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору з позовної заяви підлягають стягненню 82,23 грн. (947,10 х 1 600 : 18\~429,51). Відповідачем з апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1\~760,00 грн. (а.с. 150, а.с. 170). Враховуючи, що апеляційним судом апеляційна скарга позивача задоволена, витрати по сплаті судового збору йому підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Outcome: partial