Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

04 листопада 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - позивач) звернулося із вказаним вище позовом до [PERSON] (далі-відповідач), мотивуючи тим, що 07.12.2006 року відповідач підписала заяву № б/н, згідно якої отримала кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.. Позивач вказані зобов'язання виконав, відповідач скористався кредитом, але станом на 30.09.2016 року не виконує належним чином свої зобов'язання згідно вказаного Договору, внаслідок чого утворилась заборгованість на загальну суму 12 221,84 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 587,24 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 7 876,42 грн., заборгованості по пені та комісії 2700,00 грн., а також із штрафів відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 558,18 грн. - штраф (процентна складова). З огляду на вказане, просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також судовий збір у розмірі 1 378,00 грн. Представник позивача у судове засідання не з'явився, подав суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує, просив розглядати справу без його присутності. Відповідач заперечувала проти задоволення позову, пояснила, що отримувала тільки одну кредитну картку у грудні 2006 року та користувалась нею до закінчення строку її дії (3 роки). Кредитного договору не підписувала. Надалі кредитних карток від позивача не отримувала. Не пам'ятає, коли в останній раз погашала кредит та які кредитні кошти були на ній при погашені картки. Надалі даючи пояснення, повідомила, що користувалась кредитною карткою до виходу на пенсію 04.06.2008 року. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову з огляду на те, що кредитний договір його довірителька не укладала, підписана нею заява не підтверджує протилежного, а також отримання самого кредиту, з умовами кредитування банк її не ознайомлював, та просив згідно заяви його довірительки /а.с. 33-34/ застосувати строк позовної давності до заявлених вимог, у позові відмовити. З'ясувавши обставини та оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов належить задовольнити частково, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч. 1 ст. 1056 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При цьому в силу ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Судом встановлено, що 10.11.2006 року відповідач звернулася із заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про отримання кредитного ліміту 250,00 грн. під 36 % із розрахунку 360 днів в році, строк дії кредитного ліміту відповідає терміну дії картки; порядок погашення заборгованості - щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості; кредитну картку отримала 07.12.2006 року, що підтвердила своїм підписом у відповідній заяві /а.с. 6/. Таким чином, 07.12.2006 року між позивачем та відповідачем відповідно до вимог ч. 1 ст. 634 ЦК України було укладено кредитний договір приєднання на вищенаведених умовах (далі - Кредитний договір). Відповідно до яких, а також як підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку /а.с. 4-5, 59-65, 77-80, 98-118, 135-139/, станом на 30.09.2016 року утворилась заборгованість відповідача перед позивачем, зокрема, 587,24 грн. - заборгованість за кредитом; 7 876,42 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Відповідач подала заяву про застосування стоку позовної давності /а.с. 33-34/, яка підтримана її представником у судовому засіданні. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). При цьому цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Із копії заяви відповідача на отримання кредитної картки судом встановлено, що строк її дії 11/08 /а.с. 6/, а тому і строк дії кредитного ліміту 11/08 за умовами кредитування /а.с. 6/. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). Водночас, згідно ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Із виписок по рахунку відповідача /а.с. 4-5, 59-65, 77-80, 98-118, 135-139/, що надані як позивачем, так і представником відповідача вбачається здійснення погашення заборгованості по Кредитному Договору протягом 2009-2014 років, зокрема, останній раз 25.02.2014 року. Таке погашення заборгованості перериває перебіг позовної давності і він починається заново з 25.02.2014 року. Банк звернувся із позовом 04.11.2016 року, тобто в межах 3-річного строку позовної давності, виходячи із дати переривання перебігу позовної давності. А тому суд не знаходить підстав для застосування загального строку позовної давності до вимог по заборгованості за кредитом та заборгованості по процентам за користування кредитом. Вказане не спростовується поясненнями відповідача про те, що вона після 2008 року не отримувала кредитної картки від позивача. Адже погашення заборгованості здійснювалось через термінал самообслуговування. Водночас, посилання позивача на заборгованість по пені та комісії 2700,00 грн., а також заборгованість із штрафів відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 558,18 грн. - штраф (процентна складова) є безпідставними. Оскільки ВСУ у своїй постанові по справі № 6-2320цс16від 22.03.2017 року сформував правову позицію, відповідно до якої, якщо Умови не містять підпису відповідача та суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов'язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту, то відсутні підстави для стягнення заборгованості із неустойки. Однак позивач не надав суду доказів того, що відповідач підписувала Умови та Правила надання банківських послуг, на які посилається позивач, як такі, що регулюють нарахування пені та штрафів, а також і належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Відповідно вимоги про стягнення пені та штрафів не підлягають до задоволення, а тому і відсутні підстави для застосування до них строків позовної давності. З огляду на викладене, зважаючи на те, що відповідач належним чином зобов'язання згідно умов Договору не виконувала, що призвело до виникнення заборгованості загалом у розмірі 8 463,66 грн., зокрема, за кредитом - 587,24 грн., по процентам за користування кредитом - 7 876,42 грн., що підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, а позов до часткового задоволення. Враховуючи, що суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позову, та з урахуванням положень статті 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне присудити судові витрати з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача належить стягнути 954,95 грн. Таким чином, на підставі ст.ст. 207, 253, 257, 261, 264, 1054, 1056 ЦК України, враховуючи правову позицію ВСУ, викладену у постанові по справі № 6-2320цс16 від 22.03.2017 року,

Outcome: partial