Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

04 лютого 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, направивши позовну заяву засобами поштового зв`язку, яка отримана судом 06.02.2018. В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідно до укладеного договору № б/н від 07.05.2007 [PERSON] отримала кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п.3.2, п.3.3. Умов та Правил надання банківських послуг. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/ складає договір про надання банківських послуг. Відповідачка взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 31.12.2017 утворилася заборгованість у розмірі 117 000,00 грн, яка складається із: 7 994,50 грн - заборгованості за тілом кредиту; 109 005,50 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 07.05.2007 у розмірі 117 000,00 грн, а також понесені судові витрати в розмірі 1 762,00 грн. Розгляд справи проводити у відсутності позивача, проти заочного рішення не зеперечує. Заочним рішенням від 08.05.2018 позов АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом задоволено. З [PERSON] стягнуто на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором без номера від 07.05.2007 станом на 31.12.2017 у загальному розмірі 117000,00 грн, у тому числі: заборгованість за основною сумою кредиту - 7994,50 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом - 109 005,50 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. 26.02.2021 відповідачка звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення, шляхом направлення її засобами поштового зв`язку, яку було отримано судом 10.03.2021. У своїй заяві просить суд поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 08.05.2018 у справі № 549/104/18 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, скасувати вказане заочне рішення та призначити справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. У своїй заяві посилається на те, що вона не була обізнана про перебування на розгляді Решетилівського районного суду цивільної справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до неї про стягнення заборгованості, не отримувала повісток про виклик до суду, а тому вона була позбавлена права реалізувати свої процесуальні права та подати заперечення проти позовних вимог. Окрім того, посилається на те, що нею не підписані Умови та правила надання банківських послуг, заперечує, що її було ознайомлено саме з умовами та правилами, долученими позивачем до свого позову. Позивач вказує, що нею отримано кредит із відсотковою ставкою за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості. Однак у наданому позивачем розрахунку розмір відсотків збільшено з 01.09.2014 до 34,8%, а з 01.04.2015 - до 43,2%. Вважає, що фіксована процентна ставка не може бути збільшена в односторонньому порядку. Вказує, що відсотки було нараховано після закінчення строку кредитування, тому позовна вимога про стягнення таких процентів за період до 31.12.2017 є безпідставною. Посилається також на те, що розмір кредитного ліміту було збільшено без її погодження. Вважає, що позовні вимоги не доведені належними та допустимими доказами, до суду не надано виписки з особового рахунку, доказів відкриття рахунку та видачі їй коштів. Окрім того, просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 12.03.2021 заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 08.05.2018 у цивільній справі № 546/104/18 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано. Цивільну справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання. 01.04.2021, після розгляду заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення, до суду надійшов відзив АТ КБ «Приватбанк» на заяву про перегляд заочного рішення (а.с.113-122). 13.05.2021 відповідачкою до суду надано відзив на позовну заявку, у якому вона заперечує проти задоволення позову, посилаючись на наступне (а.с.155-161). Відповідачка заперечує, що саме надані позивачем Умови та правила та саме у наданій позивачем редакції позивач її ознайомив. Надані позивачем Умови та правила не підписані відповідачкою. В умовах відсутня дата їх прийняття чи затвердження, а також інформація, у який період діяли положення Умов у тому варіанті, який представлений суду, а також, що ці умови стосуються саме споживчого кредиту, наданого їй. Вважає, що оскільки Умови та правила нею не підписані, не зазначені у заяві-анкеті від 07.05.2007, як додаток, відсутня дата їх складання, то вважає їх недопустимим доказом. Вважає, що Умови та правила надання банківських послуг не є складовою частиною договору. Вказує, що наданий банком розрахунок не оформлений належним чином. Зазначає також, що позивачем не надано до суду доказів того, що вона була повідомлена про зміну процентної ставки та не заперечувала проти цього, що свідчить про те, що розмір ставки був змінений в односторонньому порядку. Посилається на те, що банком в односторонньому порядку було збільшено кредитний ліміт, що не відповідає засадам справедливості та суперечить ч. 1-2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Вважає, що банком не доведено належними та допустимими доказами наявність у неї заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку. Зазначає, що позовна заява не відповідає вимогам оформлення документів, а договір ЗУ «Про споживче кредитування». Окрім того, відповідачка просить суд застосувати строк позовної давності, посилаючись при цьому на те, що останній платіж нею було здійснено у 2014 році, після чого жодних платежів вона не здійснювала, але позивач звернувся до суду з позовом лише у 2018 році, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. 09.06.2021 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 07.06.2021 засобами поштового зв`язку позивачем направлено відповідь на відзив, яку отримано судом 10.06.2021 (а.с.182-189). У якій позивач зазначає, що Банком дотримано вимоги щодо відкриття карткового рахунку. Форма кредитного договору відповідає вимогам чинного законодавства, невід`ємною частиною якого є Умови і Правила, а також Тарифи. Зазначає, що з моменту оформлення кредитного договору пройшло 13 років та позичальник не звертався до Банку з приводу неправильного нарахування відсотків, що на думку позивача свідчить про доведеність факту підписання договору та обізнаність позичальника з його умовами. Окрім того акцентує увагу на тому, що укладений договір є договором приєднання до Умов, Правил та Тарифів, що відповідає вимогам ст. 634 ЦК України та презумпції правомірності правочину. Банком клієнту було надано всю необхідну інформацію, тому норми ЗУ «Про захист прав споживачів» дотримано. Банком була надано кредитні кошти у виді встановленого кредитного ліміту, а відповідач ними регулярно користувався, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку. Також вважає безпідставними посилання відповідача на невідповідність позовної заяви вимогам оформлення документів, а вимоги ЗУ «Про споживче кредитування» не підлягають застосуванню оскільки на момент укладення договору норми зазначеного Закону не діяли, так як його не існувало. Можливість зміни розміру кредитного ліміту та строк дії договору визначено Умовами і Правила, до яких приєднався відповідач шляхом підписання заяви-анкети. Також вважає, що Банк правомірно нараховував відсотки за користування кредитом до повного погашення заборгованості та строк позовної давності не пропущений. 17.06.2021 позивачем подано до суду заяву про зменшення позовних вимог (а.с.205), у якій посилаючись на ч. 3 ст. 13 ЦПК України зменшує свої позовні вимоги до відповідачки та просить стягнути заборгованість у розмірі 18 645,12 грн (7 994,50 грн - заборгованості за тілом кредиту; 10 650,62 грн - заборгованість за простроченими відсотками), а також понесені судові витрати. Оскільки заява про зменшення позовних вимог у порушення вимог п.2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України подана позивачем після закінчення підготовчого судового засідання, суд не бере її до уваги. 05.07.2021 на електронну адресу суду та 07.07.2021 у паперовому вигляді засобами поштового зв`язку від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, оскільки з моменту останнього платежу в 2014 році позивачем пропущено трирічний строк звернення до суду, а також спільна заява відповідача та її представника про проведення розгляду справи у їх відсутності (а.с.222-223,224, 225, 226-228). У судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Позивач долучив до позовної заяви клопотання, у якому просить розгляд справи проводити за його відсутності, вказує, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.47). Відповідачка та її представник подали до суду клопотання, у якому просять проводити розгляд справи за їх відсутності (а.с.224, 225). Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Справу розглянуто згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України за відсутності сторін, які надіслали на адресу суду заяви з проханням справу розглянути за їх відсутності, судовий розгляд справи здійснювався на підставі наявних у суду матеріалів. Повно та всебічно дослідивши письмові докази у справі, судом встановлено наступні обставини. 07.05.2007 між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого, у свою чергу, є АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір № б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачкою заяви позичальника №PLXRRX06440063, згідно якої відповідачці надано кредитну карту «Універсальна» (а.с.14). Згідно вказаної заяви позичальника, банк надав відповідачці кредит у сумі 3480,00 грн на строк 24 місяці з 07.05.2007 по 07.05.2009 включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 83,52 грн та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 580,00 грн в обмін на зобов`язання позивальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 15 по 20 число кожного місяця позичальник повинен надати банку грошові кошти у сумі 247,61 грн. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), Тарифами складає кредитно-заставний договір. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» із зазначенням тарифів по чотирьох видах кредитних карт, а саме - «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRAKT», «Універсальна GOLD» (а.с.15) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256 (а.с.16-39-32), які не підписані відповідачкою. Разом із відповіддю на відзив позивачем надано до суду Умови та правила надання банківських послуг іншого змісту, ніж долучені ним до позовної заяви. Як зазначено у заяві позичальника від 07.05.2007, відповідачка ознайомилась та згодна з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), яких позивачем до суду не надано. Позивачем до суду також надано роздруківку тексту наказів шаблонів № 906 від 26.10.2012 та № С-169 від 23.08.2006, які не мають підпису ані особи, яка склала такі накази, ані відповідачки про ознайомлення з цими наказами. Із заяви позичальника вбачається, що під час укладення строкового договору споживчого кредиту «Розстрочка (Стандарт)» на суму 3480 строком до 07.05.2009, відповідачкою також отримано кредитну карту «Універсальна» № [NUMBER] із нульовим кредитним лімітом, на яку в подальшому встановлювався кредитний ліміт, коштами з якої користувалася відповідачка. Таким чином, окрім укладення строкового договору «Розстрочка (Стандарт)», відповідачкою також було укладено окремий кредитний договір шляхом підписання заяви про надання банківських послуг, а саме відкриття карткового кредитного рахунку за умовами обслуговування кредитної картки «Універсальна». Позивачем відповідачці було надано чотири кредитні картки [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , строк дії останньої з яких закінчився у серпні 2016 року, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.138). Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] , 07.05.2007 відбувся старт карткового рахунку [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , Універсальна 180+ . Відповідачці 07.05.2007 встановлено кредитний ліміт - 0,00 грн, який неодноразово було змінено, а саме: 18.06.2007 - 500,00 грн, 19.06.2007 -500,00 грн, 20.06.2007 - 500,00 грн, 22.12.2008 - 500,00 грн, 29.05.2012 - 7500,00 грн, 18.01.2013 - 8000,00 грн, 19.08.2015 - 8000,00 грн (а.с.13). Відповідно до наданого банком розрахунку (а.с.6-12), заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 31.12.2017 становить 117 000,00 грн та складається із наступного: 7 994,50 грн - заборгованості за тілом кредиту; 109 005,50 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом. З виписки по картковому рахунку відповідачки (а.с.123-129), [PERSON] користувалася кредитними коштами шляхом зняття готівки, проведення розрахунків карткою за товари і послуги, тощо. Останнє самостійне погашення заборгованості відповідачкою відбулося 26.05.2014 на суму 2,11 грн (а.с.125). Зазначені у розрахунку заборгованості платежі, як сума погашення за наданим кредитом, від 30.08.2014, 20.01.2015, 09.02.2015, 06.03.2015, 07.04.2015, 07.05.2015, 08.06.2015 є автоматичним погашенням простроченої заборгованості з карти, що підтверджується відповідними записами у виписці з рахунку відповідачки (а.с.129). Спір у справі виник із кредитних правовідносин та його вирішення регулюється нормами цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що за умовами заяви позичальника №PLXRRX06440063 від 07.05.2007, відповідачці позивачем надано строковий кредит за споживчим кредитом «Розстрочка (Стандарт)» у розмірі 3480,00 грн на строк з 07.05.2007 по 07.05.2009 зі сплатою відсотків у розмірі 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, шляхом погашення заборгованості щомісячними платежами у період з 15 по 20 число кожного місяця у розмір 247,61 грн. Заявою позичальника №PLXRRX06440063 від 07.05.2007 визначено, що позичальник доручає банку без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту у сумі 2900,00 грн на поточний рахунок № [NUMBER] , а кошти у сумі 580,00 грн - на поточний рахунок [NUMBER] із призначенням платежу - «Сплата єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту за кредитним договором №PLXRRX06440063 від 07.05.2007». За умовами кредитного договору №PLXRRX06440063 від 07.05.2007 банк відкрив позичальнику рахунок № [NUMBER] . Із заяви позичальника вбачається, що під час укладення строкового договору споживчого кредиту «Розстрочка (Стандарт)» на суму 3480 строком до 07.05.2009, відповідачкою також отримано кредитну карту «Універсальна» № [NUMBER] із нульовим кредитним лімітом, на яку в подальшому встановлювався кредитний ліміт, коштами з якої користувалася відповідачка. Таким чином, окрім укладення строкового договору «Розстрочка (Стандарт)», відповідачкою також було укладено окремий кредитний договір шляхом підписання заяви про надання банківських послуг, а саме відкриття карткового кредитного рахунку за умовами обслуговування кредитної картки «Універсальна». Саме щодо невиконання умов договору щодо відкриття та обслуговування карткового кредитного рахунку за умовами кредитної картки «Універсальна», позивачем пред`явлено до суду позовні вимоги, які є предметом розгляду. Як стверджує позивач та не заперечує відповідачка, на підставі вказаної заяви позичальника відповідачці було також видано чотири кредитні картки: [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , строк дії останньої з яких закінчився у серпні 2016 (а.с.138). Судом встановлено, що заявою позичальника обумовлено розмір відсотків, порядок та строки їх погашення виключно за надання строкового споживчого кредиту «Розстрочка (Стандарт)» за період з 07.05.2007 по 07.05.2009. Що стосується умов кредитування за окремо відкритою кредитною лінією Кредитка «Універсальна» (картковий кредитний рахунок), за якою відповідачці видано кредитну карту, яка в подальшому неодноразово перевипускалася та перебувала у використання боржника, то заява позичальника не містить визначених умов щодо графіку погашення отриманих кредитних коштів, встановлення процентної ставки за користування кредитними коштами згідно кредитних карток, порядку та строків їх сплати, а також кінцевого строку дії даного договору. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 07.05.2007, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку за чотирма видами карт, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови (а.с. 15-16). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів, а також Умов та правил розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась із ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Слід зауважити, що умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк», не можуть бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може самостійно вносити відповідні зміни в такі умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постановах Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) та Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 803/159/20, і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (07.05.2007) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (04.02.2018). Позивач може надати Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі на його думку для задоволення позову. При цьому суд також враховує, що Умови та правила надання банківських послуг, витяг з яких надано до суду позивачем, затверджено наказом від 06.03.2010, у той час, як заяву позичальника відповідачкою підписано 07.05.2007, тому [PERSON] не могла на момент підписання вказаної заяви розуміти та погоджуватися саме з Умовами та правилами, наданими банком до суду. Разом із відповіддю на відзив позивачем надано до суду Умови та правила надання банківських послуг іншого змісту, ніж долучені ним до позовної заяви, які, у свою чергу, теж не містять підпису відповідачки. Як зазначено у заяві позичальника від 07.05.2007, відповідачка ознайомилась та згодна з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), яких позивачем до суду не надано. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Твердження позивача про те, що з моменту оформлення кредитного договору пройшло 13 років та позичальник не звертався до Банку з приводу неправильного нарахування відсотків, що свідчить про доведеність факту підписання договору та обізнаність позичальника з його умовами, судом не береться до уваги, оскільки у даному випадку доведеність факту укладення договору на певних Умовах повинно підтверджуватися належними, допустимими та достовірними доказами, а не певною конклюдентною поведінкою сторони договору. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві позичальника домовленості сторін про сплату відсотків, порядок погашення кредитної заборгованості, строку дії договору, наданий банком Витяг з Умов, що міститься в матеріалах справи, враховуючи те, що він не визнається відповідачкою та не містить її підпису, суд приходить до висновку про неможливість розцінювати наданий банком Витяг з Умов як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 07.05.2007 шляхом підписання заяви позичальника. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, що ухвалена у подібних правовідносинах. У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також вказала, що за відсутності належних та допустимих доказів погодження умов договору, АТ КБ «ПриватБанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 7 994,50 грн суд вважає обґрунтованими. У своєму відзиві на позовну заяву, у заяві про перегляд заочного рішення, а також в окремій заяві, відповідачкою заявлено клопотання про застосування строку позовної давності (а.с. 85, 160, 222-223, 226-228). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Разом з цим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу» (п. 59 Постанови). Відповідно до правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 697/1307/17-ц, від 21.09.2020 у справі № 314/5082/17, від 15.01.2021 у справі № 494/366/19, Верховним Судом висловлено позицію, що у разі непогодження сторонами кредитного договору кінцевого строку його дії або те, що кінцевий термін повернення коштів відповідає строку дії картки, у кредитора момент перебігу позовної давності за таким кредитним договором виникає саме з моменту коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, тобто після останнього платежу. Судом встановлено, що заява позичальника від 07.05.2007 в частині умов кредитування за окремо відкритою кредитною лінією Кредитка «Універсальна» не містить встановленого графіку погашення кредиту за кредитними картками. Окрім того, вказана заява не містить відомостей про те, що строку дії договору відповідає строку дії кредитної картки. Суд вважає безпідставним посилання позивача у позовній заяві та відповіді на відзив на те, що «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами Банку» було встановлено порядок повернення коштів черговими платежами та те, що кінцевий термін повернення коштів відповідає строку дії картки, оскільки судом встановлено, що вони не були підписані [PERSON] , відповідно вони не є частиною кредитного договору від 07.05.2007, укладеного між банком та відповідачкою, а відтак умова про те, що кінцевий термін повернення коштів відповідає строку дії картки, сторонами договору не погоджений. Вказане відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки Умови та правила банківських послуг не можуть вважатися невід`ємною частиною договору внаслідок їх не підписання позичальником. Судом встановлено, що [PERSON] останній платіж на погашення заборгованості було самостійно здійснено 26.05.2014 (а.с.125). Зазначені обставини також визнаються відповідачем (а.с.85, 160). Із наданого Банком розрахунку заборгованості вбачається, що платежі від 30.08.2014, 20.01.2015, 09.02.2015, 06.03.2015, 07.04.2015, 07.05.2015, 08.06.2015 є автоматичним погашенням простроченої заборгованості з карти, що підтверджується відповідними записами у виписці з рахунку відповідачки (а.с.129). Суд звертає увагу на те, що автоматичне списання коштів з картки не є конклюдентними діями, які свідчили б про визнання позивачкою наявності заборгованості за кредитним договором, тому зазначені платежі не розцінюються судом такими, що переривають строк позовної давності. За таких обставин, суд приходить до висновку, що момент початку перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором - є момент, коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, тому перебіг позовної давності почався через місяць після припинення відповідачем оплати по кредитному договору. Судом достовірно встановлено та не заперечується відповідачем, що останній платіж [PERSON] було здійснено 26.05.2014. Таким чином, у позивача через місяць після припинення відповідачем оплати по кредитному договору виникло право на звернення до суду за захистом свої порушених прав в частині невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань по кредитному договору, тобто починаючи з 27.06.2014. Трирічний строк позовної давності тривав по 26.06.2017. Із позовом до суду позивач звернувся 04 лютого 2018 року, направивши позовну заяву засобами поштового зв`язку, яка отримана судом 06.02.2018. Тобто станом на 27.06.2017 загальний строк позовної давності сплинув, що є підставою для застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України. Посилання позивача у відповіді на відзив на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 19.03.2014 №6-14цс14 та від 18.06.2014 № 6-61цс14, про те, що перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору, безпідставні, оскільки стосуються інших фактичних обставин. Зокрема у справі, яка була предметом перегляду ВСУ, судами було встановлено, що сторонами було погоджено правила користування платіжною карткою, відповідно до яких граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH). Разом з цим, у даній справі, як вбачається із заяви позичальника, між сторонами кредитного договору не було погоджено графік погашення чергових платежів щодо повернення кредитних коштів, використаних в межах наданого кредитного ліміту за умовами відкритого карткового кредитного рахунку Кредитна карта «Універасальна» та те, що кінцевий строк погашення відповідає строку дії картки. Таким чином, позивачем пропущено строк позовної давності, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то судові витрати, понесені позивачем у справі, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. ст. 256-261, 267, 526, 549, 611, 1049, 1054, 1066, 1069 ЦК України,

Outcome: dismissed