Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

06 жовтня 2021 року заявник [PERSON] , діюча в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки [PERSON] звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси та просила видати обмежувальний припис, яким вжити заходи тимчасового обмеження прав стосовно [PERSON] , [INFO] , на строк шість місяців, та покласти на нього наступні тимчасові обмеження: 1. Заборонити [PERSON] [INFO] перебувати у місці спільного проживання (перебування) з постраждалими особами [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] за адресою: [ADDRESS] . 2. Обмежити спілкування [PERSON] з постраждалими [PERSON] та [PERSON] . 3. Заборонити [PERSON] наближатися на відстань 300 метрів до місця проживання (перебування) постраждалих осіб [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] та наближатись на відстань 300 метрів до місця навчання постраждалої дитини [PERSON] [INFO] . 4. Заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними. 5. Заборонити [PERSON] вести телефонні переговори з [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. 6. Заборонити [PERSON] користуватись спільним майном за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заяви вказано, що із кривдником заявник перебувала у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.03.2019 року шлюб між заявником [PERSON] та заінтересованою особою [PERSON] розірваний. Від шлюбу учасники справи мають спільну дитину [PERSON] . Учасники справи спільно проживають за адресою: [ADDRESS] . За рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 18.04.2019 року визнано за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності, по Ѕ частки за кожним, на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . [PERSON] постійно вчиняє проти заявника та спільної дитини домашнє насильство, психологічно тисне та погрожує фізичною розправою. Заявник неодноразово зверталась з заявами до поліції про вчинення домашнього насильства, відносно [PERSON] було винесено терміновий заборонний припис, останнього неодноразово було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 172-2 КУпАП. Відносно [PERSON] здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12021162490001047, відкритому за ст. 126-1 КК України, оголошено підозру та готується обвинувальний акт. Заявник вбачає високу вірогідність продовження та повторного вчинення насильства [PERSON] щодо неї та малолітньої спільної доньки [PERSON] . Ухвалою суду від 07.10.2021 року провадження у справі було відкрито та призначено заяву до розгляду в порядку окремого провадження на 11.10.2021 року. У судове засідання [PERSON] з`явилась, підтримала подану нею заяву про видачу обмежувального припису, наполягала на її задоволенні. Додатково заявник зазначила, що вона та малолітня донька проживають в постійному страху, в стані постійного психологічного насильства та погроз фізичного насильства зі сторони [PERSON] . Останній приводить до спільного помешкання своїх друзів, з якими розпиває спиртні напої, заявник та малолітня донька не можуть спокійно спати, одного разу особа в стані алкогольного сп`яніння, яку привів до дому [PERSON] , стояла під дверима зачиненої кімнати, в якій знаходились заявник, малолітня дитина та стукав, чим дуже налякав як заявника, так і її дитину. Заявник розцінює систематичні насильницькі дії [PERSON] щодо себе та дитини як ризик для життя їх обох. [PERSON] виносить речі зі спільного помешкання, забирає у дитини грошові кошти, які заявник дає дитині до школи. Заінтересована особа [PERSON] , з`явившись до судового засідання, частково визнав заяву про видачу обмежувального припису, не визнав в частині: заборони проживання з заявником та дитиною, обмеження його спілкування з дитиною, заборони наближення на відстань 300 м. до місця проживання постраждалих та на відстань 300м. до місця навчання постраждалої дитини, заборони розшукувати дитину та будь-яким способом спілкуватись з нею, заборони вести телефонні переговори з дитиною, заборони користуватись спільним майном. Також пояснив, що приходив до місця свого проживання із знайомими, лише декілька разів, один раз розпивав спиртні напої на кухні із своїм знайомим, який у подальшому, можливо стукав у закриті двері, де знаходились заявник [PERSON] з дитиною [PERSON] , причини поведінки знайомого йому невідомі. Знайомих приводив, оскільки вважав що [PERSON] не має на той час за місцем спільного проживання. Зауважив, що [PERSON] постійного його провокує, тому він виражається по відношенню до неї та спільної дитини нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою, однак до побоїв він ніколи не вдавався. Визнав, що інколи він бере грошові кошти у дочки [PERSON] , однак в борг. Пояснив, що за місцем мешкання за адресою: [ADDRESS] він постійно не проживає, іноді затримується у матері або у дівчини. Судом здійснювалось фіксування судового засідання технічним записом, на виконання вимог ч.1 ст.247 ЦПК України Відповідності до п. 1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд, дослідивши матеріали заяви про видачу обмежувального припису, дійшов висновку щодо часткового задоволення заяви [PERSON] , з наступних підстав. Судом встановлено, що заявник [PERSON] та зацікавлена особа [PERSON] перебували у шлюбі з 25 серпня 2007 року. Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 11.03.2019 року, яке набрало законної сили, розірвано шлюб між сторонами. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.04.2019 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.04.2019 року визнано за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності, по Ѕ частки за кожним, на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 20.09.2021 року: за [PERSON] 07.04.2021 року зареєстровано право власності на ј частку квартири [ADDRESS] ; за [PERSON] з 25.06.2021 року рахується право власності на Ѕ частку в квартирі [ADDRESS] , тобто останній не реєстрував своє право власності на виконання рішення суду від 18.04.2019 року. 05.01.2021 року стосовно [PERSON] застосовано Терміновий заборонний припис строком на 10 діб з 23.01.2021 року. Підставою застосування стало те, що останній за адресою: [ADDRESS] виражався нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою доньці [PERSON] . [PERSON] неодноразово притягувався судом до адміністративної відповідальності за ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП, що підтверджується: постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 26.02.2016 року по справі №523/2796/16-п, постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 23.06.2016 року по справі №523/8765/16-п, постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 червня 2016 року по справі № 523/8767/16-п, постановою Суворовського районного суду м.Одеси від 05 липня 2016 року по справі № 523/9245/16-п, постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2016 року по справі № 523/11759/16-п, постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2018 року по справі № 523/2658/18, постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 08 червня 2018 року по справі №523/7860/18, постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 08 червня 2018 року по справі № 523/7859/18, постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2018 року по справі № 523/10894/18, постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2018 року по справі № 523/12476/18, постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2018 року по справі № 523/13974/18, постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 14 січня 2019 року по справі № 523/456/19, постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2019 року по справі №523/1343/19, постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 березня 2021 року по справі № 523/2723/21, постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2021 року по справі № 523/4142/21, постановою Суворовського районного суду м.Одеси від 09 липня 2021 року по справі № 523/11653/21, постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2021 року по справі № 523/10245/21. Зі змісту наведених постанов Суворовського районного суду м. Одеси вбачається, що вони прийняті за наслідком розгляду судом протоколів про адміністративне правопорушення, складених Суворовським ВП в м. Одесі ГУ НП України в Одеській області, згідно яких в різний період часу з 2016 року по 2021 рік, [PERSON] за місцем мешкання за адресою: [ADDRESS] , вчиняв насильство в сім`ї по відношенню до дружини [PERSON] та доньки [PERSON] , зокрема: висловлювався нецензурною лайкою, чим вчинив психологічне насильство, погрожував фізичною розправою, застосовував відносно дружини фізичну силу, вдаривши два рази долонею по обличчю. Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 28.09.2021 року, за заявою [PERSON] , відносно [PERSON] здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12021162490001047, відкритому за ст. 126-1 КК України, повідомлено про підозру. Орган досудового розслідування: Слідче відділення відділу поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області. Фабула справи: 31.07.2021 року [PERSON] , перебуваючи за місцем проживання: [ADDRESS] , вчинив насильницькі дії відносно колишньої дружини [PERSON] . Вирішуючи справу, суд виходить із наступного. Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі №509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі №753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі №570/2528/20, провадження № 61-16103св20, від 03 серпня 2021 року у справі №761/27704/20. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Суд вважає за необхідне зазначити, що у судовому засіданні встановлено обставини того, що [PERSON] неодноразово був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] та малолітньої дитини [PERSON] за ст. 173-2 КУпАП, відносно нього застосовувався терміновий заборонний припис, відносно нього порушено кримінальну справу за ст. 126-1 КК України. Викладене не лише не спростовано заінтересованою особою [PERSON] у судовому засіданні, а і частково визнано. З огляду на встановлені судом обставини, заявником [PERSON] доведено належними та допустимими доказами вчинення [PERSON] систематичного домашнього насильства (висловлювання нецензурною лайкою, погрожування фізичною розправою) відносно неї та малолітньої дитини [PERSON] [INFO] . Згідно ч. 3 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашнього насильства» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Суд погоджується з доводами заявниці, що існують високі ризики продовження у майбутньому домашнього насильства, у будь-якому його прояві, зі сторони [PERSON] відносно заявника [PERSON] та малолітньої дитини [PERSON] , що унеможливлює їх спільне проживання та спілкування, а отже заявниця, як особа, яка постраждала від такого насильства, та малолітня дитина, потребують захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Також суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні переліку заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] , ним прийнято до уваги те, що останній є власником ј частини квартири [ADDRESS] . Разом із тим, суд виходить із того, що критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи з урахуванням того, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19, які згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховується судом по даній справі. Виходячи із принципу пропорційності, відповідності вимог заявника щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд дійшов висновку про те, що вимоги заявника про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав щодо заборони кривднику перебувати у квартирі - місці проживання заявника, заборони кривднику наближатися на визначену відстань до 300 м до цього місця проживання, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи [PERSON] . Водночас, ураховуючи вичерпність переліку заходів тимчасового обмеження прав кривдника у формі встановлення судом обмежувального припису, визначених у ч. 2 ст. 26 Закону «Про запобігання та протидію домашньому насильству», вимога про заборону [PERSON] користуватись спільним майном за адресою: [ADDRESS] та вимога про обмеження спілкування [PERSON] з постраждалою [PERSON] , задоволенню не підлягають. За правилами ст. 350-5 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Враховуючи викладене, оцінюючи встановлені судом обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку про необхідність видачі обмежувального припису стосовно [PERSON] , [INFO] , строком на шість місяців, частково у визначені заявником способи. Зважаючи на те, що цей строк буде достатнім для виправлення зацікавленої особи. У силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.

Outcome: partial