Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

07.08.2017 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про виселення із житлового приміщення, посилаючись на те, що вона є власником [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 30.10.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Бігун В.В. 23.11.2010 року в своїй квартирі вона зареєструвала [PERSON], [INFO], яка на той час була дружиною її сина [PERSON]. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 30.11.2015 року шлюб між її сином та відповідачем було розірвано. [PERSON] залишилась зареєстрована та проживати в спірній квартирі, хоча має інше житло для проживання, належне її батькам в Луганській області Кременецького району с. Невське. Позивач мешкає із своїм чоловіком [PERSON] в іншому житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] із відповідачем жодного дня не проживала, спільне господарство не вела, спільним побутом не пов'язана. Добровільно виселитись та знятись з реєстрації [PERSON] не бажає, у зв'язку з чим здійснює перепони позивачу в користуванні та розпорядженні квартирою. Позивач, посилаючись на ст. ст. 319, 321, 391, 383, 391, 406 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР, постанови ВСУ № 6-709цс16 від 16.11.2016 року та № 6-2931цс16 від 15.05.2017 року, просить суд виселити з [ADDRESS] [PERSON]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності у присутності її представника [PERSON] Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, навів доводи, тотожні викладеним у позовній заяві. Додатково пояснив, що в [ADDRESS] фактично після розірвання шлюбу з сином позивача [PERSON] залишилась проживати колишня невістка позивача [PERSON] та онука [PERSON] Син позивача з 2015 року має інше місце мешкання та не проживає в спірній квартирі. Метою позову є виселення відповідача [PERSON], онуку позивач виселяти не бажає. На підставі ст. 257-258 СК України позивач, як баба, має право та бажання спілкуватися з онукою та брати участь в її вихованні. Позивач з відповідачем жодного дня не проживала, спільне господарство не вела, спільним побутом не пов'язана. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі у присутності її представника [PERSON], позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, надала свої письмові заперечення проти позову (а. с. 26-27, 35), обґрунтовуючи тим, що 12.10.2006 року вона зареєструвала шлюб з сином позивачки [PERSON], від цього шлюбу 25.02.2007 року у них народилась донька [PERSON] Зі згоди позивача [PERSON] та її дитина [PERSON], як члени сім'ї позивача, зареєстрували своє місце мешкання за адресою: [ADDRESS], де і мешкають на теперішній час. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, в спірну квартиру відповідач та її донька [PERSON] вселилися як члени сім'ї позивачки, тому вона вважає, що набула право користування цим житлом. Крім того, в спірній квартирі значиться зареєстрованою онука позивача [PERSON], [INFO], яка є малолітньою дитиною. Твердження позивача, що вона має житло, не відповідає дійсності. Зауважила на те, що ні вона, ні її малолітня дитина іншого житла не мають, тому виселення її і дитини з [ADDRESS] погіршить умови проживання дитини, що є порушенням прав дитини. Загальної дирекції прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999 року, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, СК України, згідно з якими дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на піклування батьків. Зі змісту положень п. 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року - дитина, для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім випадків коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «[PERSON] проти України» викладена позиція про те, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках. Виселення не відноситься до виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітньої дитини з матір'ю. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач була вселена в [ADDRESS] як член сім'ї позивача. На сьогоднішній день у спірній квартирі фактично мешкають відповідач, онука та син позивача. За рішенням суду про розірвання шлюбу місце мешкання неповнолітньої дитини [PERSON] визначено разом з її матір'ю [PERSON] Тому, у разі виселення матері, будуть порушені права дитини. Представник третьої особи органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Тютюник О.О. заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки у разі виселення [PERSON] будуть порушені права дитини. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до договору купівлі - продажу від 30.10.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Бігун В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5494, [PERSON] продав, а [PERSON] купила трьохкімнатну квартиру [ADDRESS]. (а. с. 5) У відповідності до витягу про державну реєстрацію прав № [NUMBER] від 10.11.2010 року, позивач [PERSON] є власником трьохкімнатної квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 30.10.2010 року. (а. с. 6) Відповідно до довідки № 4094 від 24.07.2017 року, виданої директором КП «ЖЕК № 4» [PERSON], у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстровані позивач [PERSON], [INFO], невістка [PERSON], [INFO], та онука [PERSON], [INFO]. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області № 2/243/4108/2015 від 30 листопада 2015 року шлюб між сином позивача [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано. (а. с. 7) Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Однак, ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Судом встановлено, що спірне жиле приміщення зареєстроване на праві власності за позивачем. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом по даній справі встановлено, що позивачка є власником спірної квартири, у якій зареєстрована, але не проживає, оскільки постійно проживає в іншому жилому приміщенні; її син перебував у шлюбі з відповідачкою, у зв'язку із чим остання була вселена до належного позивачці спірного житлового приміщення, яка як власник цього майна надала право відповідачці користуватись ним. Відповідачка спільно з власником спірної квартири ніколи не проживала, спільним побутом не була пов'язана, що не заперечували представники сторін в судовому засіданні. Згідно приписів ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що право відповідачки на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України. З огляду на сутність установлених правовідносин суд приходить до висновку, що на ці правовідносини не поширюються норми статей 64,156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України. Такий правовий висновок викладений в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року по справі № 6-2931цс16 від 15.05.2017 року. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником спірного жилого приміщення, у якому не проживає, оскільки постійно проживає в іншому будинку. Син позивача перебував у шлюбі з відповідачем, у зв'язку з чим остання була вселена до належного позивачці спірного житлового приміщення, яка як власник цього майна надала право відповідачу користуватися ним. Відповідач спільно з власником спірного житлового приміщення не проживала, спільним побутом не була пов'язана. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки (ч. 2 ст. 3 СК України). Відповідно до ч. 3 п. 2 ст. 3 СК України, можливість набуття статусу члена сім'ї своїх батьків без спільного проживання з ними закон надає лише дитині, правовий статус якої згідно з п. 1 ст. 6 СК України має особа до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що син позивача [PERSON], [INFO] (а. с. 8) на момент вселення з відповідачем у спірну квартиру у листопаді 2010 року вже був повнолітнім та мав свою сім'ю, проживав зі своєю сім'єю з жовтня 2006 року окремо від своєї матері [PERSON] та не був пов'язаний з нею спільним побутом, тобто не набув статусу члена сім'ї своєї матері - власниці спірної квартири. За таких обставин доводи представника відповідача про те, що відповідачка вселилася в спірну квартиру як дружина [PERSON], який був членом сім'ї власника квартири, і тому має право користування спірною квартирою нарівні з власницею та членами її сім'ї - помилкові. Вселилася відповідач в спірну квартиру як дружина сина власниці квартири. Доказів того, що відповідачка вела спільне господарство, проживала однією сім'єю із власницею і була членом її сім'ї суду не надано. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на той факт, що відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, в спірну квартиру відповідач та її донька [PERSON] вселилися як члени сім'ї позивачки, тому вона вважає, що набула право користування цим житлом. Доказів того, що відповідач вела спільне господарство, проживала однією сім'єю з власницею і була членом її сім'ї не надано. Навпаки, встановлено, що позивач з відповідачем жодного дня не проживали разом, спільне господарство не вели, спільним побутом не були пов'язані. Доводи відповідача, її представника та третьої особи щодо того, що у разі виселення [PERSON] будуть порушені права дитини, не ґрунтуються на законі. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини ( ст. 141 СК України). [PERSON], [INFO] зареєстрована та фактично проживає у [ADDRESS], батьками дитини є [PERSON] та [PERSON]. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. З пояснень представників сторін в судовому засіданні вбачається, що на час розгляду справи між батьками дитини немає спору про місце проживання дитини, позивач, як баба дитини, на підставі ст.ст. 257-258 СК України також має право на виховання та на захист онуки, позивачем не ставиться питання про виселення малолітньої онуки з належного позивачу жилого приміщення, право користування спірним жилим приміщенням дитини сторонами не оспорюється. Предметом позову є виселення відповідача [PERSON], малолітню онуку позивач виселяти не бажає, право користування дитини спірним жилим приміщенням не оспорює. Частиною 3 статті 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], і визнаючи матір малолітньої дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд не припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір'ю, крім випадкових обставин. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Але слід відрізняти місце реєстрації та місце фактичного проживання, тобто в разі проживання матері дитини в іншому місті дитина може проживати з матір'ю або батьком, а бути зареєстрованою за іншою адресою. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами, або підставою для їх обмеження. Таким чином, в разі відмови у задоволенні позовних вимог буде порушено принцип рівності прав власників жилого приміщення, а правовий режим власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Судом не приймаються доводи представника відповідача про те, що з 2015 року по теперішній час відповідач та її колишній чоловік (син позивача) продовжують проживати однією сім'єю в указаній спірній квартирі, ведуть спільне господарство. Належних та допустимих доказів цього суду не надано, а доказування згідно приписів ч. 4 ст. 60 ЦПК України не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, доводи представника відповідача та третьої особи, що внаслідок виселення відповідача будуть порушені права дитини, не ґрунтуються на встановлених обставинах, оскільки право користування спірним житлом дитини позивачем не оспорюється. З урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, про виселення із житлового приміщення, обґрунтовані та підлягають задоволенню, а тому відповідач [PERSON] має бути виселена із квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved