Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

07.04.2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просить: 1. Встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] і [PERSON] в період з 18.07.07 р. по 16.07.10 р.; 2. В порядку розподілу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 32, 3 кв. м, житловою площею 16,6 кв. м.; 3. Стягнути з [PERSON] ? частину сплачених коштів за придбання вантажного автомобіля марки ГАЗ 3302-414, 2000 року виписку, реєстраційний номер [NUMBER], № кузова [NUMBER], виданого ВРЕР УДА1ГУ МВС України в м. Києві 27.06.2000 року, а саме - 43 105,00 грн.; 4. Визнати за [PERSON] право власності на: 1/2 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 32,3 кв. м, житловою площею 16,6 кв. м., та на вантажний автомобіль марки ГАЗ 3302-414, 2000 року виписку, реєстраційний номер № [NUMBER], № кузова [NUMBER]. Обгрунтовуючи вказані вимоги, позивачка посилається на те, що вона взяла шлюб з [PERSON] 18.11.2007 року. Вінчання проходило в Храмі св. Кирила і Афанасія про що сторонами було отримано Свідоцтво про вінчання. Обвінчавшись вона з відповідачем стали проживати разом за адресою: [ADDRESS], вести спільне господарство, піклуватися один за одного, як люблячі дружина та чоловік. Вона потоваришувала з матір'ю відповідача і коли мати відповідача стала потребувати сторонньої допомоги допомагала їй у всьому, а після її смерті допомагала в організації похорону та інших обрядів. Позивачка зазначила, що у цей період ними спільно було придбано автомобіль ГАЗ-3302-414 (рахунок- фактура від 17 червня 2008 № ДА-0005221 а/м, № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER]) за ціною 86 210 гривень. 17.07.2010 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 817 від 17.07.10 року. Шлюб було розірвано за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.04.2012 року у справі № 2-2615/12. В період шлюбу за спільні кошти сторін на підставі договору купівлі-продажу від 15.09.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаренко О.С. ([ADDRESS]) набуто спірне майно - квартиру [ADDRESS], вартість якої становила 49 000,00 долларів США що станом на 15.09.1010 року становило 387 100, 00 гривень. Виходячи з наведеного позивачка просить встановити факт проживання сторін однією сім'єю в період з 18.07.07 р. по 16.07.10 р., в порядку розподілу майна подружжя визнати за кожним із сторін право власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS], загальною площею 32, 3 кв. м, житловою площею 16,6 кв. м. та стягнути з [PERSON] на її користь ? частину сплачених коштів за придбання вантажного автомобіля марки ГАЗ 3302-414, враховуючи, що відповідач розпорядився вказаним майном без її згоди. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на наведені вище обставини просили позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Зазначили, що після вінчання створити нормальну родину між відповідачем та позивачем не виявилося можливим в наслідок того, що позивачка постійно займалася своїми особистими справами, спільних інтересів у них не було, побуту як такового не було, тому що фактично він проживав не з позивачкою, а лише навідувався до помешкання останньої, так як проживати в квартирі з її матір'ю, неблагополучним сином не було ні якої можливості. Спільного бюджету у сторін ніколи не було, кожен жив за свої гроші. На початку 2008 р. він перестав навідуватися до помешкання [PERSON] та фактично продовжив проживати родиною із [PERSON], яка на той час виявилось хвора на «рак». Весь час з початку 2008 р. і по день смерті [PERSON], він проживав, вів сімейне господарство, займався лікуванням останньої, заробляв гроші та приносив їх саме в сім'ю створену з [PERSON]. В 2009 р., до нього звернулася позивачка з пропозицією укласти шлюб. Він відмовився. В 2010 р., позивачка знову запропонувала йому укласти шлюб, на що він погодився і 17.07.2010 р. зареєстрував шлюб з позивачкою. Але фактично сімейні відносини між ними не склалися з тих же підстав, які виникли між ними після вінчання. Щодо майна на яке претендує Позивач, відповідач зазначив, що автомобіль марки ГАЗ 3302-414, був придбан виключно на його особисті гроші, т.я. він згідно договору банківських вкладів мав на депозитах достатньо грошей за які і придбав автомобіль саме на ці гроші, а не як на спільно нажиті кошти за думкою позивача, яких не було і бути не могло. Наявність даних грошей підтверджують наявні в матеріалах справи депозитні договори, заяви на видачу готівки за цими договорами. Крім того, станом на час розгляду справи вищезазначений автомобіль не належить відповідачу, оскільки був відчужений ним. Відповідач стверджує, що спірна квартира [ADDRESS], хоч і була придбана в період шлюбу, проте за його особисті кошти. Стверджує, що спірна квартира належить йому на праві приватної власності та не належить до спільного майна подружжя, так як придбана 15.09.2010 р. за кошти в сумі 49 000 дол. США, які він отримав 15.09.2010 р. від продажу ? частини квартири [ADDRESS], яку він успадкував від померлої дружини [PERSON], та на особисті гроші які він збирав, та гроші які я отримав після смерті [PERSON], та кошти що він отримав від померлої матері, про що свідчать надані до матеріалів справи договори депозитів з банків, заяви про видачу готівки до цих договорів. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] 17.07.2010 року уклали шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 817 від 17.07.10 року (а.с. 11). Шлюб було розірвано за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.04.2012 року у справі № 2-2615/12 (а.с. 12). В період шлюбу за спільні кошти сторін на підставі договору купівлі-продажу від 15.09.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаренко О.С. (а.с. а.с. 15-16) сторонами набуто спірне майно - квартира [ADDRESS], вартість якої становила 49 000,00 долларів США, що станом на 15.09.2010 року становило 387 100, 00 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частина друга даної норми визначає, що вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, у разі поділу якого частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже указаними нормами передбачена презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). В свою чергу, частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст. 61 ЦПК України). Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] посилався на те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти. Разом з тим, суд критично оцінює доводи відповідача про те, що частково кошти на придбання спірної квартири були отримані з депозитних рахунків, відкритих на його ім`я в період з 2005-2007 р.р., оскільки копії депозитних договорів та заяви на видачу готівки, наданих відповідачем, не можуть бути доказом на підтвердження того, що саме ці кошти, що були покладені [PERSON] на депозитні рахунки у 2005-2007 роках були використані ним на придбання спірної квартири в 2010 році. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона безпосередньо брала участь в продажі 1/2 квартири [ADDRESS], яка була продана за 69 000 дол. США. Гроші, отримані від продажу цієї квартири, були розподілені між нею та [PERSON]. Вона показала, що передала відповідачеві для вчинення купівлі квартири [ADDRESS], суму 15 000 дол. США, яких йому не вистачало для здійснення угоди і які відповідач їй повернув згодом. Разом з цим, показання свідка [PERSON] в частині передачі грошей, отриманих від продажу квартири, суд оцінює критично, оскільки факт передачі грошей може бути підтверджений тільки письмовими доказами і не може бути підтверджений показаннями свідка, а відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З цих же підстав суд критично оцінює доводи відповідача про те, що частина коштів за які була придбана спірна квартира є його особистими коштами, отриманими від продажу ? частини квартир [ADDRESS], отриманої ним у спадщину, оскільки відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів вказаних обставин. Доводи позивача є лише припущеннями, які відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України не можуть бути покладені в основу рішення суду. Виходячи з наведеного саме на відповідача законом був покладений обов'язок довести, що майно набуте в шлюбі придбано за його особисті кошти. Разом з цим, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана хоча і в період шлюбу, але за його особисті кошти. Суд також критично оцінює доводи позивачки про те, що частина коштів, за які була придбана спірна квартира, належала їй особисто як кошти які були отримані від продажу ? частини квартири, яка належала її матері, оскільки суду не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що саме за ці кошти, частково, була придбана спірна квартира. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира є спільним майном [PERSON] та [PERSON] і підлягає поділу між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбних договором. У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК). Частиною 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частина 2 даної норми передбачає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч. 3 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Судом встановлено, що спірна квартира є неподільною річчю, але про отримання компенсації за свою частку у цьому спільному майні жодна сторона по справі не заявила і попередньо не внесла на депозитний рахунок суду відповідну грошову суму. Виходячи з наведеного суд приходить до висновку про те, що поділити дане майно можливо тільки визначивши ідеальні частки сторін. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивачки в частині поділу між сторонами квартири [ADDRESS], загальною площею 32, 3 кв. м, житловою площею 16,6 кв. м.. Разом з цим, вимоги позивачки про встановлення факту проживання однією сім'єю [PERSON] і [PERSON] в період з 18.07.07 р. по 16.07.10 р. не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Так, допитані в судовому засіданні в якості свідків, зі сторони позивача, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили в судовому засіданні доводи позивачки [PERSON] про те, що сторони після вінчання в 18.11.2007 року проживали однією сім`єю, вели спільне господарство. Разом з цим, допитані в якості свідків, з боку відповідача, [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] показали в судовому засіданні, що в період 2007-2009 років, аж до смерті першої дружини відповідача [PERSON], відповідач проживав разом з нею однією сім`єю, піклувався про неї, доглядав її під час хвороби. Свідок [PERSON] показала, що їй було відомо про вінчання сторін, разом з цим, сторони після вінчання не проживали однією сім`єю. [PERSON] в період з 2008 року по 2009 рік, аж до мерті [PERSON], проживав з нею, доглядав її. Таким чином, свідки з боку позивачки підтвердили обставини на які вона посилалася, зокрема, що сторони з 18.07.2007 по липень 2010 року проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, а свідки з боку відповідача показали, що в спірний період відповідач проживав однією сім`єю з [PERSON]. При цьому суду не надано беззаперечних доказів того, що сторони з 18.07.2007 по 16.07.2010 року проживали однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Разом із тим згідно зі ст. 74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Враховуючи наведені вище обставини, доводи на які посилалися сторони, надані ними докази, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено факт проживання однією сім'єю [PERSON] і [PERSON] без реєстрації шлюбу в період з 18.07.07 р. по 16.07.10 р., тому в задоволенні позовних вимог про встановлення даного факту має бути відмовлено. При вирішенні позовних вимог в цій частині судом оцінює факт вінчання сторін 18.11.2007 року та факт подачі сторонами 17.02.2009 року заяви про реєстрацію шлюбу до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві по якій державну реєстрацію шлюбу було призначено на 18.03.2009 року, на яку сторони не з`явилися (а.с. 64), як такі, що не можуть свідчити про те, що сторони в спірний період проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Судом встановлено, що спірний автомобіль марки ГАЗ 3302-414, 2000 року виписку, реєстраційний номер № [NUMBER], № кузова [NUMBER], був придбаний 17.06.2008 року за 86 210, 00 грн., що підтверджується рахунком -фактурою № ДА-0005221 від 17.06.2008 року (а.с. 10). Враховуючи, що судом не встановлено факту проживання однією сім'єю [PERSON] і [PERSON] без реєстрації шлюбу в період коли був придбаний вказаний автомобіль, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації ? частини вартості спірного автомобіля. Вимоги позивачки про визнання права власності на спірний автомобіль за відповідачем не підлягають задоволенню з тих підстав, що спірний автомобіль був відчужений відповідачем і на даний час право власності на нього зареєстровано за іншою особою. Виходячи з наведеного, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, враховуючи що позов задоволено частково, суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на оплату судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог, а саме в сумі 1 935 грн. 50 коп..

Outcome: partial