Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

04 серпня 2014 року [PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області із зазначеною позовною заявою до [PERSON] Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 21 вересня 1998 року між ним, його дружиною [PERSON] з однієї сторони та відповідачем з другої сторони було укладено договір купівлі-продажу садового будинку [ADDRESS]. Ця угода була зареєстрована Південною Товарною Біржею за № 0197. Обидві сторони виконали всі умови договору - відповідач передав їм у власність зазначене вище нерухоме майно, а вони його прийняли та сплатили ціну, обумовлену договором. [INFO] його дружина [PERSON] померла. У теперішній час він не може розпорядитися зазначеним нерухомим майном, оскільки нотаріуси вимагають від нього нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу, а зазначений вище договір вважають недійсним. Та обставина, що він зареєстрував за собою право власності на придбане майно, у теперішній час унеможливлює нотаріальне посвідчення спірного договору. Посилаючись на викладене, просив визнати дійсним зазначений договір купівлі-продажу. Позивач в судове засідання не з'явився про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить про їх задоволення. Крім цього вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у порядку, передбаченому ч. 9 ст. 74 ЦПК України, до суду не з'явився, про причини своєї неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не подавав. Третя особа - Південна Товарна Біржа про причини неявки свого представника суду не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду представника позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. 21 вересня 1998 року між [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони було укладено договір купівлі-продажу садового будинку [ADDRESS] на земельній ділянці площею 600 кв. метрів, який зареєстровано Південною Товарною Біржею за № 0197, що підтверджується копією цього письмового договору. Під час укладення угоди сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов цього договору та виконали всі взаємні зобов'язання, а саме: відповідач передав у власність покупців продане нерухоме майно, а останні його прийняли та сплатили вартість цього майна, обумовлену договором, що також підтверджується зазначеною вище копією договору. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER]. Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 38436012 від 23 вересня 2043 року, наданої Першою Очаківською державною нотаріальною конторою Миколаївської області на запит суду, щодо майна померлої [PERSON] спадкова справа не заводилася. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року №1956-XII (що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення договору), угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мін'юсту від 14 червня 1994 року № 18/5, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на будівлю міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. Зазначена норма закону протирічила діючій на той час ст. 227 ЦК України (1963 р.), згідно якій договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений та підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання цього права. Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 вересня 2014 року № 26843146 щодо об'єкта нерухомого майна, на час укладення угоди садовий будинок під забороною або арештом не перебував. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що на час укладання угоди мала місце суперечність законодавства, та приймаючи до уваги той факт, що підстав нікчемності правочину судом не виявлено, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, а навпаки, сторони після набуття прав на нерухоме майно, в повному обсязі не можуть користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, тому це є підставою для визнання угоди дійсною. Таким чином, позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved