Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

06.12.2017 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просив визнати такими, що втратили право користування [PERSON] та [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що з 19.12.1988 року є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. 03.03.1995 року він одружився з [PERSON], після чого відразу ж зареєстрував її разом з її сином [PERSON] у вказаному житловому будинку. Від шлюбу народився спільний син [PERSON], [INFO]. Однак у 2012 році відповідачка залишила його та їхнього спільного сина та поїхала у невідомому напрямку. Пізніше до неї також поїхав її син [PERSON] Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 07 березня 2014 року шлюб між ними було розірвано. Відповідачі зареєстровані у належному йому жилому будинку починаючи з 1995 року, однак з 2012 та з 2014 року і по теперішній час не проживають. Позивач зазначає, що факт реєстрації відповідачів у житловому будинку порушує право власності позивача та утворює перешкоди у користуванні власністю, що виражається у неможливості отримати житлову субсидію та сплаті зайвих комунальних платежів. Посилаючись на ст.ст. 71, 72 ЖК України, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням у належному йому житловому будинку. Ухвалою суду від 27.12.2017 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження на 05.02.2018 року. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заві, просили розглянути справу за наявними матеріалами. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися з невідомих суду причин, про слухання справи повідомлені через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України 29.12. 2017 року відповідно до положень ч.11 ст. 128 ЦПК України (а.с.21-22), оскільки, згідно довідок Комишанської сільської ради Охтирського району від 22.12.2017 року [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS], але фактично за даною адресою не проживають (а.с. 9, 17-18). За таких обставин суд, за згодою позивача, вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Своїм правом подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, на яких він ґрунтується, відповідачі не скористалася, відзив не подали. За даних обставин суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи відповідно до ст. 280 ЦПК України за наявними матеріалами, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, покази свідків, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 01.12.1988 року, зареєстрованого в Охтирському МБТІ в реєстровій книзі №1 за реєстровим №85 стор. 85 19.12.1988 року є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). 03.03.1995 року позивач уклав шлюб з відповідачкою та зареєстрував її та [PERSON] у житловому будинку за адресою: [ADDRESS]. Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 07 березня 2014 року шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано (а.с.8). Згідно довідки Комишанської сільської ради Охтирського району Сумської області у будинку по [ADDRESS] крім позивача, зареєстровані також його син [PERSON], [INFO], колишня дружина [PERSON], [INFO], та її син [PERSON], [INFO], які не є родичами позивача (а.с.9). Згідно відомостей Комишанської сільської ради Охтирського району Сумської області від 22.12.2017 року [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.17-18). Згідно довідок виконкому Комишанської сільської ради від 04.12.2017 року вбачається, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [ADDRESS], протягом останніх п'яти і трьох років відповідно за вказаною адресою не проживають (а.с.9-10). Даний факт підтвердили і свідки [PERSON] та [PERSON], допитані в судовому засіданні, які вказали, що вони знайомі з позивачем і їм добре відомо, що протягом п'яти останніх років відповідачі фактично не проживають за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності. Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до пункту 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним судом України у постановах від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а, від 30.06.2015 року у справі №21-1438а15, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Таким чином, законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Судом встановлено, що відповідачі не є власниками житлового будинку, не є членами сім'ї власника будинку, тобто позивача, і не є на даний час наймачами житлового будинку (його частини). Окрім того, відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Факт реєстрації відповідачів у житловому будинку позивача порушує його право розпоряджатися своєю власністю, відповідачі вибули у інше місце проживання, тому втратили право на користування житлом за вказаною адресою. З огляду на встановлені обставини, аналізуючи докази та даючи їм оцінку, вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 13 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, є обґрунтованою, і відповідачі визнаються судом такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком за адресою: [ADDRESS]. Судові витрати суд залишає за позивачем, згідно його заяви. На підставі викладеного,

Outcome: approved