Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

05.02.2021 [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована [PERSON] , [INFO] , однак остання не проживає в будинку більше трьох років, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має, і взагалі будинком не цікавиться. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, а тому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 19.02.2021 відкрито загальне провадження у справі, призначено підготовче засідання, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с.16). 05.04.2021 від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення за виникнення обставин, викладених у ст. 280 ЦПК України (а.с.34). Ухвалою від 05.04.2021 закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено справу до судового розгляду на 29.04.2021 (а.с.36), однак в зв`язку із неявкою відповідача розгляд справи відкладено на 13.05.2021 (а.с.41). Судом застосовувалися всі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи, направлену судом за фактичною адресою проживання відповідача кореспонденцію вручено (а.с.23,46), крім того судом було розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України оголошення про виклик відповідача в судове засідання (а.с.22,40,45). Таким чином, відповідач належним чином повідомлена про розгляд справи, у визначений судом строк остання відзив на позовну заяву не направила, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. З урахуванням викладених вище обставин на підставі ст.ст. 280, 287, 288 ЦПК України, розгляд справи проведено в заочному порядку. Право на подання заяви про перегляд ухваленого заочного рішення відповідачем урівноважує її права з позивачем. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач являється власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.04.2008 (а.с.8), підставою виникнення права власності являється рішення суду від 11.03.2008 (а.с.7). Згідно довідки Ставецького старостинського округу №21 від 01.02.2021 та наданої інформації Радомишльською міською радою 08.02.2021 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.9,14). Згідно Акту обстеження фактичних умов проживання від 28.01.2021, складеного комісією у складі: староста Ставецького старостинського округу Волинець В.М., сусід [PERSON] , сусід [PERSON] про те, що [PERSON] зареєстрована в житловому будинку [ADDRESS] , але за даною адресою не проживає і ніколи не проживала (а.с.10). Як вбачається із наданих свідками [PERSON] та [PERSON] письмових заяв, в яких останні зазначили, що їм відомо про кримінальну відповідальність за надання суду неправдивих відомостей, та повідомили, що [PERSON] ніколи не проживала і не проживає в будинку [PERSON] (а.с.28,30). У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Верховний Суд України в Постанові від 16.11.2016 у справі № 6-709 цс 16 зазначив, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У ч. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановлені судом обставини є підставою для задоволення позову, оскільки право власності презюмується статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» та нормами ЦК України. На підставі викладеного та з огляду на норми ст.ст. 15, 16 ЦК України, якими передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, враховуючи те, що відповідач спільно з власником будинку не проживає, спільним побутом вони не пов`язані, взаємних прав та обов`язків не мають, однак його реєстрація в належному позивачу житловому будинку, порушує право власності останнього, створює перешкоди в користуванні власністю, тому суд приходить до висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини 2 статті 406 ЦК України. Зазначений висновок співпадає з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі №734/387/15ц (№ 6-2931цс16). Крім того, у постановах Верховного Суду України від 29.11.2017 у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.2019 у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Враховуючи викладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається і не спростовано відповідачем [PERSON] , що остання не являється членом сім`ї позивача, не проживала і не проживає у належному позивачу будинку, у добровільному порядку з реєстрації не знімається, то суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги.

Outcome: approved