Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

06 травня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення подвійної суми завдатку, в обґрунтування якого зазначив, що після смерті матері відповідачки - [PERSON], відкрилась спадщина на належні їй 52/100 частин житлового будинку №13 по вул. Петровського у м. Пятихатки, спадкоємицею за заповітом яких була [PERSON] У встановлений законом строк відповідачка звернулася до Пятихатської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Зазначений будинок відповідачка вирішила продати, оскільки не бажала проживати у ньому, дізнавшись про це, він 10.06.2012 року звернувся до відповідачки і домовився із нею про ціну та всі інші істотні умови договору купівлі продажу даного будинку. Однак у звязку з тим, що у нього була відсутня вся сума коштів, а саме 60 000 грн., необхідних для придбання будинку, між ними було досягнуто згоди про те, що кошти за будинок він буде сплачувати частинами. Того ж дня він передав відповідачці частину грошових коштів в сумі 30\~000 грн., про що остання дала йому розписку. Дані кошти передавались відповідачеві як завдаток, про що відповідачка і зазначила у розписці яка була написана нею власноручно. Решту коштів, в сумі 30\~000 грн. він повинен був передати відповідачці в продовж року, при цьому відповідачка пообіцяла, що після повного розрахунку вона укладе із ним договір купівлі продажу. До того ж, за це час відповідачка повинна була оформити на своє імя свідоцтво про право на спадщину на даний житловий будинок. Однак, в подальшому позивачу стало відомо, що відповідачка не є спадкоємицею всього житлового будинку, оскільки вона має лише право на 52/100 частини, а 48/100 частини належить на праві спільної часткової власності [PERSON] У звязку з цим, позивач звернувся до відповідачки про повернення сплачених за житловий будинок коштів, але йому було відмовлено, у звязку їх відсутністю у неї. Тоді позивачем відповідачці було запропоновано укласти договір купівлі продажу на 52/100 частини житлового будинку, але відповідачка відмовилася укладати угоду, оскільки вважала себе власницею всього будинку, а тому бажала повного розрахунку за весь будинок. Просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку, що разом становить 60\~000 грн. та стягнути з відповідача на його користь судові витрати у вигляді сплаченої суми судового збору в розмірі 600 грн. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити, надав пояснення, аналогічні тим, що викладені ним у позовній заяві, та пояснив, що відповідно до розписки він передав відповідачці кошти у сумі 30 000,00 грн. які згідно ст.570 ЦК України є завдатком, натомість саме відповідачка відмовилася від укладання договору купівлі продажу. Відповідачка позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення, під час розгляду справи подала суду письмові заперечення, в яких зазначила, що дійсно між нею та позивачем була домовленість про продаж домоволодіння за суму 60\~000 грн. У звязку з цим, позивач в якості авансу передав їй грошову суму у розмірі 30\~000 грн., що підтверджується наданою нею розпискою. Тобто сума, яку передав позивач, була саме авансом, а не завдатком, як на це вказує позивач, оскільки в тексті рішення Пятихатського райсуду Дніпропетровської області від 02.06.2014 р. зазначено, що «в розписці сторони не висловили пропозиції укласти договір купівлі - продажу і прийняти пропозиції (ст. 638 ЦК України), а посилання позивача на виконання ним істотних умов договору є хибним, сторони не досягнули згоди». Отже, судом вже визначено, що у діях між позивачем та відповідачем мало місце отримання не завдатку, а лише авансу. До того ж, зазначила, що їй дійсно не було відомо, про те, що її матір [PERSON] подарувала частину домоволодіння [PERSON] Вважає, що укладення угоди купівлі продажу домоволодіння не відбулося із вини позивача, а тому сума авансу залишається у неї. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував, щодо задоволення позовних вимог. Вивчивши позовні вимоги та матеріали цивільної справи, суд прийшов до наступного висновку. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представленими сторонами доказів. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і запереченні сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та заперечень. Судом встановлено наступне. З оригіналу розписки, яка міститься в матеріалах справи (а.с.32) вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] задаток за продажу будинку по вул. Петровського, 13, домовленість відбулася в усній формі: повна вартість складає 60\~000 грн. в національній валюті. Задаток на 10.06.2012 р. складає 30\~000 грн. в національній валюті. Рішенням Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2014 року уз вдоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - реєстраційна служба Пятихатського районного управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання договорів купівлі- продажу дійсними, визнання права власності на житловий будинок відмовлено. (а.с.7-8) Вищевказаним рішенням суду встановлено, що [PERSON] являється власником 52/100 частини спірного будинку і її права володіння, користування та розпорядження своїм майном підтверджується матеріалами справи, ніким не оспорюються. Місце проживання [PERSON] в іншій місцевості, на що вказує позивач, на зміст її права власності на будинок не впливає. Крім того, суд зазначив, що письмова розписка, складена [PERSON] про отримання нею від [PERSON] завдатку за продаж будинку не може слугувати підставою для задоволення позовних вимог, оскільки не є правочином, спрямованим на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, а передбачає наслідки визначені статтями 570,571 ЦК України. При цьому судом вказано на те, що правочин купівлі продажу має вчинятися у формі, встановленій законом, а саме у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, що не було дотримано сторонами. Недодержання письмової форми має наслідки недійсністю правочину. В розписці сторони не висловили пропозицію укласти договір купівлі продажу і прийняти пропозиції (стаття 638 ЦК України), а посилання позивача на виконання ним істотних умов договору є хибними, сторони не досягнули згоди. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку. Тобто, з положень даної статті чітко випливає, що завдаток може існувати лише у тому випадку, коли сторони уклали договір і ним передбачається матеріальне зобовязання однієї сторони перед іншою стороною. Відповідно до ст. 571 ЦК України\~\~встановлено правові наслідки порушення або припинення зобов'язання, забезпеченого завдатком. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Правила ст. 571 ЦК України\~\~про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку, якщо таке зобов'язання випливає із договору, укладеного сторонами. В даному випадку між позивачем та відповідачами було укладено угоду про бажання в майбутньому здійснити купівлю будинку. Самого договору купівлі-продажу будинку, який би позивача матеріально зобовязував перед відповідачем та який би міг забезпечуватися завдатком, укладено не було. А якщо сторони домовились укласти договір купівлі-продажу нерухомості, але не оформили його нотаріально, платежі, внесені в рахунок виконання договору, визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, у якому надавалися, навіть якщо сторони прямо назвали цей платіж завдатком і передбачили відповідні правові наслідки. Надаючи оцінку доказам дослідженими судом в ході розгляду справи у їх системному аналізі з вказаними правовими нормами, суд дійшов висновку, що сплачені позивачем грошові кошти в розмірі 30000 грн., на поверненні яких наполягає позивач є авансовим платежем, а тому повинні бути повернуті в тому розмірі, в якому вони передавалися. Правові наслідки порушення або припинення зобовязання, забезпеченого завдатком, передбачені ст. 571 ЦК України, у даному разі не застосовуються. Аванс, на відміну від завдатку є лише способом здійснення платежу, не забезпечує виконання зобовязання та в кожному випадку підлягає поверненню у розмірі, в якому він надавався, незалежно від вини обох сторін чи її відсутності. Таким чином, відповідачка [PERSON] зобовязана повернути позивачу [PERSON] кошти у розмірі 30000 грн., що були їм сплачені в якості авансу відповідно до розписки про завдаток від 10.06.2012 р. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки суд частково задовольняє вимоги позивача [PERSON], тому, вважає за необхідне стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача, відповідно до розміру задоволених позовних вимог, витрати по сплаті судового збору в сумі 300 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial