Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

07.05.2015 року, Міністерство юстиції України, в особі Головного територіального управління юстиції у Київській області, звернулося в суд, в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] та просить: -«1.Визнати незаконним утримування на території України неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], Відповідачкою. 2.Повернути неповнолітню [PERSON] до місця постійного проживання у [ADDRESS] 3.Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати Відповідачку - [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою: [ADDRESS] передати неповнолітню [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що проживає за адресою: [ADDRESS] для забезпечення повернення дитини. 4.Покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини до Словацької Республіки, на Позивача. 5.Винести рішення у цій справі протягом шести тижнів від дати отримання цієї позовної заяви. 6.Допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Словацької Республіки.» (а.с.1-8) Позов мотивує тим, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] року народження (далі - Дитина), яка має подвійне громадянство, як Словацької Республіки так і України. 13.04.2013 року, без згоди та попереднього повідомлення батька, відповідачка вивезла дитину на територію України, де утримує її без достатніх на те підстав. В судовому засіданні, представник позивача - [PERSON], позов підтримала, просить його задовольнити. Відповідачка та її представник - [PERSON] позов не визнали, мотивуючи тим, що дитина була переміщена на територію України і перебуває з матір»ю на законних підставах. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з урахуванням ст.8 ЦПК України, яка передбачає,що суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України, ст.9 Конституції України, яка передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, ст.1 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка передбачає, що дія цього Закону поширюється на громадян України, а також на іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, відповідно до їх прав та свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України», яка передбачає, що громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в»їзд в Україну, ст.15 ч.1,2 Закону України «Про міжнародні договори України», яка передбачає, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно з принципом сумлінного дотримання міжнародних договорів Україна виступає за те, щоб й інші сторони міжнародних догворів України неухильно виконували свої зобов»язання за цими договорами, ст.19 ч.1,2 Закону України «Про міжнародні договори України», яка передбачає, що чинні міжнародні договори , згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародними договорами України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору, ст.1 Закону України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей», яка передбачає: «Приєднатися від імені України до Конвенції про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей (995_188) (додається*), укладеної 25 жовтня 1980 року в м.Гаага, з заявою до статті 6 Конвенції: -«В Україні функції Центрального органу виконує Міністерство юстиції України.» та ст.3 ч.1 п.»а»,» b», ч.2 Конвенції про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року, до якої Україна приєдналася 11.01.2006 року та набула чинності з 01.09.2006 року (далі - Конвенція), яка передбачає, що переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо при цьому порушуються права піклування про дитину, що належить будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. Права піклування, згадані в пункті а, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь - якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави, ст.5 ч.1 п.»а»,» b» Конвенції, яка передбачає, що для цілей цієї Конвенції «права піклування» включають права, пов»язані з піклуванням будь - якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини. «Права доступу» включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання, ст.12 п.1,2 Конвенції, яка передбачає, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий або адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, ст.13 ч.1 п.»а» Конвенції, яка передбачає, що незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов»язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що особа, установа або інший орган, що піклується про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання, ст.14 Конвенції, яка передбачає, що встановлюючи, що дійсно мали місце незаконні переміщення або утримання відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи запитуваної держави можуть безпосередньо врахувати законодавство і судові й адміністративні рішення, формально визнані або не визнані у державі постійного проживання дитини, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів, які застосовувалися б у такому випадку, ст.16 Конвенції, яка передбачає, що після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримання дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не буде вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення, ст.17 Конвенції, яка передбачає, що сам факт винесення рішення про піклування або про визнання цього рішення в запитуваній державі не є підставою для відмови в поверненні дитини відповідно до цієї Конвенції, але судові або адміністративні органи запитуваної держави можуть брати до уваги аргументацію такого рішення під час застосування цієї Конвенції та ст.20 Конвенції, яка передбачає, що у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод. Так, як вбачається зі свідоцтва про народження, [PERSON] народилася [INFO] року, а її батьками є [PERSON] та [PERSON].(а.с.13) Як вбачається з паспорта [PERSON], серії [NUMBER], виданого Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області 11.01.2007 року, вона є громадянкою України. ( а.с.101-105) Згідно з довідкою Генерального консульства України в Пряшеві (Словацька Республіка) №61320/19-536-1-10 від 22.01.2010 року: -«Цим підтверджується, що [PERSON], [INFO] р.н., зареєстрована громадянкою України згідно ст.7 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 р.» (а.с.160) Про те, що [PERSON], [INFO] року народження, має подвійне громадянство, як Словацької Республіки так і України, сторони не заперечують. Згідно з довідкою КП ЖРЕР №8 м.Ужгорода №843 від 21.05.2015 року, [PERSON] та [PERSON], 2007 року народження, зареєстровані за адресою: [ADDRESS].(а.с.162) Як вбачається з дозволу [NUMBER], [PERSON], має право на постійне проживання в Словацькій Республіці, який дійсний до 30.11.2016 року.(а.с.149) Згідно з паспортом [PERSON], вона є власником закордонного паспорту, тип Р, код [NUMBER], яка разом з донькою [PERSON], громадянкою України, яка народилася [INFO] року, в»їхали на територію України 13.04.2013 року. (а.с.145-147) Докази того, що [PERSON] та [PERSON], як громадяни України, в»їхали в Україну, всупереч Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України», в матеріалах справи відсутні, а тому суд вважає, що вони перетнули кордон на законних підставах. Оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, з урахуванням: - постанови по справі 28Р 332/2012-40 811223671 від 01.02.2013 року, згідно з якою: -«Районний суд Прешов у правовій справі піклування суду про неповнолітню [PERSON], рік народження [INFO], заступлену колізним опікуном Уряду праці, соціальних справ і родини району Прешов, яка походить від матері [PERSON], дівоче прізвище [PERSON], рік народження [INFO], постійне місце проживання [ADDRESS] і батька [PERSON], канд. наук, рік народження [INFO] постійне місце проживання [ADDRESS], заступленого адвокатом ЮДр. Габрієлою Верешпейовою, адреса [ADDRESS] у справах урегулювання контакту і розпорядження попереднього досудового заходу, постановив: встановлює попередньо досудово контакт батька [PERSON], канд. наук, рік нар. [INFO] з неповнолітньою [PERSON], рік нар. [INFO] так, що батько неповнолітньої має право зустрічатися з нею: кожного непарного тижня четверг від 16:00 год. до п»ятниці до 16:00 год. кожного парного тижня суботу від 09:00 год. до неділі 18:00 год. батько повинен неповнолітню [PERSON] взяти в місці проживання матері у встановлений день і час, і у встановлений день і час її в місці проживання віддати матері, мати повинна неповнолітню [PERSON] на зустріч з батьком належно приготовити і в становлений час у місці проживання віддати батькові. Цей попередній досудовий захід буде тривати до остаточного закінчення процесу, веденого Районним судом м.Прешов за №28Р 332/2012. Жоден із учасників не має права на грошові витрати.»(а.с.40-45); -постанови по справі 7СоР/9/2013-90 від 04.04.2013 року, згідно з якою: -«Крайський суд Прешов, у правовій справі піклування суду про неповнолітню [PERSON], рік народження [INFO], представлену колізним опікуном Уряду праці, соціальних справ і родини Прешов, за участі матері [PERSON], проживаючої у [ADDRESS] та батька [PERSON], канд. наук, проживаючого за постійногю адресою [ADDRESS] розглянув пропозицію батька, щоб була прийнята нова постанова суду, бо матір [PERSON] опротестувала постанову Районного суду Прешов від дня 01.02.2013 за №28Р/332/2012-40 та одностайно вирішив: Затверджує постанову.» (а.а.47-48); - постанови по справі 28Р 332/2012-118 [NUMBER] від 30.10.2014 року, згідно з якою: -«Районний суд Прешов у справі опіки суду про неповнолітню [PERSON], рік нар.[INFO], яку представляє колізний опікун Урядчу праці, соціальних справ та родини Прешов, що народилася матері [PERSON], рік нар. [INFO] року, постійно проживаючої за адресою [ADDRESS], зараз живе в [ADDRESS] і батькові [PERSON], PhD., проживаючому в [ADDRESS], якого представляє адвокат ЮД-р Габрієла Верешпейова, офіс [ADDRESS] про врегулювання прав і обов»язків так вирішив: Суд провадження справи припиняє».(а.с.219-220) Обгрунтуванням винесення такої постанови було те, що : -Батько [PERSON] письмовою заявою, вручену Районному суду Прешов 06.11.2012, домагався, щоб суд врегулював його зустрічі з неповнолітньою [PERSON]. Потім батько пізніше письмовою заявою 18.01.2013, вручену Районному суд Прешов, поширив свою попередню вимогу для розпочаття провадження справи, щоб йому була надана можливість поперемінно разом з матір»ю, виховувати дочку. Батько до прийняття постанови у даній справі взяв назад свою пропозицію і вимагав зупинити провадження справи, виходячи з факту, що неповнолітня [PERSON], зараз знаходиться в Україні і провадження справи про повернення неповнолітньої ще не скінчене. Згідно з параграфом 96 абзац 1 Цивільного кодексу (O.s.p.) заявник може взяти до початку провадження справи свою пропозицію назад частково, або зовсім. Якщо взято пропозицію зовсім, суд провадження припиняє. Якщо пропозиція взята частково, суд провадження в цій частині зупиняє. Тому суд вирішив згідно з параграфом 96 абзац 1 Цивільного кодексу (O.s.p.) провадження припинив.» В викладеного вбачається, що провадження у судовій справі, стосовно врегулювання спору щодо [PERSON], [INFO] року народження, розпочате в Районному суді Прешов по справі 28Р 332/2012-40 811223671 від 01.02.2013 року, припинено. Відмовляючи в позові, суд також бере до уваги рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, по справі №712/17360/12 від 30.10.2013 року, яким позов [PERSON] до [PERSON] задоволено, шлюб розірвано, [PERSON], [INFO] року народження, залишено проживати з матір»ю, а також стягнуті аліменти на утримання дитини до досягнення нею повноліття.(а.с.89-90) Підставою для задоволення позову було те, що подружнє життя між сторонами не склалося, шлюбні відносини вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. На утримання дитини, відповідач коштів не надає. Крім того, суд враховує ту обставину, що з часу виїзду дитини до України та звернення з позовом до суду, минуло більше двох років, а тому на думку суду, дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, про що свідчать: -довідка дошкільного навчального закладу №38 загального розвитку Ужгородської міської ради Закарпатської області №63 від 21.05.2015 року, з якої вбачається, що в період з 21.05.2013 року по 04.06.2014 року, [PERSON], [INFO] року народження, відвідувала вищевказаний навчальний заклад (а.с.161); -характеристика [PERSON], [INFO] року народження, учениці 1-А класу, видана Бориспільською загально - освітньою школою I - III ступенів №6 Київської області від 04.05.2015 року, з якої вбачається, що: -«[PERSON] закінчила перший клас. Дівчинка має хороший фізичний і розумовий розвиток, виявлила високий рівень навчальних досягнень з усіх предметів… Спокійна, врівноважена , вихована, чуйна, користується авторитетом серед учнів класу. Мама учениці приділяє належну увагу вихованню доньки.»(а.с.164); -грамота, видана в 2015 році [PERSON], Бориспільською загально - освітньою школою I - III ступенів №6: «за високі досягнення в оволодінні швидкою навичкою читання.» (а.с.165) Згідно з довідкою Управління культури, молоді та спорту Бориспільської міської ради Київської області №200 від 17.06.2015 року, [PERSON], працює на посаді директора Бориспільської дитячої музичної школи с 04.09.2013 року.(а.с.157) Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, оскільки: - 13.04.2013 року, [PERSON], [INFO] року народження, як громадянка України, в»їхала на територію України у відповідності із Законом України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України»; - підстав вважати,що [PERSON] утримує дитину без законних на те підстав, у суду немає, оскільки вона є її матір»ю; - в судових органах Словацької Республіки, відсутній спір стосовно врегулювання спору щодо [PERSON], [INFO] року народження, розпочате в Районним судом Прешов по справі 28Р 332/2012-40 811223671 від 01.02.2013 року; - має місце рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, по справі №712/17360/12 від 30.10.2013 року, яким позов [PERSON] до [PERSON] задоволено, шлюб розірвано, [PERSON], [INFO] року народження, залишено проживати з матір»ю, а також стягнуті аліменти на утримання дитини до досягнення нею повноліття; - дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, з урахуванням вимог ст.12 Конвенції. На підставі викладеного, -ст.9 Конституції України, -ст.1 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», -ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України», -ст.ст.15,19 Закону України «Про міжнародні договори України», -ст.ст.3,5,12,13,14,16,17,20 Конвенції про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року, -ст.1 Закону України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей»,

Outcome: dismissed