Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

04 травня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом доДержавного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» з вимогами: «Визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» від 23 березня 2017 року №85-к «Про звільнення»; поновити [PERSON] на посаді виконуючого обов'язки заступника директора з інвестиційногопланування та закупівель Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» з 24 березня 2017 року; стягнути з Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до ст.235 Кодексу законів про працю України з 24 березня 2017 року до постановлення рішення суду (на дату позову така сума складає 39000,00 грн.; стягнути з Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. 12 травня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі. 31 липня 2017 року Дніпровськимрайонним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення судової почеркознавчої експертизи та зупиненню провадження у справі до проведення експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз судової почеркознавчої експертизи. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 11 червня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 14 серпня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду заяви про зміну підстав позову від 14 серпня 2018 року, яка подана представником позивача -адвокатом [PERSON] Постановою Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] залишено без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м.Києві від 14 серпня 2018 року - без змін. 12 грудня 2018 року представником позивача - адвокатом [PERSON] в судовому засіданні подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до змісту позовних вимог позивач просив: «Визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» від 23 березня 2017 року №85-к «Про звільнення»; поновити [PERSON] на посаді виконуючого обов'язки заступника директора з інвестиційногопланування та закупівель Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» з 24 березня 2017 року; стягнути з Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до ст.235 Кодексу законів про працю України з 24 березня 2017 року до 24 червня 2018 року, що становить 867 281 гривня 25 коп.; стягнути з Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.». Представник позивача-адвокат [PERSON].в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, додатково пояснила, що позивач вважає своє звільнення з посади виконуючого обов'язки заступника директора з інвестиційногопланування та закупівель Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» з 24 березня 2017 рокунезаконним, оскільки на момент звільнення він перебував на лікарняному, заява, на підставі якої його звільнено, була написана позивачем під тиском та не містить дати її підписання, несвоєчасно виплачена заробітна плата та неповернута трудова книжка, чим порушенні законні права та інтереси позивача та заподіяно моральну шкоду, за наведених обставин, враховуючи значні порушення чинногозаконодавства під час прийняття наказу від 23 березня 2017 року та звільнення позивача, наказ про його звільнення підлягає скасуванню, а позивач має бути поновлений на займані посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу та роботодавець має відшкодувати позивачу моральну шкоду. Представник відповідача - Франюк А.В., в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які долучені до матеріалів справи, додатково пояснив, що 23 березня 2017 року між позивачем та тимчасово виконуючим обов'язки директора Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» [PERSON], як уповноваженим органом власника товариства, була досягнута домовленість про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін). Ініціатива звільнення з цих підстав виходила від позивача, керівник підприємства не заперечував і сторони погодили припинення трудового договору за угодою сторін з 24 березня 2017 року, на підставі заяви позивача видано наказ від 23 березня 2017 року за №85-к, з яким позивач було ознайомлено в день видачі наказу, на підставі наказу до трудової книжки було внесено відповідний запис та проведено повний розрахунок. Позивач про анулювання попередньої домовленості не заявляв, заяву про звільнення за угодою сторін не відкликав, листки непрацездатності позивач на підприємство не передав, про його перебування на лікарняному підприємству стало відомо після отримання позовної заяви, з якою позивач звернувся до суду, наголосив, що при припиненні трудових відносин за угодою сторін не має правового значення сам факт звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, на думку представника, звільнення позивача відбулось з дотримання вимог трудового законодавства, тому відсутні підстави для поновлення позивача на займаній посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, також позивачем не надано належних та допустимих доказів, які мали підтвердити заподіяння моральної шкоди, яка оцінена позивачем в розмірі 20000,00 грн. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їхсукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Згідно частин 1, 3 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Судом встановлено, що з 18 серпня 2016 року [PERSON] призначено виконуючим обов'язки заступника директора з інвестиційного планування та закупівель з 18 серпня 2016 року, про що видано наказ від 17 серпня 2016 рокуза №698. 23 березня 2017 року тимчасово виконуючим обов'язки директора Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» [PERSON] видано наказ від 23 березня 2017 року за №85-к про звільнення [PERSON] з посади виконуючого обов'язки заступника директора з інвестиційного планування та закупівель з 24 березня 2017 року за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, підстава: заява [PERSON], п.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, Статут ДП «НЕК «Укренерго». Копія наказу про звільнення з підписом позивача про ознайомлення з наказом та датою 23 березня 2017 року в копії долучено до матеріалів справи. (а.с.94 т.1) Пунктом 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачена підстава припинення трудового договору за угодою сторін. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992р., судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулюваннятакої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Таким чином судом достовірно встановлено, що між працівником та роботодавцем досягнуто домовленості про припинення трудових відносин на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року в справі №6-1269цс16, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з'ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. Згідно з встановленим ст.13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як серед іншого, висновками експертів. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Під час розгляду справи, судом задоволено клопотання позивача про призначення у справі судової почеркознавчої експерти для з'ясування обставин - чи виконано рукописний текст у заяві позивача про звільнення за угодою сторін, без дати, з резолюцією «Погоджую увільнення 24.03.2017 р.» під впливом збиваючих факторів (природних, штучних), зокрема під психологічним тиском, та чи виконано підпис від імені позивача у заяві про звільнення, під впливом збиваючих факторів (природних, штучних) зокрема під психологічним тиском, про призначення судової експертизи судом постановлено ухвалу від 31 липня 2017 року. На виконання ухвали суду, експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз [PERSON] та [PERSON] надано Висновок експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 01 червня 2018 року за №15616/17-32/5589/18-32, яким встановлено, що «підпис від імені [PERSON] під основним рукописним текстом заяви від його імені на ім'я т.в.о. директора НЕК «Укренерго» [PERSON] про звільнення за згодою сторін, без дати, з резолюцією «Погоджую звільнення 24.03.2017 р.» виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Основний рукописний текст заяви від імені [PERSON] на ім'я т.в.о. директора НЕК «Укренерго» [PERSON] про звільнення за згодою сторін, без дати (крім революційного запису «Погоджую звільнення 24.03.2017 р.») виконаний [PERSON]. Підпис від імені [PERSON] під основним рукописним текстом заяви від його імені на ім'я т.в.о. директора НЕК «Укренерго» [PERSON] про звільнення за згодою сторін, без дати виконаний [PERSON]. Діагностичні ознаки почерку, які б свідчили про виконання основного рукописного тексту та підпису від імені [PERSON] у заяві від імені [PERSON] на ім'я т.в.о. директора НЕК «Укренерго» [PERSON] про звільнення за згодою сторін, без дати, під впливом на процес письма збиваючих факторів природного (зокрема, виконання почергових об'єктів у незвичайному психофізіологічному стані особи, обумовленому психологічним тиском) або штучного характеру, пов'язаних з порушенням письмово-рухових функцій виконавця, у даних почергових об'єктах відсутні». За наведених обставин, судом встановлено, що після написання заяви про звільнення за угодою сторін, позивач її не відкликав, жодного доказу на підтвердження того, що на позивача здійснювався психологічний тиск з метою одержання його згоди на звільнення, матеріали справи не містять, ці обставини спростовуються також висновком експертів, що дає підстави дійти висновку, що всі наведені докази підтверджують волевиявлення позивача на звільнення за угодою сторін. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містятьсяроз'яснення пронедопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірваннятрудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим, зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у пункті 4 статті 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена у статтях 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Таким чином, виходячи з нормативного (а не сутнісного) тлумачення пунктів 4, 8 статті 36, частини третьої статті 40, частини третьої статті 41, статей 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - пункт 8 статті 36 КЗпП України, а не у зв'язку із звільненням працівника з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу, норми частини третьої статті 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постановах: від 26 грудня 2012 року № 6-156 цс 12, від 23 січня 2013 року № 6-127 цс 12, про відсутність підстав для відходу від цієї правової позиції зазначено у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №336/1352/16-ц. З урахуванням наведеного, суд вважає безпідставними посилання позивача, як окрему підставу для поновлення на займаній посаді, факт його звільнення в період тимчасової непрацездатності, оскільки законодавчо закріплена заборона звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності стосується випадків припинення трудових договорів з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, що закріплені ст.ст.40, 41 КЗпП України. З огляду на викладене, враховуючи встановленні судом обставини та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для поновлення позивача на посаді виконуючим обовязки заступника директора з інвестиційного планування та закупівельДержавного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», як і для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогул з урахуванням вимог ст. 235 КЗпП України, оскільки ці вимоги є похідними та залежать від вирішення судом спору про наявність підстав для поновлення працівника на займаній посаді, томупозовні вимоги про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню в повному обсязі. Виходячи з положень ст.47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Разом з тим, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем рішення про поновлення на роботі (ст. 236 КЗпП України), а також невидача трудової книжки звільненому працівнику, що є порушенням вимог розділу 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінсоцзахисту населення України від 29.07.93 р. № 58, в цих випадках працівникові має бути виплачений середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до частин 1, 2 ст. 117 КЗпП і п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а за наявності спору про розміри належних сум спір вирішується судом, який визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням розміру спірної суми, її частки в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком та інших обставин. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. З урахуванням наведеного, в межах даного спору суд не дає оцінку відносинам, які виникли між сторонами у справі, та стосуються дотримання роботодавцем трудового законодавства в частині своєчасного проведення розрахунку з працівником при його звільненіта строків видачі трудової книжки, оскільки ці вимоги є окремими предметом позову, регулюються спеціальними нормами трудового законодавства, та їх доведення є самостійним предметом доказування. В той же час позивач, наголошуючи у позовній заяві на допущені порушення роботодавця, пов'язані з несвоєчасним проведення розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки, окремих позовних вимог з визначеним способом захисту не заявляв, а в силу положень ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз'яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Виходячи з предмету позову, позивачем окремо заявлено вимогу про відшкодування за рахуноквідповідача моральної шкоди, яка визначена у розмірі 20000,00 грн., однак в межах даного спору позивачем не доведено факт порушення його трудових прав з боку відповідача, як роботодавця, що є визначальним для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди з урахуванням положень ст. 237-1 КЗпП України, при цьому, в діях відповідача відсутня така неправомірна поведінка, яка потягнула б за собою настання відповідальності за заподіяння моральної шкоди, інших підстав для відшкодування моральної шкоди позивачем не наведено, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України) З огляду на викладене, розглядаючи справу в межах позовних вимог, з викладених у позовній заяві підстав та на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованим та не вбачає передбачених законом підстав для його задоволення. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір», суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed