Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

05.07.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, яка в подальшому була уточнена до [PERSON] , Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм про зняття арешту. Вказавши, що відповідно свідоцтва про право власності на житло від 29.06.1994 року, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної, спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [INFO] , [PERSON] помер відповідно свідоцтва про смерть виданого виконавчим комітетом Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області. На підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18 квітня 2008 року затвердженої начальником відділу виконавчої служби постановлено накласти арешт на все майно, що належить [PERSON] на 1/4 майна кв. [ADDRESS] та заборонити здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить [PERSON] . В ході отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, мені, як власнику 1А квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.06.1994 року, стало відомо про наявність постанови про накладення арешту на нерухоме майно, зареєстрованого Ізюмською державною нотаріальною конторою Харківської області 18 квітня 2008 року (заявник Ізюмський міськрад ВДВС), реєстраційний номер обтяження: 7054739, об`єкт обтяження: квартира [ADDRESS] , тобто на всю квартиру. Вважає, що накладення арешту на нерухоме майно, а саме на кв. [ADDRESS] пов`язаний зі стягненням з мене аліментів на користь [PERSON] . Згідно Автоматизованої системи виконавчого провадження (спецрозділ) виконавче провадження по виконанню виконавчого документа №А-191 виданого 16.12.1996 року про стягнення з мене, [PERSON] на Користь [PERSON] аліментів завершено, виконавчий документ повернуто без виконання. У відповідності до п.9 порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2016 року вказане виконавче провадження знищено, тобто на даний час підстави для накладення арешту на належне майно відсутні. Згідно відповіді міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському. Ізюмському районах та місту Ізюму від 08.06.2021 року .N»25410 на заяву [PERSON] зазначено, що згідно перевірки даних Автоматизованої системи виконавчого провадження постанови про накладення арешту на майно, що належить [PERSON] не виносились. На підставі відповіді міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському. Ізюмському районах та місту Ізюму від 23.06.2021 року №29711 наданої [PERSON] вказано, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (за параметрами пошуку «за суб`єктом - [PERSON] »), відомості про зареєстровані на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] » відсутнє. За параметрами пошуку «за об`єктом - [ADDRESS] »), обтяження на дані нерухомості зареєстровано, але суб`єктом обтяження є інша особа, тобто [PERSON] . Просить суд Скасувати арешт та заборону здійснювати відчуження з квартири [ADDRESS] , яка відповідно свідоцтва про право власності на житло від 29.06.1994 року, належить на праві приватної, спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до частин 2-6 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою про стягнення аліментів, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно частини третьої статті 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Враховуючи викладене, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідачі своїм правом подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін не надали. Відповідачем головним державним виконавцем Лісниковою В. подано відзив в якому вказано, що державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 6 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження». Від відповідача [PERSON] на адресу суду повернулося рекомендоване поштове відправлення з відміткою про причину повернення «за закінченням терміну зберігання». Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 4ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд, незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 16 липня 2021 року було прийнято до розгляду цивільну справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та надано відповідачу для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини: За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Встановлено, що в Міжрайонному відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження № 3108758 щодо примусового виконання судового наказу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області № А-191 від 16.12.1996 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в розмірі ј частини з усіх видів заробітку, у межах виконання якого винесено постанову про арешт майна боржника. (а.с. 9) Відповідно Інформації на майно позивача було накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна за № 7054739 дата реєстрації від 18.04.2008 року, підстава постанова б/н 15.04.2008 Ізюмського міськрад ВДВС. (а.с. 10) Відповідно до інформації наданої начальником Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм виконавче провадження по виконанню виконавчого документа № А-191 виданого 16.12.1996 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] завершено, виконавчий документ повернуто без виконання. (а.с. 11) Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29.06.1994 року виданого бюро приватизації оптико-механічного заводу квартира за адресоюм: [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . (а.с. 8) Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності зі ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7. та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). У відповідності до вимог ст. 16 ЦК України, захист права позивача необхідно вчинити шляхом припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення, тобто звільнити майно з-під арешту. Оскільки, постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) накладено арешт на все майно у межах суми стягнення, що фактично позбавило позивача гідно розпоряджатися майном та унеможливлює позивача розпоряджатися майном , суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У відповідності до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду віднести за рахунок позивача.

Outcome: approved