Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

06 вересня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 30 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №ML-300/456/2007, за умовами якого вказаний відповідач отримала кредит в розмірі 40000 доларів США, зобовязавшись повернути кредит до 30 серпня 2025 року щомісячними платежами згідно графіку, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 4,99% річних + FIDR. Виконання [PERSON] своїх договірних зобовязань із повернення кредиту в повному обсязі забезпечено порукою відповідача [PERSON], оформленою договором поруки №SR-300/456/2007 від 30 серпня 2007 року. 27 травня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк», яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», та позивачем було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким позивач набув права вимоги до [PERSON] за вказаним вище кредитним договором, а також до поручителя. Посилаючись на те, що внаслідок невиконання позичальником своїх договірних зобовязань перед кредитором утворився борг в розмірі 35975,87 доларів США (за курсом НБУ 863420,88 гривень), позивач просив суд стягнути такий борг солідарно з відповідачів на свою користь, а також покласти на відповідачів судові витрати по справі. В останнє судове засідання представник позивача не зявився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в ході розгляду справи, а також в надісланому до суду письмовому клопотанні просив справу розглянути за своєї відсутності, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання повторно не зявились, про дату, часта місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в звязку із чим суд вважає за можливе на підставі ст.ст.169, 224 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 30 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», як кредитодавцем, та відповідачем [PERSON], як позичальником, укладено кредитний договір №ML-300/456/2007, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 40000 доларів США, зобовязавшись повернути кредитні кошти до 30 серпня 2025 року щомісячними платежами відповідно до графіку погашення кредиту, сплативши 4,99% річних + FIDR за користування кредитом. Кредитним договором також передбачено право кредитора вимагати від позичальника дострокове повернення кредиту у випадку невиконання взятих на себе зобовязань зі своєчасного повернення кредиту. (а.с.4-8, 12-15) З метою забезпечення виконання відповідачем [PERSON] взятих на себе договірних зобовязань між ЗАТ «ОТП Банк» та відповідачем [PERSON] 30 серпня 2007 року було укладено договір поруки №SR-300/456/2007. За умовами такого договору відповідач [PERSON], як поручитель, зобовязався перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником [PERSON] за невиконання останньою взятих на себе договірних зобовязань за кредитним договором №ML-300/456/2007 від 30 серпня 2007 року (а.с.9, 12-15). 27 травня 2011 року між позивачем, як покупцем, та ПАТ «ОТП Банк», яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», як продавцем, укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого продавець відступив, а покупець набув права вимоги до відповідача (боржника) за кредитним договором №ML-300/456/2007 від 30 серпня 2007 року. (а.с.16-30) Із матеріалів справи судом також встановлено, що внаслідок неналежного виконання відповідачем [PERSON] своїх договірних зобовязань із повернення кредиту в неї вже перед новим кредитором, яким є позивач, утворилась заборгованість, розмір якої станом на 05 січня 2016 року становить 35975,87 доларів США, що за курсом НБУ становить 863420,88 гривень і складається лише із заборгованості за тілом кредиту. Саме даний розмір боргу позивач і просить суд стягнути за своїм позовом. (а.с.10-11) Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України. Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір, який є обовязковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обовязково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України), а також договір поруки (ст.553 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Положеннями ст.524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обовязок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. При цьому за змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст.ст.546, 547 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобовязання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб. Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом ст.ст.512-514, 516 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами ст.ст.1077-1079, 1082 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Нормою ст.625 ч.1 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обовязку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за кредитним договором №ML-300/456/2007 від 30 серпня 2007 року та договором поруки №SR-300/456/2007 від 30 серпня 2007 року з урахуванням на договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 травня 2011 року, приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшли підтвердження факти укладення таких договорів із дотриманням вимог законодавства щодо порядку їх укладення, змісту та форми таких договорів, а також підтверджено факт набуття позивачем прав вимоги до відповідачів за цим кредитним договором і договором поруки, та встановлено невиконання відповідачами своїх зобовязань за вказаними договорами по відношенню до кредитора, що зумовило виникнення кредитної заборгованості в наведеному в позові розмірі та права у позивача вимагати її стягнення на свою користь в судовому порядку солідарно з обох відповідачів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідачів в рівних частках на користь позивача понесені останнім при зверненні до суду із даним позовом судові витрати в розмірі 12951,31 гривень, тобто по 6475,66 гривень з кожного (а.с.1). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved