Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

04 січня 2021 року позивач Управління Державного агентства рибного господарства у Івано-Франківській області звернувся з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів», «Положення про Управління Державного агентства рибного господарства у Івано-Франківській області» та Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Управління Державного агентства рибного господарства у Івано-Франківській області здійснює повноваження державного управління у сфері рибного господарства та рибної промисловості, охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в районі діяльності. Відповідно до наказу начальника Управління Державного агентства рибного господарства у Івано-Франківській області від 07 червня 2019 року № 34-к відповідача [PERSON] з 11 червня 2019 року призначено на посаду головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль» Управління Державного агентства рибного господарства у Івано-Франківській області. Наказами № 41-щв від 12 грудня 2019 року та № 10-що від 03лютого 2020 року відповідачу надано щорічну основну відпустку загальною тривалістю 30 календарних днів за період роботи з 11 червня 2019 року по 10 червня 2020 року. Наказом № 20-щв від 15 червня 2020 року відповідачу надано частину щорічної основної відпустки за період роботи з 11 червня 2020 року по 10 червня 2021 року тривалістю 3 календарні дні. Наказом № 21-щв від 15 червня 2020 року відповідачу надано частину щорічної основної відпустки за період роботи з 11 червня 2020 року по 10 червня 2021 року тривалістю 5 календарних днів. Наказом № 23-щв від 07 липня 2020 року відповідачу надано частину щорічної основної відпустки за період роботи з 11 червня 2020 року по 10 червня 2021 року тривалістю 14 календарних днів. Таким чином, протягом червня-липня 2020 року відповідачу надано щорічну основну відпустку за період роботи з 11 червня 2020 року по 10 червня 2021 у кількості 22 календарних днів. Згідно розрахункового листка на виплату відпустки відповідачу нарахована та здійснена оплата наданої відпустки у розмірі 7631,58 грн. Враховуючи, що наказом начальника Управління Державного агентства рибного господарства у Івано-Франківській області від 28 липня 2020 року № 55-к відповідача звільнено з посади головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль» на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін), у відповідача виникла заборгованість за 18 днів відпустки, що були надані в рахунок невідробленої частини робочого року. Відповідно до розрахунку заборгованості [PERSON] за невідроблені дні відпустки, заборгованість відповідача за 18 днів відпустки, що були надані в рахунок невідробленої частини робочого року, становить 5 026, 44 гривень. З метою досудового врегулювання спору позивач листами від 28 липня 2020 року та від 26 листопада 2020 року звертався до відповідача про необхідність повернути кошти заборгованості за невідроблені дні відпустки у добровільному порядку. Відповідач отримані кошти не повернув. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за 18 днів відпустки, наданих в рахунок невідробленої частини робочого часу, в сумі 5026,44 грн та судовий збір в розмірі 2270 грн. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 січня 2021 року позовну заяву залишено без руху. 21 січня 2021 року позивачем усунуто виявлені недоліки, тому ухвалою суду від 22 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 15 березня 2021 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити (а.с. 34-36). Ухвалою суду від 15 березня 2021 року витребувано з Управління Державного агентства рибного господарства у Івано-Франківській області копію наказу про надання відпустки [PERSON] за період з 07 червня 2019 року по 31 грудня 2019 року. 19 березня 2021 року до суду представник позивача подала відповідь на відзив (а.с.66-68). Ухвалою суду від 25 березня 2021 року витребувано з Управління Державного агентства рибного господарства у Івано-Франківській області копію наказу про надання відпустки [PERSON] від 03 лютого 2020 року № 10-що, а також копії наказів про надання відпустки [PERSON] в період з 11 червня 2019 року по 10 червня 2020 року. У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник у судовому засіданні просили у задоволенні позову відмовити, пояснили, що позивач у добровільному порядку нарахував та виплатив відповідачу кошти, жодних рахункових помилок зі сторони позивача не було. Суд, вислухавши сторони, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Управління Державного агентства рибного господарства у Івано-Франківській області листами від 28 липня 2012 року №1-16-19/652-20 та від 26 листопада 2020 року №1-16-19/1185-20 зверталося до [PERSON] про необхідність повернути кошти заборгованості за невідроблені дні відпустки у добровільному порядку, що залишилися без відповіді (а.с. 5-6). Відповідно до розрахунку заборгованості, після відрахування податкових платежів, заборгованість [PERSON] за 18 днів відпустки, наданих йому в рахунок невідробленої частини робочого року, становить 5026,44 грн (а.с.7). Як вбачається з розрахункового листка на виплату розрахункових відпустки, [PERSON] нарахована та здійснена оплата наданої відпустки у кількості 22 дня у розмірі 7 631,58 грн (а.с. 8). Наказом № 34-к від 07 червня 2019 року Управління Державного агентства рибного господарства у Івано-Франківській області, [PERSON] призначено на посаду головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль» Управління Державного агентства рибного господарства у Івано-Франківській області з 11 червня 2019 року як такого, що успішно пройшов конкурс (а.с. 9). Відповідно до наказу Управління Державного агентства рибного господарства у Івано-Франківській області від 15 червня 2020 року № 20-щв, [PERSON] надано частину щорічної основної відпустки з 17 червня 2020 року по 19 червня 2020 року за період роботи з 11 червня 2020 року по 10 червня 2021 року тривалістю 3 календарні дні (а.с.10). Згідно наказу № 21-щв від 15 червня 2020 року [PERSON] надано частину щорічної основної відпустки з 22 червня 2020 року по 26 червня 2020 року за період роботи з 11 червня 2020 року по 10 червня 2021 року тривалістю 5 календарних днів (а.с.11). Наказом від 07 липня 2020 № 23-щв [PERSON] надано частину невикористаної щорічної основної відпустки з 06 липня 2020 року по 19 липня 2020 року за період роботи з 11 червня 2020 року по 10 червня 2021 року тривалістю 14 календарних днів з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с.12). Як вбачається з наказу від 28 липня 2020 року № 55-к, [PERSON] звільнено із займаної посади головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль» 28 липня 2020 року, за угодою сторін відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (а.с.13). Наказом від 12 грудня 2019 року № 41-щв [PERSON] надано частину щорічної основної відпустки з 18 грудня 2019 року по 01 січня 2020 року за період роботи з 11 червня 2019 року по 10 червня 2020 року тривалістю 15 календарних днів з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с. 71). Згідно наказу від 03 лютого 2020 року № 10-що відповідачу [PERSON] надано частину щорічної основної відпустки з 05 лютого 2020 року по 19 лютого 2020 року за період роботи з 11 червня 2019 року по 10 червня 2020 року тривалістю 15 календарних днів (а.с.80). Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно із частиною першою статті 4 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. За змістом статті 9 Цивільного кодексу України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до частини першої статті 127 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 26 Закону України «Про оплату праці», відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Одним із видів відрахувань із заробітної плати є відрахування із заробітної плати працівників для покриття заборгованості підприємству, де вони працюють. Згідно із пунктом 2 частини другої статті 127 Кодексу законів про працю України, відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію. Тлумачення положень частини другої статті 127 Кодексу законів про працю України дає підстави дійти висновку, що відрахування із заробітної плати працівника для покриття ним заборгованості підприємству, де він працює, можуть провадитися за наказом (розпорядженням) власника підприємства або уповноваженого ним органу. Отже, видача відповідного наказу є правом власника підприємства. Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Відповідно до статті 1215 Цивільного кодексу України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Таким чином, виходячи з аналізу вказаних правових норм, для врегулювання трудових відносин норми Цивільного кодексу України застосовуються в субсидіарному порядку, тобто до трудових відносин, які не врегульовані трудовим законодавством. Суд зауважує, що системне тлумачення положень статтей 127, 233 Кодексу законів про працю України, статті 22 Закону України «Про відпустки» дає підстави зазначити, що роботодавець може звернутися із вимогами про стягнення коштів за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки до суду протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум. Аналогічна позиція також зазначена у пункті 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13. Випадки, у яких можуть здійснюватися відрахування із заробітної плати, передбачені у статті 127 Кодексу законів про працю України. Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно висновку Верховного суду, викладеного у постанові від 17 липня 2019 року у справі № 332/1433/17-ц, спірні правовідносини щодо стягнення заборгованості, яка виникла у зв`язку з використанням днів відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року, регулюються трудовим законодавством. Отже, такі відносини регулюються трудовим законодавством України, тому суд вважає безпідставним застосування до спірних правовідносин положення статей 1212, 1215 Цивільного кодексу України, як про це просить відповідач. Судом встановлено, що відсутній наказ про відрахування із заробітної плати відповідача за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року, що підтверджується сторонами. Оскільки відповідач звільнився з роботи до закінчення робочого року, за який він одержав відпустку повної тривалості, а під час звільнення відрахування із суми заробітної плати, нарахованої під час остаточного розрахунку, за наказом (розпорядженням) позивача не проведено, то позивач має право стягнути відповідну суму у судовому порядку. До суду позивач звернувся із вказаним позовом в межах строку, визначеного частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з платіжних доручень № 116 від 08 грудня 2020 року та №167 від 15 січня 2021 року (а.с. 16, 23) позивачем сплачено судовий збір за позовом у загальному розмірі 2270,00 грн. Позовні вимоги задоволені повністю, тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 127, 233 Кодексу Законів про працю України, статті 22 Закону України «Про відпустки»,

Outcome: approved