Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

05 жовтня 2017 року позивач звернулась до Троїцького районного суду Луганської області із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що її рідний дядько [PERSON] помер 24 січня 2014 року у м.Луганськ. Після його смерті залишилась спадщина у вигляді будинку та земельної ділянки, які розташовані у м.Луганськ, вул.Нахимова, б.10. За життя [PERSON] склав заповіт, яким залишив все належне майно їй, [PERSON]. Крім того, ? частина спадкового майна належить [PERSON], яка доводиться рідною сестрою [PERSON]. 11 березня 2010 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого належну їй ? частку спадкового майна заповіла [PERSON]. 31 березня 2014 року [PERSON] померла. 28 березня 2015 року [PERSON] в присутності двох свідків передала [PERSON] грошові кошти в сумі 50\~000,00 грн за майно, яке йому заповіла [PERSON], а останній відмовився від цього майна на її користь. Однак у звязку з тим, що вказана розписка була складена у м.Луганськ, посвідчити її в нотаріальному порядку виявилось неможливим з причин проведення антитерористичної операції на території м.Луганськ. Зазначене позбавляє її можливості оформити право власності на спадкове майно шляхом звернення до нотаріальної контори, у звязку з чим вона просить визнати за нею право власності на вищевказане спадкове майно на підставі рішення суду. Сторони в судове засідання не зявились. Позивач надала клопотання, згідно якого просила справу розглянути без її участі. Причини неявки відповідача суду невідомі. Про дату та час судового засідання він повідомлявся завчасно, належним чином. Статтею 10 ЦПК України встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, подані відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі , виникає спір. Судом встановлено, що [PERSON], згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛГ №164896 є власником земельної ділянки площею 0,0600 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за адресою: вул.Нахімова, 31, м.Луганськ. Співвласником вказаної земельної ділянки є [PERSON], розмір часток у спільній власності не визначений (а.с.14-17). Згідно копії заповіту від 14 вересня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] все своє майно заповів [PERSON] (а.с.7). З копії свідоцтва про смерть від 28 січня 2014 року, виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції, [PERSON] помер 24 січня 2014 року у м.Луганськ (а.с.9). Відповідно до копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №26515104 від 04 лютого 2014 року, спадкова справа після смерті [PERSON] була заведена Пятою луганською державною нотаріальною конторою (а.с.8). Заповітом від 11 березня 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON], належне їй майно заповіла [PERSON] (а.с.10). Вказаний заповіт був зареєстрований 11 березня 2010 року у Спадковому реєстрі за №49000456, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №23100093 від 11 березня 2010 року (а.с.11). 31 березня 2014 року [PERSON] померла у м.Луганськ, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції (а.с.12). З копії розписки від 28 березня 2015 року вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] 50\~000,00 грн за майно, вказане в заповіті [PERSON], взамін чого [PERSON] відмовився від належного йому спадкового майна на її користь (а.с.13). Згідно копії матеріалів інвентаризаційної справи, житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: вул.Нахімова, 31, м.Луганськ, належить [PERSON] та [PERSON] (а.с.18). Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, Законами України від 02.09.1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат», від 23.06.2005 року № 2709-ІV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту - спадкоємці за законом. В силу ст., ст. 1268, 1274 ЦК України спадкоємці за заповітом чи законом мають прийняти спадщину , або не прийняти її, чи відмовитися від прийняття спадщини на користь будь- кого із спадкоємців незалежно від черги. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», в якій зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. Відповідно до ст.67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Як вбачається зі змісту ст. 66 вищезазначеного закону на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Будь-яких інших доказів на підтвердження викладених у позові обставин, позивачем до суду надано не було, клопотань про витребування доказів у процесі розгляду даної цивільної справи також не заявлялося. При цьому, відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесенні рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Позивач посилається у позові на те, що вона не має можливості оформити спадщину у нотаріальному порядку, однак у матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса, вчинена у встановленому законом порядку, про відмову у вчиненні нотаріальних дій саме з видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами і земельну ділянку за адресою: вул.Нахимова, б. 10, м.Луганськ, у звязку з чим викладені у позові обставини, за яких позивач не може оформити спадщину у нотаріальному порядку, не підтверджуються належними на те доказами. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок з будівлями та спорудами та земельну ділянку за адресою: вул.Нахимова, б.10, м.Луганськ, а з доданих до позовної заяви копій документів вбачається, що спадкодавцю [PERSON] належить земельна ділянка за адресою: вул.Нахімова, б. 31, м.Луганськ. Документи, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами за вказаною вище адресою, взагалі відсутні в матеріалах справи, а позивачем клопотань про витребування доказів не заявлялось, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Таким чином, з огляду на безпідставність позовних вимог, оцінивши всі зібрані по справі \~докази у сукупності, суд прийшов до висновку, що обставини, на які посилається позивач та її представник як на підставу задоволення позовних вимог не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи та\~не ґрунтуються на законі, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed