Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

06.11.2020 до Печерського районного суду м. Києва за підсудністю зі Злочівського районного суду Львівської області надійшов позов [PERSON] згідно вимог якого, остання просить суд: 1. Зобов`язати Акціонерне товариство «Комерційний Банк «Приватбанк», код за ЄДРПОУ 14360570, як донора інформації, спростувати та вилучити з кредитної історії інформацію щодо [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , наданою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», код за ЄДРПОУ 33546706 за Кредитним договором №LVZ0GF00000007 від 23.09.2005 року, який судом визнаний недійсним та зобов`язати не поширювати недостовірну інформацію щодо неї. 2. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», код за ЄДРПОУ 33546706, вилучити з кредитної історії інформацію щодо [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , наданою Акціонерним товариством «Комерційний Банк «Приватбанк», код за ЄДРПОУ 14360570 за Кредитним договором №LVZ0GF00000007 від 23.09.2005 року, укладеним із АТ «КБ «ПриватБанк», який судом визнаний недійсним та заборонити поширювати недостовірну інформацію відносно неї. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що в листопаді 2019 року з мережі «Інтернет» їй стало відомо, що на офіційному сайті www.ubki.ua Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», код за ЄДРПОУ 33546706, надалі по тексту «Відповідача-2»,- міститься інформація про наявність у [PERSON] заборгованості перед АТ КБ «ІІРИВАТБАНК», код за ЄДР 14360570 за Кредитним договором №LVZ0GF00000007 від 23.09.2005 року, хоча Ухвалою ВВСУ від 26.10.2016 року по справі № 449/1318/13-ц даний Кредитний договір було визнано недійсним. За вказаних обставин, позивач звернулась з письмовою вимогою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», код за ЄДРПОУ 33546706 та отримала відповідь з копією своєї кредитної історії. Відповідач-2 на підставі наданої Відповідачем-1 недостовірної інформації відносно [PERSON] через інтернет-технології мережею «Інтернет» поширює недостовірні відомості відносно позивача, зокрема, про наявність у неї кредитних зобов`язань за кредитним договором №LVZOGF0000007, укладеним 24.09.2005року між [PERSON] та АТ«КБ «ПриватБанк». Оскільки Кредитний договір №LVZ0GF0000007, укладеним 24.09.2005року між [PERSON] та АТ«КБ «ПриватБанк» був визнаний недійсним у судовому порядку. Також, позивач вказує, що під час укладання Кредитного договору №LVZOGF0000007, відповідачу-1 свою письмову згоду на надання, використання та розповсюдження інформації щодо неї не надавала, тому у ТОВ «Українське бюро кредитних історій» немає підстав для оприлюднення, надання, використання та розповсюдження такої інформації щодо позивача будь-яким третім особам. Вказані обставини послугували позивачу підставою для звернення до суду за захистом її порушених прав та інтересів. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.11.2020 року справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами відкрито провадження та роз`яснено відповідачу право надати у десятиденний строк з дня вручення даної ухвали надати відзив на позовну заяву. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Як вбачається із матеріалів позовної заяви, відповідачі були повідомлені про судове засідання шляхом направлення судової повістки на адресу місцезнаходження та публікації оголошень на веб-порталі судової влади України, що визначено Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та узгоджується з приписами цивільного процесуального законодавства, що як наслідок свідчить, що відповідачі вважаються повідомленим про розгляд справи належним чином. Позивач в судове засідання не з`явилася про місце і час судового розгляду повідомлена належним чином, направила до суду заяву про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у позовній заяві та просить провести розгляд у його відсутність. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, з урахуванням обставин викладених у відзиві на позов, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення у відсутність сторін. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судовим розглядом встановлено, що 23.09.2005 р. між [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (скорочена назва - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), на теперішній час Акціонерним товариством «Комерційний Банк «Приватбанк» (скорочена назва - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), код за ЄДР 14360570, надалі по тексту - «відповідачем-1» було укладено Кредитний договір №LVZ0GF00000007 від 23.09.2005 року у відповідності до якого позивач отримала від відповідача грошові кошти в сумі 13400 доларів США зі сплатою 12,72 відсотків на рік, терміном до 23.09.2025 року. 24.09.2005 року між позивачем і відповідачем-1 була укладена Додаткова угода до Кредитного договору із зазначенням в п.1.1. Договору, що кредит надається для купівлі 9/25 частки житлового будинку [ADDRESS] . В забезпечення зобов`язань по укладеному Кредитному договору між позивачем і відповідачем-1 був укладений Договір іпотеки нерухомого майна від 30.09.2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Золочівського міського нотаріального округу Швець О.В. та зареєстрованим в книзі реєстрів за № 4450 від 24.09.2005 року, у відповідності до якого позивач передала в іпотеку відповідачу належний їй на праві приватної власності 9/25 частки житлового будинку [ADDRESS] . 21 березня 2014 року Перемишлянським районним судом Львівської області задоволено позов [PERSON] до ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору №LVZOGF0000007 від 24.09.2005р. Не погоджуючись з прийнятим судом рішенням, Відповідач-1 звернувся з апеляційною скаргою до Апеляційного суду Львівської області, який 15.03.2016 року постанови ухвалу, якою рішення суду першої інстанції - скасував та в позові відмовив. 26 жовтня 2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановлено ухвалу у справі № 449/1318/13-ц (провадження № 6- 10474св16), якою рішення Апеляційного суду Львівської області скасовано, а рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 березня 2014 року залишено без змін. 26 грудня 2016 року ухвалою Верховного суду України у справі №6-3048ц16 відмовлено у допуску до провадження Верховного суду України справи за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа: - Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву, про визнання правочину недійсним за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016. Так, позивач вказує, що на офіційному сайті www.ubki.ua Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», код за ЄДРПОУ 33546706, надалі по тексту «Відповідача-2»,- міститься інформація про наявність у [PERSON] заборгованості перед АТ КБ «ІІРИВАТБАНК», код за ЄДР 14360570 за Кредитним договором №LVZ0GF00000007 від 23.09.2005 року, хоча Ухвалою ВВСУ від 26.10.2016 року по справі № 449/1318/13-ц даний Кредитний договір було визнано недійсним. Позивач звернулась з письмовою вимогою від 01.03.2021 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», код за ЄДРПОУ 33546706 про спростування та вилучення інформації щодо кредитного договору. Відповідно до наданої [PERSON] відповідачем-2 кредитної історії вбачається, що на ім`я позивача у розділі 1. Інформація за договором (PB.USD.LVOALZ1653782) вказано дату видачі кредиту - 30.09.2005; сума кредиту - 13400,00; поточна заборгованість - 10674,52; поточна прострочена заборгованість - 10674,52; валюта кредиту - USD; строк дії кредиту до - 23.09.2025; донор інформації - «ПриватБанк». Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (частина перша статті 5 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2020 року у справі № 686/7590/18 (провадження № 61-698св19) вказано, що «за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності». Відповідно до пункту 1 розділу III Прикінцеві положення Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» від 23 червня 2005 року № 2704-IV цей Закон набирає чинності через шість місяців з дня його опублікування. Правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію, порядок утворення, діяльності та ліквідації бюро кредитних історій визначені Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій». Відповідно до ст. 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» ведення кредитної історії - діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію. Користувач Бюро - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію. У частині першій статті 5 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, зокрема, що джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються Користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) бюро вилучає з кредитної історії всю інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, Договору або визнання їх недійсними. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено у ході розгляду справи ТОВ «Українське бюро кредитних історій» розміщено інформацію щодо позивача про те, що [PERSON] має заборгованість перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК», код за ЄДР 14360570 за Кредитним договором №LVZ0GF00000007 від 23.09.2005 року. Проте, рішенням суду, яке набрало законної сили, позов кредитний договір №LVZOGF0000007 від 24.09.2005р. визнано недійсним. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з п. 1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» встановлено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та вказаної Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України! а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена (частини четверта, сьома статті 277 ЦКУкраїни). Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що у ході розгляду справи судом встановлено недостовірність розповсюдженої інформації щодо кредитного договору №LVZOGF0000007 від 24.09.2005р. та наявності заборгованості у позивача за його неналежне виконання, тому, відповідно до пункту 1 частини першої ст. 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», така інформація підлягає вилученню. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі пропорційно до задоволеної частини позову - 840, 80 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved