Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

06.09.2017р. позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником житлового будинку №2 по вул.Нєкрасова в м.Білозерське Донецької області. В зазначеному приміщенні з 11.01.2011р. зареєстрований його дядько [PERSON], який ніколи не мешкав у будинку, у звязку з чим виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, що нараховуються відповідно до зареєстрованих осіб в будинку. Вважає, що відповідач втратив право користування будинком внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік, тому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: м.Білозерське, вул.Нєкрасова, 2. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, але в матеріалах справи мається заява від 06.10.2017р. в якій просить розглянути цивільну справу без його участі, просив суд задовольнити позовні вимоги, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином через оголошення в газеті «Урядовий Курєр» №212 від 10.11.2017р. Заяв про розгляд справи у його відсутність, або про перенесення розгляду справи до суду не надходило. Таким чином, на підставі ч.2 ст.158 та ч.2 ст.197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами у відсутності сторін на підставі доказів, які є в матеріалах справи. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину серії НАР 880713 від 05.11.2015р., [PERSON] отримав спірний будинок у спадщину після смерті його матері [PERSON], який складається з 1/2 ідеальної частини житлового будинку №2, загальною площею 54,9 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м., з відповідною частиною надвірних побудов та споруд по вул.Нєкрасова в місті Білозерське міста Добропілля, Донецької області (а.с.6). Копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.11.2015р. підтверджується право власності гр. [PERSON] на 1/2 частину будинку за адресою: м.Білозерське, вул.Нєкрасова, 2 (а.с.8). Відповідно до копії домової книги вбачається, що гр.[PERSON], 16.04.1986р.н. дійсно зареєстрований в будинку, який належить на підставі права власності гр.[PERSON], з 11.01.2011р.(а.с.9,10). Цей факт також підтверджується довідкою виконавчого комітету Білозерської міської ради №200 та №02/02-938 від 13.09.2017р. (а.с.12,17). В матеріалах справи присутній Акт від 21.08.2017р. за підписом депутата міської ради [PERSON] та секретаря міської ради [PERSON], відповідно до якого громадяни [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які мешкають по сусідству із позивачем, підтверджують, що [PERSON] не мешкає за адресою: м.Білозерське, вул.Нєкрасова, 2 вже шість років (а.с.13). Надаючи правову оцінку правовідносинам у справі, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 3 ст.61 ЦПК України встановлені підстави звільнення від доказування, а саме: обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.64 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст.71 Житлового кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 Житлового кодексу Української РСР, визначається наступний порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням: визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно п.10, 11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Виходячи з положень ст.71 ЖК України та роз'яснень, що містяться в пп.10 і 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України», право користування жилим приміщенням при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї зберігається протягом шести місяців або інших строків, передбачених цією статтею. В разі відсутності цих осіб понад встановлені строки з поважних причин (перебування у відрядженні, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) цей строк може бути продовжений судом. Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 405 ч.2 ЦК України передбачено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у суду не має підстав для сумніву в наданих відомостях позивача, зібрані по справі дані підтверджують факт не проживання відповідача у будинку позивача більше одного року, що є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved