Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

06.12.2016 року позивач - [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в розмірі 10000,00 доларів США. В обґрунтування позову наведено наступне. 29.09.2009 року позивач уклав з відповідачем договір позики на суму 5000,00 доларів США. 07.10.2009 року позивач позичив відповідачу ще 5000,00 доларів США. Наведене стверджується розписками. Зазначені кошти відповідач позивачу не повернув. 26.07.2016 року позивач надіслав відповідачу письмову вимогу про повернення коштів. 27.27.2016 року відповідач отримав вимогу, однак коштів не повернув. В ході судового розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги, зазначивши наступне. Крім позики у розмірі 10000,00 доларів США, відповідач отримав від позивача позику у розмірі 4000,00 та 2000,00 доларів США, які зобов'язувався повернути до 01.02.2010 року, що стверджується розписками від 23.12.2009 року та від 26.12.2009 року відповідно. Крім того, згідно з розписками від 25.11.2009 року позивач позичив відповідачу кошти у розмірі 14000,00 доларів США до 25.12.2009 року. Зазначені позики відповідач позивачу не повернув. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача 30000,00 доларів США, а також 3% річних від простроченої суми, що становить 72505,26 гривень. Відповідач позов не визнав, подав письмові заперечення на позов, згідно з якими зазначив, що розписки від 29.09.2009 року та від 07.10.2009 року не містять посилання на борговий характер зобов'язання та не покладають на відповідача обов'язок їх повертати. Розписки від 25.12.2009 року згідно з якими позивач позичив відповідачу кошти у розмірі по 7000,00 доларів США є копіями однієї розписки. На підтвердження позики у розмірі 2000,00 доларів США позивач надав дві розписки від 26.12.2009 року на суму по 1000,00 доларів США, що теж є копіями однієї розписки. Крім того, відповідач просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач пропустив строк позовної давності. Також відповідач зазначив, що між сторонами не виникло боргових зобов'язань, оскільки позивач передавав йому кошти на іншій правовій підставі. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Згідно з розпискою від 29.09.2009 року відповідач отримав від позивача грошову суму еквівалентну 5000,00 доларів США. Згідно з розпискою від 07.10.2009 року відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі, яка еквівалентна 5000,00 доларів США. Згідно з вимогою від 26.07.2016 року позивач встановив відповідачу строк - 7 календарних днів для повернення коштів у розмірі 10000,00 доларів США. Згідно з розпискою від 01.02.2010 року відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 1000,00 доларів США, які зобов'язався повернути до 01.02.2010 року. Згідно з розпискою від 25.11.2009 року відповідач отримав від позивача грошові кошти в позику у розмірі 7000,00 доларів США, які зобов'язався повернути до 25.12.2009 року. Згідно з розпискою від 23.12.2009 року відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 4000,00 доларів США, які зобов'язався повернути до 01.02.2010 року. Відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин і просив відмовити у задоволенні позову. Натомість позивач в ході розгляду справи подав клопотання про поновлення строку позовної давності. Суд приходить до висновку, що пропущений позивачем строк позовної давності слід поновити, оскільки такий пропущений з поважних причин. Позивач надав суду докази того, що він протягом 2010-2016 року неодноразово звертався в правоохоронні органи з метою захисту своїх прав і йому через необізнаність не було відомо, що такий засіб захисту є неефективним. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що сторони уклали три договори позики на загальну суму 12000,00 доларів США. Зазначене підтверджується розписками від 01.02.2010 року, від 25.12.2009 року та від 23.12.2009 року. Відповідач не оспорював факт отримання коштів від позивача. У строк визначений договором відповідач позичених коштів не повернув. Доказів того, що між сторонами виникли правовідносини не за договором позики, а на іншій правовій підставі суду не надано. Відповідач зобов'язався повернути отримані кошти, однак, свого обов'язку не виконав. Судом також встановлено, що відповідач отримав від позивача кошти у загальній сумі, яка еквівалентна 10000,00 доларів США, що стверджується розписками від 29.09.2009 року та від 07.10.2009 року. Однак, зазначені розписки не містять терміну повернення коштів. Згідно з правовою позицією ВС України, яка викладена у постанові від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Зазначені розписки не містять терміну повернення коштів. Тому, норми, що регулюють правовідносини, які виникають з договору позики не можна застосувати до зазначених правовідносин. Вимога від 26.07.2016 року, якою встановлено 7-денний строк для повернення вищевказаних коштів, не може бути доказом боргового характеру зобов'язань, оскільки зазначений строк визначений позивачем в односторонньому порядку за відсутності домовленості з відповідачем. Доказів укладення між сторонами інших договорів позики на загальну суму 8000,00 доларів США, про стягнення яких просить позивач, суду не надано. Суду не надано для дослідження у судовому засіданні оригіналів розписок, які б підтверджували отримання відповідачем у позику зазначеної суми коштів. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача коштів за договорами позики у розмірі 30000,00 доларів США підлягає до задоволення частково, з відповідача слід стягнути кошти у розмірі 12000,00 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 31.07.2017 року становить 321951,60 гривень. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв'язку з тим, що відповідач прострочив виконання грошових зобов'язань на загальну суму 12000,00 доларів США з нього підлягає до стягнення три проценти річних від простроченої суми, що становить 28975,64 гривень. Оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При пред'явленні позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 2612,50 гривень, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а оскільки розмір задоволених позовних вимог є вищим, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір у користь держави у розмірі 896,77 гривень.

Outcome: approved