Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

05.02.2020 року [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] , звернулася з позовом до [PERSON] , який зареєстрований в [ADDRESS] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим, приміщенням, а саме, будинком [ADDRESS] . В обгрунтування вимог зазначила, що їй на підставі договору дарування житлового будинку від 19.01.2002 року на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . У вказаному житловому будинку зареєстрований гр. [PERSON] , який не проживає в ньому понад рік без поважних причин, не сплачує комунальні платежи, в утриманні житла не бере участь, особистих речей його в будинку немає. Будинок перебуває у приватній власності позивача, реєстрація відповідача у ньому, перешкоджає праву позивачу користуванням даним житлом, не дає можливості позивачу на власний розсуд вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним позивачу правами. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений строк не надала, ухвалу про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження отримала 29.02.2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення, яке міститься в матеріалах справи. Суд, проаналізувавши наявні докази, приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що позивач прийняла в дар від [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування жилого будинку від 19 січня 2002 року (а.с.11,12). Згідно довідки про склад сім`ї від 08.01.2020 року №46 та довідки від 23.01.2020 року виданих виконавчим комітетом Овруцької міської ради Житомирської області, [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрований в [ADDRESS] , з 06.10.2016 року по даний час за місцем реєстрації не проживає (а.с.13,14). Крім того, той факт, що [PERSON] за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , фактично не проживає, підтверджується актами про фактичне не проживання №01 від 20.01.2020 року та №02 від 24.01.2020 року, актами обстеження сім`ї від 21.11.2019 року та 17.01.2020 року, та письмовими поясненнями [PERSON] та [PERSON] від 24 січня 2020 року (а.с.5-10). Згідно із ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Права власника будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, а також розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.41 Конституції, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За ст.317 ЦК, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Отже, законодавством визначено, що право власності є непорушним, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права. Відповідно до ч.2 ст. 277 ЦК України (в редакцію діючій на момент укладення договору дарування) договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Крім того, в договорі дарування житлового будинку вказано, що у відповідності із статтею 227 Цивільного Кодексу України, вказаний договір підлягає реєстрації за місцем знаходження житлового будинку у Коростенському міжміському бюро технічної інвентаризації, що не було зроблено позивачем, як видно з копію вказаного договору. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення такого майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації такого права. Таким чином, головним правовстановлюючим документом на будинок (на час звернення з позовом до суду), що підтверджує права власника, є виписка з Держреєстру. Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача не обґрунтованими, так як останньою не надано доказів, які підтверджують, відповідно до вимог чинного законодавства, її право власності на вказаний житловий будинок, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed