Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

05.02.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинилися в 2016 році у звязку з тим, що сторони втратили почуття кохання та поваги один до одного. Ведення спільного господарства з того часу припинено. Позивач переконана, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, адже це суперечить її інтересам, вважає, що збереження шлюбу неможливе. Спір щодо спільного майна між сторонами відсутній. Посилаючись на викладене позивач просила позов задовольнити. У судове засідання представник позивача не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутністю, проти задоволення позову не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, 07.02.2015 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Кос) [PERSON], який був зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 57, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ФП № 111458. Від шлюбу сторони дітей не мають. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 №11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Вище викладені вимоги законодавства регламентовані також ст.112 СК України. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно ст.ст. 110, 112 СК України позовна заява про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, якщо подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них і мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Проте спільне життя сторін не склалося через втрату почуття кохання та поваги один до одного. Сторони перестали вести спільне господарство. З 2016 року шлюбні відносини припинені. Таким чином, вище викладені обставини свідчать про те, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим та таким, що суперечить інтересам сторін. За такого, суд вважає, що їх сімя розпалася остаточно і зберегти її неможливо, тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved