Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

06.06.2018 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.06.1992 року державним нотаріусом Першої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області, зареєстрованого за № 2-1165. Крім нього в квартирі зареєстровані з 20.04.1978 року - дружина позивача [PERSON] та з 27.07.1995 року син позивача - відповідач [PERSON] В 2005 році відповідач забрав свої речі та виїхав за межі України. З того часу його місце знаходження позивачу не відоме, спілкується з ним лише іноді по телефону. В користуванні квартирою відповідачу перешкоди ніхто не чинив. В добровільному порядку знятись з реєстрації в належній позивачу квартирі відповідач не бажає. Вважає що реєстрація відповідача обмежує його право користування квартирою. На підставі викладеного, позивач вважає, що відповідач втратив право користування квартирою. Ухвалою суду від 30.08.2018 року по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про місце, день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Відомостей про причини неявки не надав. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи, дослідивши матеріали справи та вимоги ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку заочного розгляду. Заслухавши поясненя позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником квартири № [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.06.1992 року державним нотаріусом Першої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області, зареєстрованого за № 2-1165 (а.с. 3-4). Згідно копії домової книги у вказаній квартирі з 27.07.1995 року зареєстрований [PERSON], [INFO] (а.с. 5-6). Відповідно до довідки Первомайської міської ради Миколаївської області у вказаній квартирі значиться зареєстрованим відповідач й на теперішній час. З акту від 03.06.2018р., складеного ОСББ «Металіст» м. Первомайська Миколаївської області, [PERSON] фактично не проживає за місцем реєстрації з 2005 року. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що відповідач [PERSON] з 2005 року виїхав за межі України, добровільно перестав бути членом сімї [PERSON], не цікавиться і не піклується про своїх батьків. З того самого часу він не зявлявся в квартирі № [ADDRESS]. Відповідно до ст.. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач, який був зареєстрований за адресою в [ADDRESS], як член сімї власника, з 2005 року в квартирі не проживає, самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем тощо ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61,64 ЖК України) не набув. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позов обґрунтований, підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved