Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

06.04.2012 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду із позовом до [PERSON], треті особи без самостійних вимог - [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання іпотекодержателем нерухомого майна, звернення стягнення на нерухоме майно (а.с. 4-8 т. 1). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області 17.10.2013 року замінено сторону у справі і залучено до участі в справі правонаступника ПАТ «УкрСиббанк» -ТОВ «Кей-Колект» (а.с. 174 т. 2). Позивач ТОВ «Кей-Колект» позов мотивувало тим, що 03.12.2007 року між [PERSON] та АТ «УкрСиббанк» був укладений договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] в забезпечення своїх зобов`язань перед банком за договором про надання споживчого кредиту від 27.09.2007 року №11225278000 передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] в м. Вінниці. У 2008 році [PERSON], реконструювала квартиру з житлового приміщення в салон-перукарню і за рішенням Ленінського райсуду м. Вінниці від 23.12.20087 року за нею визнано право власності на реконструйоване приміщення, проте відповідні зміни не були внесені в реєстр іпотек. У жовтні 2010 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на приміщення салону-перукарні і рішенням Ленінського райсуду м. Вінниці від 07.10.2010 року в позові відмовлено, проте рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 31.12.2010 року дане рішення скасоване і за [PERSON] визнано право власності на приміщення перукарні. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.09.2011 року рішення апеляційного суду від 31.12.2010 року скасоване і залишене без змін рішення Ленінського райсуду м. Вінниці від 07.10.2010 року. Тобто, перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця [PERSON] до [PERSON] визнано незаконним. Разом з тим, в період чинності рішення апеляційного суду від 31.12.2010 року визнано право власності на салон-перукарню за [PERSON], а наступним рішенням від 19.10.2011 року поділено майно подружжя [PERSON] і за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності по ? на приміщення салону-перукарні. В свою чергу, 06.02.2012 року [PERSON] і [PERSON] уклали із [PERSON] договір купівлі-продажу, посвідчений нотаріусом, згідно якого останній набув у власність салон-перукарню. На підставі ст. 23 Закону України «Про іпотеку» [PERSON] набув статусу іпотекодавця і у разі невиконання боржником [PERSON] основного зобов`язання несе обов`язок за іпотечним договором в межах вартості іпотечного майна. Станом на 24.10.2013 року зобов`язання [PERSON] за кредитним договором не виконані і сума боргу становить 1 103 853,76 грн., тому на підставі ст. 33 Закону України «Про іпотеку», ст. 589 ЦК України, у іпотекодержателя виникає право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки 13.02.2012 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладений договір факторингу № 2, і 13.02.2012 року між цими ж сторонами укладений договір відступлення прав вимоги за договорами іпотек, ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу іпотекодержателя нерухомого майна і право на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу [PERSON] (а.с. 182-187 т. 2). 16.10.2014 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «Кей-Колект», третя особа без самостійних вимог - [PERSON] про визнання частково недійсним договору факторингу № 2 від 13.02.2012 року (в частині факторингу вимоги до [PERSON].) і договору відступлення права вимоги за договорами іпотек від 13.02.2012 року (в частині відступлення права вимоги за договором іпотеки із [PERSON] від 03.12.2007 року (а.с. 1-5 т. 3). Мотивований позов тим, що договір факторингу є фінансовою послугою і за цим договором може бути передано право вимоги боржника, який є виключно суб`єктом господарювання. Крім того, ще 22.07.2012 року, до укладення спірних договорів, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] і [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11225278000 в розмірі 837 264,79 грн. і вимога щодо стягнення боргу нерозривно пов`язана із особою кредитора - ПАТ «УкрСиббанк», тому відступлення права вимоги за договором факторингу суперечить ст. 215 ЦК України і дає підстави для визнання такого договору недійсним. Договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 13.02.2012 року є похідним від договору факторингу, предметом якого може бути виключно право грошової вимоги. Оскільки вимога щодо звернення стягнення на нерухоме майно не є грошовою вимогою, зміст договору відступлення права вимоги до [PERSON] також суперечить чинному законодавству і ст. 215 ЦК України, тому в цій частині підлягає визнанню недійсним (а.с. 1-5 т. 3). В судовому засіданні представник позивача Селезньов М.В. підтримав первісний позов, суду пояснив, що ТОВ «Кей-Колект» залишається іпотекодержателем нерухомого майна, оскільки після зміни статусу нерухомого майна в Реєстр іпотек зміни не вносились. Заперечення відповідача щодо недійсності договору факторингу є безпідставними, оскільки договір факторингу і договір про відступлення прав вимоги виконаний двома сторонами. Пояснення представника в письмовому вигляді залучені до матеріалів справи. Представник відповідача [PERSON] позов ТОВ «Кей-Колект» не визнав, вважає товариство неналежним позивачем, оскільки доказів переходу права вимоги за договором факторингу і за договором про відступлення прав вимоги позивачем не надано. Крім того, по договору факторингу до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право грошової вимоги, а не майнової, тому позов про звернення стягнення на іпотечне майно є безпідставним. Зустрічний позов підтримав, просив визнати договори від 13.02.2012 року недійсними на підставі ст. 215 ЦК України. Також додав, що з [PERSON], за рішенням суду вже стягнутий борг в сумі 837 264,79 грн. по кредитному договору від 27.09.2007 року. Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» Савченко І.Ю. позов [PERSON] не визнала, надала письмові заперечення (а.с. 61-62 т. 3). В судовому засіданні пояснила, що договір факторингу між ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» був виконаний, по договору сплачена сума в розмірі 221 600 000 грн., тому на підставі ст.ст. 514, 1077 ЦК України, ст. 24 Закону України «Про іпотеку» до нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні. Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг № 231 від 03.04.2009 року, на яке посилається позивач [PERSON], набрало чинності 25.03.2014 року, тому не може бути застосоване до даних правовідносин. Треті особи без самостійних вимог - [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання жодного разу не з`явились, повідомлення про згоду на участь в справі не надали. Відповідно до ст. 36 ЦПК України справа розглянута у відсутність третіх осіб. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, проте в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Судом встановлено, що 27.09.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір на отримання споживчого кредиту № 11225278000, відповідно до якого [PERSON] отримала кредитні кошти в сумі 105 000 доларів США під 11,9 %. З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором 03.12.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки, відповідно до якого предметом іпотеки стала трикімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею - 56,4 кв.м., житловою - 36 кв.м., що належала на праві власності [PERSON] Оригінали договорів були оглянуті в судовому засіданні, копії залучені до матеріалів справи (а.с. 9-15, 31-32 т. 1). Запис про обтяження був внесений до Державного реєстру іпотек 03.12.2007 року за № 6148709 (а.с. 42 т. 1). У 2008 році [PERSON] реконструювала квартиру з житлового приміщення у салон-перукарню. Відповідні зміни до Державного реєстру іпотек стосовно реконструйованої квартири у нежитлове приміщення внесені не були. У жовтні 2010 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], про визнання права власності на приміщення салону-перукарні, що розташований по [ADDRESS] в м. Вінниці. Рішенням Ленінського райсуду м. Вінниці від 07.10.2010 року у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 31.12.2012 року рішення суду першої інстанції скасоване та ухвалене нове рішення, яким право власності на салон-перукарню по [ADDRESS] в м. Вінниці визнано за [PERSON] Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.09.2011 року рішення Апеляційного суду скасовано та залишено в силі рішення суду першої інстанції. Таким чином, перехід права власності від іпотекодавця на предмет іпотеки визнано незаконним. Проте, в період чинності рішення Апеляційного суду Вінницької області від 31.12.2010 року, Ленінським райсудом м. Вінниці було ухвалене рішення, яким визнано право власності на салон-перукарню за [PERSON], а право власності на нього за [PERSON] - припинено. Рішенням цього ж суду від 19.10.2011 року було поділено майно між подружжям [PERSON] і за кожним з них визнано право власності на ? частку приміщення салону-перукарні. 06.02.2012 року [PERSON] уклали із [PERSON] нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно з яким останній придбав у власність спірне приміщення. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відповідні роз`яснення також містяться в п. 36 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин». У п. 1.6 договору іпотеки від 03.12.2007 року зазначено, що іпотека розповсюджується на всі приналежності предмету іпотеки та на всі невід`ємні від нього поліпшення, складові частини, внутрішні системи, що існують на момент укладення договору та виникнуть в майбутньому. Всі зроблені іпотекодавцем в період дії договору всілякого роду поліпшення, реконструкційні роботи, доробки тощо автоматично стають предметом договору - предметом іпотеки, - і не потребують внесення змін до договору. Враховуючи викладені обставини, [PERSON], який придбав приміщення салону-перукарні 06.02.2012 року і зареєстрував своє право у відповідному реєстрі, несе відповідальність в межах вартості іпотечного майна за кредитним договором від 27.09.2007 року. Такий висновок зроблений Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 19.06.2013 року, тому відповідно до ст. 338 ч. 4 ЦПК України, він є обов`язковим для суду першої інстанції при розгляді цієї справи (а.с. 226-228 т. 1). В судовому засіданні було також встановлено, що 13.02.2012 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладений договір факторингу № 2, відповідно до якого до нового кредитора перейшли права за договором про надання споживчого кредиту № 11225278000 від 27.09.2007 року, укладеного із [PERSON] 13.02.2012 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір відступлення прав вимоги за договорами іпотек, посвідчений нотаріусом разом, із додатком № 1 - списком цих договорів (а.с. 147-151, 162 т. 2). На виконання п. 3.2 договору факторингу 13.02.2012 року та договору відступлення прав вимоги був складений акт прийому-передачі прав вимоги (а.с. 145, 146 т. 2). Розрахунок по договору факторингу підтверджений відповідним платіжним дорученням із відміткою банку про надходження платежу на суму 221 600 000 грн. (а.с. 70 т. 3). Відступлення права вимоги за договорами іпотек від 13.02.2012 року було зареєстроване в Державному реєстрі іпотек (а.с. 188 т. 2). 17.10.2013 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області у даній справі замінено сторону та залучено правонаступника ПАТ «УкрСиббанк» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (а.с. 174-175 т. 2). За таких обставин, суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49, 51 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71, 73 ЦК України, Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 1054 ч. 1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Заперечуючи щодо позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» відповідач стверджував, що договір факторингу та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки відносно [PERSON], є недійсним, оскільки за договором факторингу може бути передано право вимоги до боржника, який є виключно суб`єктом господарювання; така вимога нерозривно пов`язана з особою кредитора, а вимога щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не є грошовою вимогою, тому підставою для відступлення права вимоги за договором іпотеки не може бути факторингова операція. Проте, такі заперечення є безпідставними з огляду на наступне. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Законом України «Про іпотеку» визначено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (ст. 24 Закону). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг № 231 від 03.04.2009 року, до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами: 1) фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; 2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; 3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Враховуючи те, що редакція розпорядження, на яку посилається [PERSON] в обґрунтування позовних вимог про визнання договорів недійсними, оскільки боржник не є суб`єктом господарювання, набрала чинності лише 25.03.2014 року, дані положення не можуть бути підставою для визнання недійсним договору від 13.02.2012 року, оскільки акт цивільного законодавства зворотної дії не має. Твердження, що зобов`язання [PERSON], нерозривно пов`язано із особою кредитора - ПАТ «УкрСиббанк», оскільки рішенням Староміського райсуду м. Вінниці від 22.07.2012 року, яке набрало законної сили 03.02.2012 року на підставі ухвали Апеляційного суду Вінницької області, стягнуто із [PERSON] та поручителів [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість в сумі 837264,79 грн., також є безпідставним, оскільки до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав (ст. 514 ЦК України). Ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє дії зобов`язання. Крім того, відповідно до ст. 515 ЦК України, заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Таких обставин немає. Також слід зазначити, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.03.2014 року замінено сторону виконавчого провадження з примусового виконання рішення Староміського райсуду м.Вінниці від 22.07.2011 року про стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] суми боргу за кредитним договором від 27.09.2007 року в розмірі 837 264,79 грн. - з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект». Представник позивача в судовому засіданні повідомив, що станом на 16.04.2014 року стягнення за цим виконавчим провадженням не проводилось і надав відповідну довідку Староміського відділу ДВС від 16.04.2014 року. Враховуючи те, що в судовому засіданні і на підставі наданих документів було встановлено, що договір факторингу від 13.02.2012 року та договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотек складені відповідно до вимог ст.ст. 514, 1077-1086 ЦК України, а також вимог ст. 24 Закону України «Про іпотеку», порушення прав відповідача [PERSON] не встановлено, підстав для визнання цих договорів недійсними відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України немає. За таких обставин ТОВ «Кей-Колект» слід визнати іпотекодержателем реконструйованого нерухомого майна - нежитлового реконструйованого приміщення[NUMBER] салону-перукарні, що належить на праві власності [PERSON] Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, в т.ч. іпотека. Відповідно до ст. 19 Закону державна реєстрація обтяжень проводиться, зокрема, на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Враховуючи вищенаведені обставини, відомості про обтяження іпотекою реконструйованого об'єкту нерухомого майна підлягають внесенню до Державного реєстру іпотек, до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, проте позовна вимога про зобов`язання Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції внести зміни до реєстру іпотек, є безпідставною і передчасною. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, і який не був оспорений відповідачем, станом на 24.10.2013 року борг [PERSON], за кредитним договором № 11225278000 від 27.09.2007 року складає 138 102,56 доларів США, що становить еквівалент 1 103 85,76 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 96 102,39 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту за курсом НБУ становить 768 146,40 грн., заборгованість по процентам - 42 000,17 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту - 335 707,36 грн. (а.с. 189-197 т. 2). Відповідно до п. 9 Постанови ПВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відміною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК, ст.ст. 3, 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Оскільки борг позичальником [PERSON] не погашений, в рахунок погашення боргу в сумі 1 103 853,76 грн. станом 24.10.2013 року слід звернути стягнення на предмет іпотеки - нежитлове приміщення салону-перукарні [ADDRESS] в м. Вінниці, що належить на праві власності [PERSON] шляхом проведення прилюдних торгів. Початкову ціну предметі іпотеки для його подальшої реалізації встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Оскільки при подачі позову ТОВ «Кей-Колект» сплатило судовий збір в сумі 1618 грн., дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача (а.с. 181 т. 2).

Outcome: approved