Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

05.04.2016 року [PERSON] звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживача, стягнення збитків за договором фінансового лізингу з індексацією та завданої моральної шкоди, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 50000 грн., сплачених за доставку йому відповідачем трактора за договором фінансового лізингу та моральну шкоду в сумі 2000 грн. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що в квітні 2015 року була зареєстрована лізингова компанія «ВАШ АВТО», яка пропонувала придбання транспортних засобів: автомобілів, тракторів, сільськогосподарської та будівельної техніки. Про існування вказаної лізингової компанії він дізнався в січні 2016 року і вирішив скористатися її послугами. 11.01.2016 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу №002827, за умовами якого відповідач зобовязувався продати йому вживаний трактор марки МТЗ-82.1.26 протягом строку до одного місяця, за що він сплатив грошові кошти в сумі 50000 грн. Проте, трактор йому того ж дня не продали. Працівники відповідача запевнили його, що трактор буде доставлено за адресою місця його проживання протягом місяця. В лютому 2016 року він дізнався від сторонніх осіб, що ТОВ «ВАШ АВТО» не виконує взяті на себе за договорами фінансового лізингу зобовязання, транспортні засоби покупцям не доставляє, не дивлячись на здійснення оплати за них, у звязку із чим він телефонував до офісу компанії, де йому щоразу повідомляли про доставку транспортного засобу через кілька днів. Після чергового дзвінка в компанію, працівники повідомили про неможливість проходження трактором технічного огляду і запропонували написати заяву про розірвання договору і повернення коштів. Він написав відповідну заяву і договір фінансового лізингу з відповідачем розірвано. При цьому, відповідач відмовляється повернути сплачені ним кошти в сумі 50000 грн., зсилаючись на те, що кошти в сумі 49000 грн. зараховані як адміністративний платіж і поверненню не підлягають, а з 1000 грн., що зарахована відповідачем як авансовий платіж йому повернуть тільки 600 грн. Вважає, що відповідач ошукав та обманув його, коли укладав з ним договір, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків для відповідача, так як останній знав, що не виконуватиме своїх зобовязань за договором. При цьому він свої зобовязання виконав і сплатив за трактор кошти в сумі 50000 грн. Багато часу він трудився, щоб заробити кошти в сумі 50000 грн., а внаслідок обману відповідача, залишився і без трактора, і без грошей. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], що діє на підставі довіреності від 11.03.2016 року, позовні вимоги підтримали, зсилаючись на ті самі обставини. Суду пояснили, що 11.01.2016 року позивач [PERSON], який через мережу Інтернет дізнався, що існує ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», яке здійснює реалізацію тракторів, прибув у офіс товариства, що знаходиться в м. Вінниця, на вул. Пирогова, 25, де уклав договір фінансового лізингу за №002827, за умовами якого ТОВ зобовязувалося продати йому вживаний трактор марки МТЗ-82.1.26 до одного місяця з моменту укладення договору, за що він сплатив грошові кошти в сумі 50000 грн. При цьому у офісі позивач запропонував працівникам ТОВ здійснити оплату за трактор доларами США, так як мав із собою 2000 доларів США. Проте, працівники офісу відмовили йому у здійсненні оплати в доларах, що викликало у нього довіру до товариства. Обмінявши в банку долари США на гривні позивач прийшов у офіс, де йому надали договір, який він підписав, не читаючи, оскільки йому для цього не дали часу і, крім того, без окулярів він не бачив тексту договору взагалі. Підписавши договір та додатки до нього, позивач побачив у договорі вручну написані цифри «490000 грн.» і запитав у працівника офісу, що означає ця сума, оскільки спочатку йому повідомили про вартість трактора, що складає 50000 грн. Проте, працівник офісу відповідача запевнив його, що ця цифра вказується тільки для того, щоб подавати звіт до податкової інспекції. При цьому, до позивача дуже чемно говорили, надавали розяснення на всі запитання щодо трактора, часу доставки, сама атмосфера при підписанні договору була дуже доброзичлива і не викликала будь-яких підозр у обмані чи шахрайстві. Тому позивач був переконаний у тому, що договір фінансового лізингу буде виконаний відповідачем так само, як і він виконав свою частину договору і здійснив оплату за трактор в сумі 50000 грн. Дізнавшись в лютому 2016 року про те, що відповідач не виконує свої обовязки, позивач кілька разів телефонував у лізингову компанію, де йому щоразу повідомляли про те, що за кілька днів умови договору будуть виконані і він отримає трактор. Під час чергової розмови по телефону з працівником відповідача позивачеві повідомили, що трактор, який є предметом договору, не пройшов технічний огляд, тому, щоб компанія могла повернути йому сплачені кошти, запропонували написати відповідну заяву про розірвання договору і повернення коштів, текст якої продиктували. Позивач направив за відповідним текстом заяву до ТОВ, після чого, в лютому 2016 року отримав лист від відповідача про розірвання договору та про можливість повернення йому тільки 600 грн. із сплачених ним коштів, так як 49000 грн. зараховані відповідачем як адміністративний платіж і поверненню по договору не підлягають. Вказаними діями, які позивач вважає недобросовісними, шахрайськими і звертатиметься в правоохоронні органи про відкриття кримінального провадження щодо юридичної особи, йому, як споживачеві послуг, які мав надати відповідач, заподіяно збитків неповерненням відповідачем коштів, сплачених на придбання трактора в сумі 50000 грн., а також моральної шкоди. Моральну шкоду позивач оцінює в 2000 грн., яку просить стягнути з відповідача на підставі вимог ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів». Просять позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача 50000 грн. та моральну шкоду в сумі 2000 грн. Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» в судове засідання не зявився тричі. Про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином за адресою місцезнаходження юридичної особи, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення судових повісток (а.с.26, 36, 37). Заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин чи розгляд справи у його відсутності від відповідача не надходило. Заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі про відкриття провадження у справі від 06.04.2016 року (а.с.18), відповідач не надав. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи та не зявився до суду без поважних причин. Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не зявився до суду без поважних причин, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у його відсутності не подавав, то, зі згоди позивача та його представника, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вирішуючи спір суд встановив, що 11.01.2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено договір фінансового лізингу №002827 з додатками, згідно з п.1.1 якого предметом лізингу є трактор МТЗ-82.1.26 з обємом двигуна 4,75/диз, тип КПП МЕХ, привід 4Х4 (а.с.4-11). Відповідно до умов п.1.3 Договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачеві) на строк та на умовах, передбачених договором. Згідно із п.1.7 Договору, предмет лізингу передається у користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу, у разі зміни вартості предмету лізингу. У преамбулі Договору лізингу за №002827 від 11.01.2016 року міститься розділ «Визначення термінів», у якому визначено, що адміністративний платіж першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку №1 до Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу (а.с.4). У цьому ж розділі преамбули до Договору лізингу визначено, що перший платіж платіж, що складається з адміністративного платежу, авансового платежу, які сплачуються у відповідності до умов даного договору (а.с.4). За змістом п.8.1 Договору, лізингові та інші платежі, що підлягають сплаті за цим договором на користь лізингодавця, розраховуються відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленими комерційним банком ТА «[PERSON] Аваль» при продажу долара США станом на дату здійснення платежу. Згідно з п.8.2 Договору, укладаючи договір сторони погоджуються, що вартість предмету лізингу на момент укладання договору, за цим договором становить 19066,10 доларів США з урахуванням ПДВ та в гривневому еквіваленті складає 490000 грн. (а.с.6, на звороті). Із додатку №1 до договору фінансового лізингу №002827 від 11.01.2016 року вбачається, що адміністративний платіж становить 10% вартості предмету лізингу 1906,61 доларів США (а.с.10). 11.01.2016 року, згідно з квитанцією №1800352 від 11.01.2016 року позивач [PERSON] сплатив у відділенні АТ «СБЕРБАНК РОСІЇ» на користь відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» платіж у сумі 50000 грн., у призначенні якого вказано, що це «Адміністративний платіж зг договору фінансового лізингу №002827 від 11.01.2016 р (Опл. за трактор)» (а.с.13). Судом встановлено, що позивач [PERSON] виконав умови п.3.3.3 Договору щодо внесення платежів, а відповідач не виконав умови п.1.3 Договору та не доставив позивачеві предмету лізингу трактора МТЗ-82.1.26, що визнається та не заперечується відповідачем, оскільки заперечень щодо обставин, вказаних у позовній заяві, відповідач на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 06.04.2016 року, не надав. Крім того, судом встановлено, що при зверненні до відповідача у телефонному режимі позивач отримав інформацію про відсутність предмету лізингу через неможливість проходження трактором технічного огляду та рекомендацію подати до відповідача заяву про розірвання договору фінансового лізингу і про повернення коштів. Суд вважає, що вказана обставина також визнається та не заперечується відповідачем, оскільки заперечень щодо обставин, вказаних у позовній заяві, відповідач на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 06.04.2016 року, не надав. Виконуючи рекомендації працівників відповідача позивачем [PERSON] подано до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» заяву про розірвання договору фінансового лізингу від 11.01.2016 року за №002827 та повернення коштів, яка отримана відповідачем 03.02.2016 року за вхідним №1521 (а.с.14). Відповідач повідомив позивача про розірвання договору фінансового лізингу №002827 від 11.06.2016 року з 03.02.2016 року (а.с.14). Таким чином, суд вважає, що ініціатором розірвання договору фінансового лізингу №002827 від 11.01.2016 року виступає не позивач [PERSON], а саме відповідач ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», працівники якого ініціювали розірвання договору, пояснивши позивачеві про неможливість виконання договору через те, що предмет лізингу не пройшов ТО. При цьому лізингодавець, в порушення вимог п.1.8 Договору, не запропонував позивачеві інший предмет лізингу на заміну того, що не зміг пройти ТО. Суд вважає вказану обставину встановленою, оскільки заперечень щодо цієї обставини, вказаної у позовній заяві, відповідач на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 06.04.2016 року, не надав, хоча отримав ухвалу суду 11.04.2016 року, що підтверджується зворотним повідомленням про отримання означеної ухвали уповноваженою особою відповідача «Бабіч» (а.с.20). Крім того, суд вважає, що позивач [PERSON] погодився на розірвання договору фінансового лізингу, укладеного з відповідачем, оскільки відповідач істотно порушив умови Договору, не виконавши взяте на себе зобовязання, передбачене п.1.3 Договору, про передачу предмету лізингу лізингоодержувачу, тоді як позивач виконав взяте на себе зобовязання про здійснення платежів, передбачених п.3.3 Договору. Таким чином, договір лізингу №002827 від 11.01.2016 року, що був укладений між позивачем та відповідачем, розірваний не за бажанням позивача, а за двохсторонньою згодою сторін договору через істотне порушення відповідачем умов Договору. При цьому, суд вважає, що вказана обставина визнається відповідачем, оскільки заперечень щодо позову відповідач, на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 06.04.2016 року, не надав. Після розірвання Договору лізингу від 11.01.2016 року, кошти, сплачені позивачем на користь відповідача по договору, [PERSON] не повернуті, що не заперечується відповідачем, оскільки заперечень щодо позову відповідач не надав. З наведених вище підстав, суд вважає помилковим посилання директора ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» [PERSON] у листі №1651 від 15.02.2016 року позивачеві про те, що договір лізингу від 11.01.2016 року розірвано з ініціативи позивача, у звязку із чим адміністративний платіж, сплачений [PERSON] поверненню не підлягає на підставі вимог п. 12.1 Договору (а.с.14). Так, п.12.1 Договору встановлено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Разом з тим, із повідомлення відповідача від 15.02.2016 року за №1651 не вбачається, що підставою розірвання Договору лізингу від 11.01.2016 року є власне бажання позивача у звязку із неотриманням останнім транспортного засобу (а.с.14). Навпаки, із означеного повідомлення вбачається, що договір вважається розірваним з 03.02.2016 року, без зазначення підстав його розірвання. Проте, судом встановлено, що Договір лізингу від 11.01.2016 року розірвано не за власним бажанням позивача, а за рекомендацією відповідача, за двохсторонньою згодою сторін Договору, через істотне порушення відповідачем умов Договору, що вбачається із позовної заяви та стверджується позивачем у судовому засіданні і не заперечується відповідачем, який не надіслав до суду заперечень, не дивлячись на пропозицію суду, висловлену в ухвалі від 06.04.2016 року. Частиною 1 статті 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Пунктом 3 ч.1 ст.11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Виходячи з положень статей 1 та 2 ЗУ Про фінансовий лізинг», укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договору найму транспортного засобу. Крім цього, відповідно до п.12.2 статті 12 Договору лізингу від 11.01.2016 року щодо порядку розірвання договору, вбачається, що в інших випадках, не передбачених даним Договором лізингоодержувач має право розірвати даний договір виключно з підстав, які чітко передбачені чинним законодавством України на момент такого розірвання. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем в межах строку, що становить менше одного місяця з моменту укладення договору, було надіслано заяву про розірвання договору фінансового лізингу та повернення коштів, сплачених як адміністративний платіж, і яку відповідач задовольнив частково, повідомивши про розірвання договору і про відмову повернути кошти, сплачені позивачем. Як вбачається із доводів позивача, не спростованих відповідачем, без оплати на рахунок останнього коштів у сумі 50000 грн., які, як вважав позивач, призначалися як оплата за трактор, договір між сторонами 11.01.2016 року не був би укладений, тоді як позивач мав намір на укладення правочину, який був би спрямований на реальне настання наслідків для нього отримання предмету лізингу. Крім того, як вбачається із доводів позивача, не спростованих відповідачем, [PERSON] не було розяснено, що сплачені ним кошти до підписання договору фінансового лізингу будуть зараховані не як оплата за трактор, а як адміністративний платіж, що, відповідно до умов договору, сплачується лізингоодержувачем за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Проте, які саме дії, що має вчинити лізингодавець, розуміються під змістом «перевірка, розгляд та підготовка документів для укладення договору», а також чому розмір вказаного платежу на даному етапі правовідносин між сторонами є досить істотним, договором не визначено. Відповідачем проігноровано пропозицію суду і не надано переконливих пояснень з цього приводу, враховуючи, що окрім підписання сторонами типового бланку договору 11.01.2016 року, тобто в день звернення позивача до відповідача з метою придбання трактора, будь-яких інших дій відповідачем вчинено не було, а в строк до одного місяця позивач звернувся до відповідача із заявою, яка фактично є відмовою від придбання трактора та від надання йому відповідачем фінансових послуг лізингу, наслідком чого стало розірвання договору 03.02.2016 року. Крім цього, відповідно до п.5 ч.1 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, а тому на правовідносини між сторонами розповсюджуються і положення ЗУ «Про захист прав споживачів». За положеннями ст.17 ЗУ «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг. Забороняється примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або не потрібного йому асортименту. Згідно з вимогами ст.21 ЗУ «Про захист прав споживачів, крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення та/або висловлене ним волевиявлення. Таким чином, позивач правомірно відмовився від подальших послуг відповідача, оскільки виявив, що умови Договору не задовольняють його як споживача, тому він має право на стягнення з надавача послуг коштів, сплачених в якості адміністративного платежу в сумі 50000 грн., який і був підставою для укладення договору між сторонами щодо надання послуг з придбання трактора, на умовах, визначених договором, а відмова відповідача у поверненні вказаних коштів є безпідставною. Отже, позов [PERSON] про стягнення з відповідача коштів у розмірі 50000 грн., які були сплачені позивачем 11.01.2016 року в якості адміністративного платежу, підлягають задоволенню. Такий спосіб судового захисту цілком відповідає вимогам справедливості, добросовісності та розумності, що передбачено п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, ніяким чином не порушує прав та законних інтересів відповідача, який не поніс та не міг понести жодних витрат, оскільки укладання договору, який для нього є типовим, виконаний шляхом рукописного заповнення печатного бланку і крім реквізитів споживача, назви та вартості предмета лізингу договір не містить інших відомостей, які б відрізнялись від інших подібних договорів, його не можна вважати унікальним, і таким, на підготовку якого могли бути витрачені значні час, зусилля та кошти в розмірі 50000 грн. Враховуючи, що судом встановлено порушення відповідачем прав позивача як споживача послуг, то, в силу вимог ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди, підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в сумі 2000 грн., яка полягає у порушенні прав позивача, внаслідок якого останній, з вини відповідача, позбавлений засобів до існування, що морально переживає і що вплинуло на його звичний спосіб життя і відносини з членами сімї та оточуючими людьми, у звязку із чим позивач змушений вживати додаткових заходів для організації свого життя. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому, суд констатує той факт, що відповідач не був позбавлений можливості та права подавати докази та доводити перед судом їх переконливість, проте, в судові засідання не зявився тричі, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, пропозицію суду надати заперечення щодо позову [PERSON] проігнорував, не довівши, таким чином, належними та допустимими доказами відсутність підстав для повернення позивачеві сплачених ним коштів по Договору лізингу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Відтак, суд констатує той факт, що відповідач не був позбавлений можливості відстоювати свою позицію під час судового розгляду, надавши належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження правильності відмови позивачеві у поверненні коштів, сплачених по Договору, яку проігнорував. У відповідності до вимог п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд також враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на правовому висновку Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Встановленим фактам відповідають цивільно-правові відносини, що виникають із захисту прав споживачів при укладенні, розірванні договору фінансового лізингу, та виконання зобовязань за договором, які регулюються Конституцією України, ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, ЗУ «Про фінансовий лізинг», ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування збитків, моральної шкоди, а також суд може захистити цивільне право іншим способом, встановленим договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Частинами 1 та 2 ст.627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ч.2 ст.628 ЦК України). Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). У відповідності до вимог\~ч.1 ст.806 ЦК України,\~за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (ч.ч.2, 3 ст.806 ЦК України). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч.2\~ст.1 Закону України\~\~«Про фінансовий лізинг»,\~\~\~\~за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника)\~\~відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій\~\~та\~\~умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За правилами ч.1\~ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~та\~ст.807 ЦК України,\~предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними\~\~ознаками. Згідно ч.1\~ст.184 ЦК України,\~річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Відповідно до ч.2\~ст.6 ЗУ «Про фінансовий лізинг»,\~істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу;\~\~строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами \~статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», \~лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця\~\~або\~\~встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися\~\~від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. \~\~\~\~\~\~\~\~\~ Статтею 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» встановлено, що \~лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору. Частиною 1 статті 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються (ч.2 ст.653 ЦК України). Якщо договір змінений або розірваний у звязку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору (ч.5 ст.653 ЦК України). Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч.2 ст.ст.651 ЦК України). Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту. За положеннями ст.17 ЗУ «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг. Забороняється примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або не потрібного йому асортименту. Згідно з вимогами ст.21 ЗУ «Про захист прав споживачів, крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення та/або висловлене ним волевиявлення. Захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав (ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Згідно з п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року №5 (із змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року №15) «Про практику розгляду цивільних прав за позовами про захист прав споживачів», ЗУ «Про захист прав споживачів» захищає права споживача, яким є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує товари для власних побутових потреб. Крім того, вказаний Закон регулює відносини, що виникають між споживачем та підприємством чи громадянином- підприємцем, які продають товари, зокрема відносини, що виникають із договорів купівлі-продажу. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, яких споживач зазнав унаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії продавця, або через його бездіяльність. Розмір відшкодування моральної шкоди встановлюється судом, і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару, а має ґрунтуватися на характері й обсязі моральних і фізичних страждань, заподіяних споживачеві у кожному конкретному випадку. Таким чином, виходячи з аналізу перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави в розмірі 1378 грн.

Outcome: approved