Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

07.07.2015 року позивач звернувся з позовом до суду та просив витребувати від [PERSON] нерухоме майно- квартиру № 23 в будинку № 37 по вул. Івана Клименка в м. Києві на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради та виселити відповідача зі спірної квартири. Свої вимоги мотивує тим, що у березні 2012 року померла [PERSON], [INFO]. Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS]. Посилається, що згідно рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.05.2013 року задоволено апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Соломянського районного суду м. Києва від 25.09.2012 року та відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю з [PERSON] та визнання права власності на вказану вище квартиру. Позивач зазначає, що в ході перевірки встановлено, що в всупереч чинному законодавству та не маючи на те законних підстав, під час апеляційного перегляду вказаного вище рішення, [PERSON] відчужила спірну квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу від 22.03.2013 року на користь [PERSON]. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 22.05.2014 року квартиру [ADDRESS] визнано відумерлою спадщиною [PERSON] та передано у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Позивач також зазначає, що під час виконання рішення суду, згідно акту б/н від 13.03.2015 року встановлено, що у вказаній квартирі проживає [PERSON], що позбавляє Київську міську раду як власника майна володіти, розпоряджатись та користуватись належним їй майном. Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити. В судовому засіданні прокурор позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував частково посилаючись на те, що договір-купівлі продажу спірної квартири від 22.03.2012 року укладено з дотриманням вимог чинного законодавства. Просив відмовити в задоволенні позову. Третя особа в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд до відома не поставила. Заслухавши пояснення прокурора, відповідача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить наступного висновку. Судом встановлено, що в березні 2012 року померла [PERSON] [INFO], що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (а.с.13). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS]. Судом також встановлено, що спадкова справа після смерті [PERSON] в державній нотаріальній конторі не заводилася, що підтверджується відповіддю Девятої київської державної нотаріальної контори за № 5987/02-14 від 20.06.2013 року (а.с.18-19). Заочним рішенням Соломянського районного суду м.Києва від 25.09.2012 року позовні вимоги [PERSON] до Київської міської ради, третя особа: Головне управління юстиції в м.Києві про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності на квартиру задоволено. Даним рішенням встановлено факт проживання [PERSON] разом з [PERSON] однією сімєю понад 5 років, визнано [PERSON] спадкоємицею за законом четвертої черги щодо майна померлої [PERSON], визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Не погоджуючись з даним заочним рішенням, 11.10.2012 року Київська міська рада звернулася до Соломянського районного суду м.Києва з заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою Соломянського районного суду м.Києва від 07.11.2012 року Київській міській раді відмовлено в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення Соломянського районного суду м.Києва від 25.09.2012 року. Вбачається, що на підставі заочного рішення Соломянського районного суду м.Києва від 25.09.2012 року, 29.12.2012 року держаним реєстратором КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна було прийнято рішення про державну реєстрацію квартири [ADDRESS]. Разом з тим, рішенням Апеляційного суду м.Києва від 21.05.2013 року заочне рішення Соломянського районного суду м.Києва від 25.09.2012 року скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] Заочним рішенням Соломянського районного суду м.Києва від 17.02.2014 року в задоволенні позову прокурора Соломянського району м.Києва, який діє в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] , [PERSON], третя особа: КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Солом»янськогої районної в м.Киві державної адміністрації про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання спадщини відумерлою, відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.05.2014 року апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва, який діє в інтересах держави в особі Київської міської ради було задоволено частково. Даним рішенням, заочне рішення Соломянського районного суду міста Києва від 17 лютого 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги прокурора Соломянського району міста Києва, який діє в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON], [PERSON], третя особа: Комунальне підприємство «Дирекція з управляння та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання спадщини відумерлою задовольнити частково. Визнано квартиру [ADDRESS] відумерлою спадщиною [PERSON] та передати дану квартиру у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Даним рішенням встановлено, що [PERSON] не мала права відчужувати квартиру [ADDRESS], а [PERSON], який придбав дану квартиру за договором купівлі-продажу від 22.03.2013 року у розумінні вимог ст. 388 ЦК України є добросовісним набувачем, а тому захист охоронюваних законом інтересу Київської міської ради можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, шляхом витребування майна у добросовісного набувача на підставі положень ст. 388 ЦК України, а не шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. 215,216 ЦК України. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Встановлено, що розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 15.06.2015 року за № 574 спірне нерухоме майно- квартиру № 23 в будинку № 37 по вул. Івана Клименка в м. Києві зараховано до власності комунальної громади м. Києва та передано до сфери управління Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації. Згідно акту від 13.03.2015 року та акту від 25.11.2015 року, довідки форми №3 від 25.11.2015 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] (Преображенській) в місті Києві зареєстрований та проживає [PERSON] (а.с.12, 59-60). З матеріалів справи вбачається та не заперечувалося відповідачем по справі, що останній в добровільному порядку відмовляється звільнити займане спірне житлове приміщення посилаючись на договір купівлі-продажу від 22.03.2013 року укладений з [PERSON] Разом з тим, як встановлено вище та відповідно до ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню та обставина, що рішенням Апеляційного суду м.Києва від 22.05.2014 року встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2013 року, [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS], тобто у особи, яка не мала права дану квартиру відчужувати. Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. При цьому за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. З матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] з володіння територіальної громади в особі Київської міської ради не з її волі. За таких обставин, суд приходить до висновку, що утримання [PERSON] спірного майна, яке було визнане судом власністю територіальної громади м. Києва суперечить вимогам чинного законодавства. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як визначено ч.ч.1, 2, 3, 7 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселеним із занятого житлового приміщення або обмежений в праві користування житловим приміщенням не інакше як на підставі та в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Встановлено, що відповідач відмовляється в добровільному порядку виселитися із займаної квартири, тим самим порушуючи право Київської міської ради у здійсненні права власності. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З огляду на викладене вище та аналізуючи матеріали справи, суд приходить до висновку про витребування від відповідача спірної квартири на користь територіальної громад м.Києва в особі Київської міської ради та виселення відповідача з займаного житлового приміщення. За таких обставин, позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 3897,60 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved