Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

05 липня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, уточненим під час розгляду судом, до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 08 квітня 2020 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, за яким він передав відповідачу 12068 гривень. Даний факт підтверджується розпискою складеною відповідачем [PERSON] власноручно. Згідно даної розписки відповідач зобов`язався повернути йому 12068 гривень до 08 травня 2020 року. Однак, в зазначений в розписці термін, кошти відповідачем не повернуті, на його неодноразові усні та письмові звернення повернути борг, відповідач не реагував. На час звернення до суду, кошти у вказаному розмірі відповідачем не повернуті, а тому просить стягнути з відповідача надані у борг кошти у розмірі 12068 грн., 3% річних від суми заборгованості за весь час прострочення, тобто за період з 09.05.2020 року по 24.06.2021 року, що становить 408, 02 грн., інфляційні збитки в сумі 1181, 46 грн., а також 2400 грн. витрат на правничу допомогу та 908 грн. сплаченого судового збору. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 28 липня 2021 року прийнято до свого провадження дану цивільну справу та ухвалено проводити її розгляд по суті в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач та його представник не прибули, від представника позивача - адвоката Якименко З.С. надійшла заява про розгляд справи без її та позивача участі, заявлені позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, зокрема у відповідності до ч. 11 ст.128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України. Про причини неявки відповідач не повідомив, відзив на позов, а також заяву про слухання справи у його відсутності не подав. Тому зі згоди сторони позивача, з урахуванням положень ст. ст.128-131, 223, 280-282 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу по суті заочно за відсутності позивача та відповідача. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано і підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як передбачено ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних правовідносин є, зокрема, правочини. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальникаабо інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Судом встановлено, що 08 квітня 2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, оформлений у письмовій формі шляхом надання розписки, в якій вказано, що [PERSON] надав в борг відповідачу [PERSON] 12068 гривень. Із змісту розписки вбачається, що [PERSON] зобов`язується у строк до 08 травня 2020 року повернути борг [PERSON] в сумі 12068 грн. Розписка складена та підписана [PERSON] у присутності свідка [PERSON] . Письмовими поясненнями свідка [PERSON] підтверджується, що 08.04.2020 року в його присутності [PERSON] надав позику у вигляді грошових коштів в сумі 12068 грн. [PERSON] . При передачі грошових коштів [PERSON] була написана розиска і він, як свідок події, засвідчив своїм підписом передачу позики. Позивач двічі 18.09.2020 року та 12.03.2021 року звертався до відповідача з досудовою вимогою про повернення грошової позики, що підтверджується фіскальними чеками. Згідно ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Судом встановлено, що оригінал розписки знаходиться у позивача. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що між позивачем та відповідачем склалися зобов`язання із договору позики, відповідач свої зобов`язання за ним не виконав. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Оскільки між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, в обумовлений строк відповідачем добровільно не повернуті, отже вимоги позивача про стягнення з останнього суми боргу, визначеній договором є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 625 ЦК України, визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц). Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем, у позивача виникло право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, а саме суми індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. У визначені строки до 08.05.2020 року відповідач позику не повернув, а отже з цієї дати вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання. Позивачем період прострочення визначений з 09.05.2020 року. За розрахунками позивача, з якими погоджується суд, сукупний розмір 3 % річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання становить 408,02 грн., інфляційні збитки - 1181,46 грн. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Відповідач не надав суду доказів, які б спростували твердження позивача, а отже боргове зобов`язання позивача перед відповідачем не виконане. За вказаних обставин суд прийшов до висновку про обґрунтованість позову, а відтак підставність його задоволення. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, судові витрати, в тому числі на професійну правничу допомогу, підлягають стягненню з відповідача. Позивачем документально підтверджено сплату судового збору за подання даного позову, а також судові витрати на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved