Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

06 листопада 2018 року позивач [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] звернувся до [PERSON] з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 250000,00 гривен, інфляційні витрати в розмірі 2000,00 грн. та 3% річних у розмірі 2281,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 14 березня 2018 року між ним та відповідачем було укладено договір позики № 485 на суму 250000,00 грн., строком повернення грошових коштів визначено 14 квітня 2018 року, що підтверджується письмовим договором, посвідченим нотаріально. Однак, не зважаючи на те, що строк виконання зобов`язання вже сплинув, відповідач до теперішнього часу грошові кошти, отримані в борг, не повернув. Просив стягнути із відповідача заборгованість, яка утворилась станом на 03.08.2018р., яка складається з: суми боргу в розмірі 250000,00 гривен, інфляційних витрат в розмірі 2000,00 грн., 3% річних у розмірі 2281,00 грн. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] подали спільну заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали\~ та просили задовольнити.\~ Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення судових повісток на офіційному сайті «Судова влада України». Відзив на позовну заяву із зазначеннями та доказів, що підтверджують його відзив відповідач не надав. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача та його представника, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Дослідивши договір позики № 485 від 14.03.2018р., який посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Скалун Р.В., суд дійшов висновку, що 14 березня 2018 року між сторонами був укладений договір позики, за яким позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] у якості займу 250000,00 грн., а останній зобов`язався повернути зазначену суму до 14 квітня 2018 року. Таким чином суд встановив, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем [PERSON] суми 250000,00 грн. позичальникові [PERSON] , а тому у відповідача виникло боргове зобов`язання перед позивачем. Спір про розмір отриманої відповідачем суми не підлягає доказуванню, оскільки сторони уклали угоду у письмовій формі, що підтверджується договором позики від 14 березня 2018 року. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строки, обумовлені у договорі, сплинули, отже позивач вправі звернутись за судовим захистом. За таких підстав, суд стягує із відповідача, як особи відповідальної за невиконання боргового зобов`язання, суму боргу в розмірі 250000,00 грн. На підставі ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно розрахунку наданого позивачем, сума 3 % річних від простроченої суми заборгованості, за договором позики від 14 березня 2018 року складає 2281,00 грн. Згідно наданого позивачем розрахунку інфляційні витрати на суму заборгованості складає 2000,00 грн. Судом перевірено та встановлено, що наданий позивачем розрахунок відповідає порядку нарахування інфляційних витрат та трьох відсотків річних, встановленому Постановами Верховного Суду України та Вищого Господарського Суду України та повністю узгоджуються з «Рекомендаціями щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», викладених в листі Верховного суду України від 03.04.97 р. №62-97р. За таких підстав, з відповідача, як особи відповідальної за невиконання зобов`язання за договором позики, підлягає стягненню сума боргу на користь позивача в загальному розмірі 254281 грн., яка складається: з суми основаного боргу 250000 грн.; інфляційних витрат у розмірі 2000,00 грн. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 2281,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, а саме по оплаті судового збору в сумі 2542,81 грн.

Outcome: approved