Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

06 грудня 2021 року позивач [PERSON] звернувся\~до суду з позовною заявою до\~ [PERSON] в якій просить суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею : 42,3 кв.м, житловою площею: 28,6 кв.м., опис: 2-кімнатна квартира на 3 поверсі 4-го поверху житлового будинку; визначити, що частки [PERSON] та [PERSON] у спільній сумісній власності, а саме у вищезазначеній квартирі, є рівними та становлять по Ѕ частині за кожним, визнати що [PERSON] та [PERSON] , кожному окремо, на праві приватної власності належить по Ѕ частині квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею : 42,3 кв.м, житловою площею: 28,6 кв.м., опис: 2-кімнатна квартира на 3 поверсі 4-го поверху житлового будинку та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування пред`явлених вимог зазначив, що 19 червня 2010 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб. Від спільного подружнього життя у них є двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В період перебування у шлюбі ними було придбано квартиру загальною площею 42,3 кв.м, житловою площею 28,6 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Так як між сторонами виник спір щодо розподілу майна, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 07 грудня 2021 року було відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального провадження, призначено підготовче судове засідання. Позивач [PERSON] надав до суду заяву про розгляду справи за його відсутності, просив задовольнити позов з підстав зазначених у ньому. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, в той же час звернулася до суду з заявою, згідно якої позовні вимоги визнала повністю, проти задоволення позову не заперечувала. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, приходить до висновку про задоволення позову за таких підстав. Судом встановлено, що 19 червня 2010 року між позивачем і відповідачем був зареєстрований шлюб Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №215 (а.с.11). Подружжя є батьками двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.12,13). У період перебування сторін в шлюбі ними набуто у власність нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 42,3 кв.м, житловою площею 28,6 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.01.2016 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т.В., що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №51787674 від 19.01.2016 року та №288117774 від 02.12.2021 року (а.с.14-15,16-17). Вартість вказаної спірної квартири, згідно висновку про незалежну оцінку нерухомого майна від 02.12.2021 року, складеного СПД [PERSON] , складає 452 420 гривень (а.с.19). Перевіряючи обґрунтованість таких вимог позивача із наданням оцінки доводам в контексті дослідження обсягу наявних доказів в їх сукупності, суд виходить з наступного. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8\~Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.ст.60-63,68 СК України, за приписами яких будь-яке майно (крім речей індивідуального користування та речей, які виключені з цивільного обороту), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті\~63, частиною першою статті\~65 СК України. Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму\~ВСУ від\~21.12.2007\~№11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Згідно зі\~ст. 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ч. 1\~ст. 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка та інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи із роз`яснень викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК України\~та\~ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.\~60,69 СК України, ч. 3\~ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.2, ч.3\~ст. 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ч.1,3\~ст. 70 Сімейного Кодексу України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. При цьому, порядок розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки, що є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя, а в разі неподільності - присудження одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними, або реалізації через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки, що регламентовано\~ст.71 СК України. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, враховуючи доведеність обставин придбання спірної квартири в період перебування сторін в офіційно зареєстрованому шлюбі, будь-якої домовленості між співвласниками нерухомого майна щодо його поділу з відступленням від рівності часток судом не встановлено, тому суд приходить до висновку, що частки кожного із співвласників у цій квартирі є рівними та становлять по 1/2 за кожним. Викладене приводить суд до висновку про те, що право власності на спірну квартиру має бути визнано за кожною стороною по 1/2 її частини. За даних обставин позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню повністю. Згідно ч. 1\~ст. 142 ЦПК України\~та ч. 3ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову. З урахуванням вищезазначеного, та зважаючи на те, що відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, а саме 1131 (одна тисяча сто тридцять одна) грн. 05 коп., а інші 50 відсотків судового збору стягнути з відповідача на користь позивача (а.с. 1). Право власності на спірне нерухоме майно підлягає державній реєстрації в порядку, передбаченому\~Законом України «Про державнуреєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~з метоюофіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Outcome: approved