Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

05 серпня 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, який обґрунтувала тим, що 20 вересня 2008 року вона одружилася з відповідачем [PERSON] . Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки, з ведення спільного господарства. Дуже скоро відповідач почав влаштовувати постійні необґрунтовані скандали, що ображало її честь і гідність. Відповідач постійно пред`являв претензії, що робило спільне життя нестерпним. Від постійних суперечок і скандалів погіршилося самопочуття, настрій. За таких обставин збереження сім`ї із відповідачем, на її глибоке переконання, є неможливим. З лютого 2019 року вони з відповідачем не живуть як сім`я. Позивач була вимушена разом з неповнолітніми дітьми переїхати до своєї матері за адресою: [ADDRESS] . Спільне господарство з відповідачем не ведеться. Фактичні шлюбні відносини припинені з лютого 2019 року. Втрачені всі фізичні та духовні зв`язки. Позивач як мати неповнолітніх дітей, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування, створення для дітей належних соціально - побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання неповнолітніх дітей. Позивач переконана, що діти повинні проживати разом із нею в домоволодінні, що належить її матері [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Вона постійно слідкує за станом здоров`я дітей, їх розвитком, виховує та піклується про них, у неї з дітьми є психологічний контакт, прив`язаність одне до одного, також як і між самими дітьми. З огляду на досвід, який є в суспільстві, проживання дитини (дітей) саме з матір`ю - є для дитини більш прийнятним, оскільки у матері більше емоційно-вольової мотивації, можливостей та часу приділяти дитині увагу. Зазначені обставини стали причиною звернення [PERSON] до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 07 серпня 2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 13 вересня 2019 року провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання в порядку загального позовного провадження. В підготовче засідання позивач та її представник не з`явились, про час і місце судового розгляду повідомлені\~належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій він позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в підготовче засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечує щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з позивачем. Від представника третьої особи - органу опіки та піклування виконкому Чечелівської районної у м. Дніпрі ради на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 3\~ст. 200 ЦПК України\~за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважає, що в справі є всі дані про права і взаємовідносини сторін, а тому для ухвалення рішення немає необхідності вислуховувати особисті пояснення сторін, які не з`явились до суду. Судом встановлено, що 20 вересня 2008 року сторони зареєстрували шлюб в Самарському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.6). Від шлюбу сторони мають двох малолітніх синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.9-10). До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права. Згідно зі\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що відповідає ст. 51 Конституції України. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до частини третьої\~статті 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього кодексу. Згідно частини другої\~статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя i збереження шлюбу суперечили б інтересам\~одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні причини позову в частині розірвання шлюбу, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати і бере до уваги той факт, що сторони фактично припинили подружні стосунки. Також суд враховує, що фактично шлюбні відносини припинені з лютого 2019 року, спільне господарство не ведеться, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, сторони створити міцної сім`ї за час спільного проживання не змогли, внаслідок чого шлюб фактично розпався, подальше спільне життя подружжя неможливе, а збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та їх дітей. Після розірвання шлюбу у відповідності до вимог частини 8\~статті 294 Цивільного процесуального кодексу України\~позивачці повернути дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Вирішуючи питання щодо визначення місця проживання дітей суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до ч. 1\~ст. 160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частинами 1, 2\~ст. 161 СК України\~визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.\~\~Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У відповідності до ч. 7\~ст. 7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей, що відповідає положенням ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована\~постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991\~та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй від 20.11.1959, яка підлягає застосуванню відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктом\~1 ст. 9 конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. Так, 11.07.2017 Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М.С. проти України», в якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, щодо підтримки ідеї про те, що в усіх рішеннях, які стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. При цьому, згідно п. 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини,бути розлучена зі своєю матір`ю. Під час розгляду справи судом також було отримано висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, відповідно до якого орган вважає доцільним визначити проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд з урахуванням встановлених обставин, діючи передусім в інтересах дитини, беручи до уваги висновок компетентного органу щодо доцільності проживання дітей з одним із батьків, приходить до висновку про необхідність визначення проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] з матір`ю [PERSON] . В той же час, суд звертає увагу позивача, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини - ч. 1 ст.\~153, ч. 3 ст.\~157 СК України. Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved