Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

06.02.2020 позивачка звернулася до суду з даним позовом, у якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] , та стягувати аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 (три тисячі) гривень щомісячно, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування своїх вимог послалась на те, що з 10.11.2012 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 22.12.2014. У шлюбі у них родилась донька [PERSON] , яка на даний час проживає з нею. Також на підставі рішення суду з відповідача стягнуто аліменти на доньку у розмірі 1300 грн.. Вказала, що відповідач протягом тривалого часу не виконує свої батьківські обов`язки щодо їхньої доньки. Останній не забезпечує їй належного харчування, медичного догляду та лікування, свідомо ухиляється від спілкування з дитиною без поважних причин. Також вважає, що визначений рішенням суду розмір аліментів не є достатнім для забезпечення потреб дитини. Відповідач має можливість надавати їй матеріальну допомогу у більшому розмірі. Тому просить позов задовольнити. Ухвалою від 19.02.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 28.05.2020 представник третьої особи подала заяву про розгляд справи у її відсутності, вказала, що підтримує рішення виконавчого комітету від 12.05.2020. 18.06.2020 представник позивача [PERSON] подав заяву про проведення підготовчого судового засідання у його відсутності. Ухвалою від 18.06.2020 підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 22.09.2020. 22.09.2020 позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Позивачка додатково пояснила, що відповідач не цікавиться дитиною, не займається її вихованням. Аліменти, які він сплачує, є недостатніми для належного забезпечення потреб дитини. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є матір`ю позивачки. Відповідач не приділяв уваги дитині, не піклувався про неї, матеріально не допомагав, не спілкується з донькою більше семи років з серпня 2013 року. Дитина навчається у школі, звідки її забирає вона або позивачка. Батько не бере жодної участі у вихованні дитини, не підтримує із нею ніяких відносин. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що є хресним батьком дитини, проживає в сусідньому будинку, часто спілкується з позивачкою та її донькою. Відповідач не приймає участі в житті доньки, не цікавиться нею, не вітає її з днем народження та іншими святами. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знайома зі сторонами, є сусідкою позивачки, спілкується з нею часто. Відповідача знає візуально. Їй відомо, що сторони розлучені. Після народження дитини через деякий час відповідач перестав бувати за місцем проживання дитини. Востаннє бачила 6 років тому. З дитиною його ніколи його не бачила. 06.11.2020 в судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав частково. Вказав, що згідний сплачувати аліменти на дочку у розмірі 3000 грн. щомісячно. Щодо вимог про позбавлення його батьківських прав заперечив. Пояснив, що аліменти на дочку сплатив відразу, коли з`явились кошти, заборгованості по аліментах він немає. Також вказав, що подарував позивачці від імені батька квартиру для доньки. Висловив бажання спілкуватись із донькою. Представник третьої особи 28.05.2020 подала заяву про розгляд справи у її відсутності, де вказала, що підтримує рішення виконавчого комітету від 12.05.2020 про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Вислухавши пояснення учасників,оцінивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Сторони є колишнім подружжям та перебували у шлюбі з 10.11.2012. В подальшому 22.12.2014 шлюб між ними розірвано на підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області. Під час спільного подружнього життя у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.11). На підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02.11.2018 з відповідача в користь позивачки стягнуто аліменти на доньку у розмірі 1300 грн. щомісячно, з 02.08.2018 і до її повноліття (а.с.16-18). Відповідно до вище вказаного судового рішення було видано виконавчий документ, який перебував на виконанні державної виконавчої служби. Позивачка разом із донькою проживає по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №27187 від 30.11.2018 (а.с.12). Із повідомлення від 17.09.2018 та характеристики від 20.09.2018 встановлено, що дочка сторін на час звернення з даним позовом до суду відвідувала старшу групу дошкільного навчального закладу ясла-садок №13, батько жодного разу не був присутній на батьківських зборах та відкритих заходах, та не забирав дитину з закладу. При спілкуванні дитина батька не згадує. (а.с.13,14). Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради №112 від 30.05.2019 позбавлення батьківських прав відповідача відносно доньки є доцільним (а.с.15). Як стверджує позивачка у позовній заяві, відповідач свідомо ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків по утриманню та вихованню їхньої доньки, не забезпечує їй належного харчування, медичного догляду та лікування, не спілкувався з дитиною без поважних причин. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно із ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовимрішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). У виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Позивач не надала належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню неповнолітньої дитини. А позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом впливу на відповідача, до якого раніше не застосовувалось попередження про необхідність змінити ставлення до виховання доньки. Останній не має заборгованості по аліментах. Вказав, що подарує дитині квартиру, уклавши від імені батька договір дарування на ім`я позивачки. Зважаючи на бажання відповідача брати участь у вихованні дитини та бажання змінити поведінку в кращу сторону, а також відсутність допустимих доказів свідомого нехтування ним своїми обов`язками, тому позовні вимоги у вказаній частині є недоведеними та відсутні підстави для їх задоволення. Щодо вимог про зміну розміру аліментів, суд дійшов наступного висновку. Статтею 61 ЦПК України передбачено, що обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частин 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька (ст.183 СК України) і (або) у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. З заяви позивачки встановлено, що розмір аліментів, який визначений рішенням суду та стягується на даний час, ставить її у скрутне матеріальне становище, оскільки такої суми грошей не достатньо, щоб забезпечити матеріальні потреби дитини. Виходячи з вимог розумності та справедливості,беручи до уваги матеріальний стан сторін, інтереси дитини, а також визнання відповідачем позову в цій частині,

Outcome: approved