Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

04 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що відповідачі звернулися до Дисциплінарної палати кваліфікаційно дисциплінарної комісії адвокатури Сумської області зі скаргами, в яких виклали неправдиву інформацію щодо вчинення нею як адвокатом неправомірних дій та просили притягнути її до дисциплінарної відповідальності. В ході проведеної комісією перевірки, викладені у скаргах факти не знайшли свого підтвердження. Разом з тим, зазначені у скаргах відомості набули розголосу у дисциплінарній комісії, колегії адвокатів, безпосередньо серед працівників музичної школи. Вони дають негативну оцінку їй як адвокату та зачіпають професійну репутацію. Посилаючись на викладені вище обставини [PERSON] просить стягнути з кожного з відповідачів на її користь по 10 000 грн., а з [PERSON] - 20 000 грн. моральної шкоди та зобовязати їх спростувати неправдиві відомості відносно неї як адвоката шляхом надсилання листа спростування неправдивої інформації до Голови Дисциплінарної палати кваліфікаційно дисциплінарної комісії адвокатури Сумської області [PERSON], членів палати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також Голові Президії адвокатів ГО «Сумська обласна колегія адвокатів» [PERSON] 27 січня 2017 року [PERSON] подала заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 3 000 000 грн., а з [PERSON], [PERSON] по 6 000 000 грн. моральної шкоди. В доповнення до викладених у первісному позові обґрунтувань зазначає, що поширення відповідачами неправдивих відомостей завдало їй душевних страждань, принизило її честь і гідність, створило неправильне враження про неї у невизначеного кола осіб. Вказані неправомірні дії відповідачів призвели до порушення нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків із оточуючими і колегами, перед якими вона повинна доводити, що викладена у скаргах інформація є неправдивою. Вказує, що окрім написання скарг, відповідачі проводили бесіди з батьками дітей, які відвідують музичну школу, в ході яких обмовляли її, просили надати в суді неправдиві свідчення. Таким чином, останні поширювали неправдиву інформацію серед мешканців міста, що вплинуло на професійну діяльність і призвело до зменшення бажаючих скористатися її послугами. Крім того зазначає, що відповідачі висміюють її, показують свою зневагу, засипають маком і сіллю поріг її офісного приміщення, докладаючи таким чином усіх зусиль до погіршення її фізичного та психологічного стану. В результаті вищевказаних протиправних дій відповідачів, зазнала душевних переживань, внаслідок яких захворіла на тяжку хворобу, була прооперована, перебувала у тяжкому психологічному та фізичному стані, не могла збирати докази на своє виправлення перед КДК, у звязку з чим вірогідність притягнення її до дисциплінарної відповідальності була дуже велика (а. с. 214-215, т. 1). У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник за договором про надання правової допомоги адвокат [PERSON] підтримали первісні позовні вимоги щодо зобовязання відповідачів спростувати неправдиві відомості відносно позивачки як адвоката шляхом надсилання листа спростування неправдивої інформації до Голови Дисциплінарної палати кваліфікаційно дисциплінарної комісії адвокатури Сумської області [PERSON], членів палати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також Голові Президії адвокатів ГО «Сумська обласна колегія адвокатів» [PERSON], а також уточнені позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі по 3 000 000 грн. з кожного з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і по 6 000 000 грн. з [PERSON] та [PERSON] Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також представник останньої за договором про надання правової допомоги адвокат [PERSON] позов не визнали повністю, просили в його задоволенні відмовити за необґрунтованістю позовних вимог. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи в її відсутність, а також письмове заперечення проти позову, в якому зазначила, що в період з лютого по травень 2015-2016 навчального року працювала в КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» за сумісництвом викладачем хорового співу. Проводила уроки відповідно до затвердженого розкладу занять. 26 квітня 2016 року разом із концертмейстром [PERSON] в кабінеті №10 проводили урок хору з учнями ІІ-ІІІ класу. Під час уроку, приблизно о 15 годині 25 хвилин до класу зайшов директор школи [PERSON] і, не пояснивши причину, попросив усіх вийти в коридор, де в цей час зібралися викладачі та була присутня незнайома жінка. Після цього директор запросив присутніх зайти до класу №10, а учні залишилися в коридорі. У класі [PERSON] представив незнайому жінку як юриста школи [PERSON] Остання продовжила вести збори, вела себе зухвало, підвищувала тон голосу. О 15 годині 40 хвилин за розкладом повинен був розпочатися наступний урок з учнями ІУ-УІІІ класів. Проте, нарада закінчилася приблизно о 15 годині 50 хвилин 16 годині, у звязку з чим урок розпочався із запізненням. У подальшому вона звернулася до заступника директора з навчально-виховної роботи школи з приводу зриву уроків, про що в присутності інших викладачів школи було складено відповідний акт. Про події, які мали місце 25 квітня 2016 року, їй нічого не відомо. Вважає, що факти, викладені в скарзі та акті є достовірними, жодним чином не принижують професійну репутацію позивачки, не ганьблять її честь та гідність, не впливають на стан здоровя останньої та її душевні переживання (а. с. 75 77, т. 1). Заслухавши позивачку [PERSON], її представника [PERSON], відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], представника останньої [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали даної справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 1, 3-4, 10-11, 303 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу вираження своїх поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від державних кордонів. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь - якими засобами не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Статтями 297, 299 ЦК України встановлено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Зміст права на ділову репутацію полягає в можливості правомочної особи претендувати на те, щоб репутація про неї складалась на підставі достовірного сприйняття третіми особами її поведінки і щоб суспільна моральна оцінка відповідала дійсності виконуваних нею вимог закону, моралі, ділових звичаїв, ділової етики. Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до ст. 40 Конституції України всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» передбачено право громадян України на звернення до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Про зазначене йдеться й у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Частиною першою статті 36 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що право на звернення до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури із заявою (скаргою) щодо поведінки адвоката, яка може бути підставою для дисциплінарної відповідальності, має кожен, кому відомі факти такої поведінки. Відповідно до ст. 50 вказаного Закону вирішення питань щодо дисциплінарної відповідальності адвокатів покладено на кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури. Зі змісту скарг відповідачів до Сумської обласної колегії адвокатів, датованих 25 та 26 квітня 2016 року, які у подальшому були спрямовані до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Сумської області, на які посилається [PERSON], вбачається, що вони містять інформацію щодо поведінки адвоката. Зокрема, у скарзі, датованій 25 квітня 2016 року, підписаній [PERSON], [PERSON] та [PERSON] йдеться про наступне. Що 25 квітня 2016 року о 15 годині 30 хвилин [PERSON] увірвалася в заклад та накинулася на працівників поліції, які охороняли порядок під час проведення іспитів, вимагаючи пояснень причин їх присутності. Що позивачка постійно знаходиться в школі у кабінеті директора в той час, коли в останнього за розкладом повинні проходити уроки. Що [PERSON] вривається в класи та своїм виглядом і тоном голосу лякає учнів. Вважаючи, що така зухвала і груба поведінка [PERSON] не сумісна з адвокатською діяльністю, автори скарги просять провести службове розслідування і вплинути на останню. Зі змісту скарги за 26 квітня 2016 року, підписаної [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], вбачається, що адвокат [PERSON] заважає навчально-виховному процесу. Під час уроків без дозволу вривається в класи, де проходять заняття з учнями. Зокрема, 26 квітня 2016 року разом із директором [PERSON] зірвали урок хору у викладачів [PERSON] та [PERSON], виставили учнів у коридор, а з педагогічним колективом проводили збори. На зборах [PERSON] у некоректній формі представилася юристом закладу та розповідала присутнім про незаконність наказів, виданих завідувачем Сектору культури Білопільської РДА [PERSON], тим самим принижуючи статус останньої, а також районної державної адміністрації (а. с. 112, 123, т. 1). Викладена відповідачами інформація була перевірена Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Сумської області. За результатами перевірки винесено рішення від 25 серпня 2016 року про відмову в порушені дисциплінарної справи стосовно адвоката [PERSON] у звязку з відсутністю підстав для порушення дисциплінарної справи та притягнення її до дисциплінарної відповідальності (а. с. 163 166, т. 1). Відповідно до вищевказаного рішення та матеріалів перевірки за скаргами, викладені відповідачами факти не доведені належними доказами і ґрунтуються лише на твердженнях останніх. Натомість, в ході перевірки було встановлено, що адвокат [PERSON] відповідно до укладеного з директором КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільської музичної школи» [PERSON] договору про надання правової допомоги від 17 березня 2016 року відвідувала музичну школу, надавала керівнику закладу відповідну правову допомогу, розяснювала останньому, а також працівникам школи чинне законодавство (а. с. 106 169). Крім того, із показів допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] судом встановлено, що 25 квітня 2016 року приблизно о 15 годині 30 хвилин у кабінеті №10 музичної школи було проведено зібрання педагогічних працівників, на якому директор [PERSON] представив [PERSON] як юриста закладу. Після цього остання розяснила положення трудового законодавства, у тому числі й щодо порядку призначення заступника директора з навчально-виховної роботи. В цей же день приблизно о 16 годині в актовому залі завідувач Сектору культури Білопільської РДА [PERSON] проводила збори, на яких [PERSON] також була присутня і висловлювала свою думку з приводу оголошеного [PERSON] наказу про призначення [PERSON] заступником директора школи з навчально-виховної роботи. Факт присутності позивачки в актовому залі школи під час зборів 25 квітня 2016 року підтвердила також і свідок [PERSON] Остання зазначила, що на вказаних зборах [PERSON] у присутності педагогічного колективу музичної школи висловлювала свою думку з приводу оголошеного нею наказу про призначення [PERSON] заступником директора з навчально-виховної роботи. Крім того [PERSON] додала, що коли 26 квітня 2016 року вона принесла директору музичної школи [PERSON] наказ про призначення [PERSON] заступником директора з навчально-виховної роботи, у його кабінеті були присутні [PERSON] та [PERSON] Остання склала акт про те, що наказ про [PERSON] нібито складений минулою датою. Після цього вона пішла на іспит. Свідки [PERSON] і [PERSON] у судовому засіданні показали, що 26 квітня під час проведення випускного іспиту з 15 до 18 години перебували в приміщенні Білопільської музичної школи. В цей час у школі була присутня і позивачка. Остання, вийшовши з кабінету директора, пройшла по коридору, заглянула в пару кабінетів, після чого підійшла до них і запитала причину їх перебування в школі. Почувши відповідь про те, що вони запрошені завідувачем Сектору культури Білопільської РДА для забезпечення громадського порядку в школі під час проведення іспиту, [PERSON] повернулася до кабінету директора. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] показали, що в другій половині дня 25 квітня 2016 року були в музичній школі під час здачі їх дітьми випускного іспиту з сольфеджіо. Бачили як [PERSON] у коридорі на другому поверсі зясовувала у поліцейських причини їх перебування в школі. Крім того, свідок [PERSON] додав, що позивачка швидко пройшла по коридору і заглянула в кабінети в той час, коли там ішли уроки. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 10 ЦПК України обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте, позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. В судовому засіданні не встановлено факту поширення відповідачами недостовірних відомостей про позивачку, які б принижували честь, гідність та ділову репутацію останньої. Сам факт звернення до уповноважених державних правоохоронних органів, на які державою покладено обовязок за додержанням з боку фізичних та юридичних осіб закону, гарантований ст. 40 Конституції України та не є поширенням недостовірних відомостей. Те, що викладені у скаргах відомості не знайшли свого підтвердження в ході проведеної Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Сумської області перевірки також не є безумовним доказом поширення відповідачами недостовірної інформації відносно позивачки. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], вважаючи, що їм відомі факти поведінки адвоката, при подачі до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури скарг на дії позивачки, реалізували надане їм Конституцією України та законами України право на звернення з метою захисту особистих прав та прав інших осіб, які вони вважали порушеними діями позивачки. А тому суд вважає, що вищезгадані звернення відповідачів до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, як органу, уповноваженого відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» вирішувати питання дисциплінарної відповідальності адвокатів, не є поширенням недостовірної інформації, оскільки здійснювалось останніми в порядку, визначеному нормами чинного законодавства для здійснення оскарження дій позивачки та захисту своїх прав та прав інших осіб. Зі свого боку позивачка не довела суду належними і допустимими доказами те, що викладені в скаргах факти були спрямовані на приниження її честі, гідності та ділової репутації. Разом з цим суд вважає, що викладені у скаргах відповідачів відомості є критичною оцінкою та вираженням їх суб'єктивної думки на дії та поведінку позивачки, а тому не є такими, що підлягають перевірці на предмет їх відповідності дійсності та спростуванню з наступних підстав. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночними судженнями, з огляду на приписи ст. 30 Закону України «Про інформацію», за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні, ухваленому в справі «Лінгенс проти Австрії» від 8 липня 1986 року, розрізняє факти та оціночні судження: існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Доводи [PERSON] стосовно того, що наявні у скаргах відповідачів мовні вирази, такі як: «діти стороняться та жахаються присутності адвоката [PERSON] Г.», «її поведінка та присутність негативно впливає на навчально-виховний процес», «своїм виглядом та тоном лякає учнів», «увірвалася в заклад», «накинулася на працівників поліції», «вимагала пояснення їх присутності», «вривається у класи», «зриває уроки», «варварська та зневажлива поведінка», «зухвала та груба поведінка адвоката» носять емоційно-експресивний характер, спрямовані на підсилення сприймання подій, викликання у інших осіб почуття презирства й зневаги, передачу негативного значення, суд розцінює як субєктивну думку позивачки, власне переконання і особисте емоційне сприйняття критики відповідачів. Наведені вище вислови є оціночними судженнями останніх, оскільки з огляду на характер використання мовних засобів не містять фактичних даних. З огляду на викладені вище положення чинного законодавства, оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, оскільки їх не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. Разом з тим суд вважає за необхідне відмітити, що предметом розгляду є спір щодо спростування недостовірної інформації з метою захисту честі, гідності та ділової репутації позивачки, яка є адвокатом, а відтак публічною особою. Такі особи підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, оскільки позивачка не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і не довела протиправність діяння відповідачів та вину останніх у її заподіянні, у зв'язку з чим позовні вимоги [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають. Щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно з розясненнями, викладеними у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5). Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними доповненнями та змінами, роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Судом встановлено, що відповідачі звернулися зі скаргами до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Сумської області в порядку, передбаченому положеннями Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», тобто, скористалися правом на звернення до компетентного органу щодо поведінки адвоката, яка, на їх думку, містить ознаки дисциплінарного проступку, у встановленому чинним законодавством порядку. Доводи позивачки стосовно того, що захворіла на тяжку хворобу саме внаслідок протиправних дій відповідачів суд вважає безпідставними, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними і допустимими доказами. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, враховуючи їх обґрунтування відповідно до позовної заяви, є похідними від позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, а тому в зв'язку з відсутністю підстав для задоволення цих позовних вимог, враховуючи вище зазначене, відсутні і підстави для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed