Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

05 листопада 2020 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Стретович І.С. звернулась в суд з позовом до відповідача ТзОВ «Електромоторс» про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27 січня 2020 року [PERSON] уклала з ТзОВ «Електромоторс» Договір купівлі-продажу транспортного засобу №ХМ100. Відповідно до п. 1.1 цього Договору ТзОВ «Електромоторс» зобов`язувалось продати [PERSON] автомобіль Nissan Juke, 2013 року випуску, сірого кольору, привід 4х2. Згідно з п. 1.2 Договору відчужуваний автомобіль належить на праві власності продавцю. В день підписання Договору [PERSON] сплатила на банківський рахунок відповідача 18 811,10 гривень, як аванс, у відповідності до п. 2.4 Договору. Однак, 07 лютого 2020 року працівники ТзОВ «Електромоторс» у телефонному режимі повідомили їй про те, що вищевказаного автомобіля немає у власності продавця та ніколи не було. Така інформація підтвердилась відомостями, які надав Регіональний сервісний центр МВС у Волинській області. Таким чином, на думку позивача, ТзОВ «Електромоторс» отримало від неї кошти в розмірі 18 811,10 гривень обманним шляхом, адже на час укладення Договору купівлі-продажу транспортного засобу №ХМ100 предмет договору не перебував у власності продавця. Позивач вважає, що відповідачем грубо порушено її права споживача внаслідок ведення нечесної та агресивної підприємницької практики щодо введення споживачів в оману. Відповідно до ч. 2 ст. 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Обґрунтовуючи вимоги позову щодо стягнення моральної шкоди, позивач зазначає, що завдана їй моральна шкода полягає у душевних стражданнях, які вона пережила внаслідок відчуття обману та відмови відповідача у задоволенні її законних вимог про повернення коштів. Вона фактично втратила надію на повернення цих коштів, які для неї є великою сумою грошей. Внаслідок моральних страждань погіршився її фізичний стан, стан здоров`я. Позивач також зазначає, що точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи немає. Задля обчислення завданої їй моральної шкоди позивач пропонує формулу [PERSON] . Застосувавши вказану формулу, позивач визначає, що розмір завданої їй моральної шкоди складає 15 000 гривень. Враховуючи вищенаведене, позивач просить визнати договір №ХМ100 від 27 січня 2020 року, укладений між [PERSON] та ТзОВ «Електромоторс» недійсним, як оспорюваного та застосувати усі наслідки його недійсності, а саме: стягнути з ТзОВ «Електромоторс» в користь [PERSON] 18 811 гривень. Крім того, позивач просить стягнути з ТзОВ «Електромоторс» в її користь 15 000 гривень у відшкодування завданої їй моральної шкоди. Ухвалою судді від 10 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. У встановлений судом строк від відповідача ТзОВ «Електромоторс» відзив на позовну заяву до суду не надійшов. Позивач в судове засідання не з`явилась, представник позивача адвокат Стретович І.С. подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити, щодо заочного розгляду справи - не заперечує. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, хоча завчасно та належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Встановивши, що відповідача належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, а також те, що його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 223 ЦПК України. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явилися в судове засідання, відзиву на позов не подав та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши представлені в справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 27 січня 2020 року між [PERSON] , як покупцем, та ТзОВ «Електромоторс», як продавцем, укладено Договір купівлі-продажу транспортного засобу №ХМ100. Предметом цього договору купівлі-продажу є автомобіль Nissan Juke, 2013 року випуску, сірого кольору, привід 4х2 (а.с.4). Відповідно до п. 1.2 вищевказаного Договору відчужуваний автомобіль належить на праві власності продавцеві. На виконання п. 2.4 укладеного договору, [PERSON] 27 січня 2020 року сплатила продавцю 10 % від вартості автомобіля, тобто 18 811 гривень. Наведене підтверджується копією квитанції від 27 січня 2020 року (а.с.9). За результатами опрацювання Єдиного державного реєстру транспортних засобів, держателем якого є МВС, відомості щодо транспортного засобу за критеріями: Nissan Juke, 2013 року випуску, власник - ТзОВ «Електромоторс», - відсутні. Саме таку інформацію отримала представник позивача на свій адвокатський запит з Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області 01 жовтня 2020 року. Наведеним підтверджується, що ТзОВ «Електромоторс», як продавець транспортного засобу за оспорюваним договором купівлі-продажу, на момент укладення цього договору не мав у власності відчужуваного автомобіля. А тому, п. 1.2 Договору свідчить про надання ТзОВ «Електромоторс» покупцю відомостей, які не відповідають дійсності. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець)передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. За приписами частин першої, другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 та у постанові Верховного Суду від 11 січня 2020 року у справі № 761/22687/17 (провадження № 61-6502св19). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи вищенаведене та ту обставину, що на момент укладення оспорюваного правочину продавцю на праві власності не належав предмет договору, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами 27 січня 2020 року договір купівлі-продажу транспортного засобу №ХМ100, предметом якого є автомобіль Nissan Juke, 2013 року випуску, сірого кольору, привід 4х2, слід визнати недійсним та застосувати наслідки його недійсності, стягнувши з відповідача в користь позивача 18 811 гривень. Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підставі цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 2 ст. 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Таким чином, право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з вчиненням правочину під впливом обману прямо передбачена ч. 2 ст. 230 ЦК України. Виходячи з принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд враховує обґрунтування позивача щодо факту завдання їй моральної шкоди відповідачем та погоджується з мотивами розрахунку суми такого відшкодування в розмірі 15 000 гривень. Наведені позивачем доводи про підстави відшкодування моральної шкоди та розрахунок суми відшкодування відповідачем не заперечені та не спростовані. Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов в межах заявлених вимог підлягає до задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд дійшов висновку, що судовий збір в розмірі 840,80 гривень слід стягнути з ТзОВ «Електромоторс» на користь держави, оскільки позивач при зверненні до суду з цим позовом звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: approved