Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

05 грудня 2016 року до суду звернулась [PERSON] із позовом, відповідно до якого просила зняти арешт з усього нерухомого майна [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER], Місце проживання: 65000, [ADDRESS]). При цьому посилаючись на те, що на виконанні Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебував виконавчий лист №504/431/13-ц, виданий 26.09.2013 року Комінтернівським районним судом Одеської області. Постановою старшого державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського МУЮ [PERSON] від 28.02.2014 року відкрито виконавче провадження ВП №42280607, про стягнення з [PERSON] 3441.00 грн. Постановою старшого державного виконавця Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції. [PERSON] виконавчий лист повернуто стягувану на підставі п.7 ч.І ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до п.1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», завершене виконавче провадження не може . бути розпочате знову. Тому Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, не може скасувати арешт всього нерухомого майна [PERSON] в рамках вищевказаного закону.Що стало підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. При цьому посилаючись на те, що позовні вимоги є необгрунтованими, незаконними та такими, що не відповідають дійсності, оскільки позивачем не надано доказів того, що нею або іншим боржником сплачено на користь Відповідача судовий збір у розмірі 3 441,00 грн. При цьому, позовні вимоги щодо скасування арешту майна ґрунтуються на тому, що Постановою ДВС від 30.12.2015 року виконавчий документ повернуто. Позивач, мотивуючи свої вимоги, посилається на те, що п. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову. Отже, Позивачка вважає, що Банк не вправі предявити виконавчий лист вдруге. Однак, Позивачем допущено не вірне тлумачення норм законодавства щодо зазначених обставин, крім того, Позивач посилається на Закон у старій редакції. Між тим, Закон України «Про виконавче провадження» (як у попередній, так і у новій редакції) розрізняє закінчення та повернення виконавчого документу, які мають різні наслідки та регламентуються різними статтями Закону. Відповідно до ч. 5 ст. 37 Закону у новій редакції повернення виконавчого документа стягувану з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно предявити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону. У Постанові державного виконавця від 30.12.2015 р. зазначено, що виконавчий документ може бути повторно предявлений для виконання. При цьому, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути предявлені до примусового виконання протягом трьох років. Водночас, ст. 38 Закону регламентовано порядок закінчення виконавчого провадження та його наслідки (зокрема, й зняття арешту з майна боржника). Однак, повернення виконавчого документу не є дією, тотожною закінченню виконавчого провадження. Отже, Позивач помиляється щодо дійсних обставин справи, оскільки виконавче провадження ВП № 42280607 не є закінченим. Представник третьої особи до судового засідання не зявився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлявся, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. По справі встановлено наступні обставини. 06.06.2013 року Комінтернівським районним судом Одеської області було ухвалено рішення у справі № 504/431/13-ц за позовом AT «Дельта Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором та судового збору, яким позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення судового збору задоволено. На підставі вказаного рішення кредитором були отримані виконавчі листи, на підставі яких Постановою ДВС від 28.02.2014 р. було відкрите виконавче провадження ВП № 42280607. В рамках зазначеного виконавчого провадження державним виконавцем було накладено арешт на все майно, що належить Позивачці [PERSON] Постановою старшого державного виконавця Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції. [PERSON] виконавчий лист повернуто стягувану на підставі п.7 ч.І ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно довідки від 11.01.2017 року, загальна заборгованість за вказаним кредитним договором погашена і станом на 11.07.2017 року складає 0,00 грн. Відповідно до ч.1 ст.60 Закону України\~Про виконавче провадження\~особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6\~Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах\~розяснено, що дії державного виконавця під час виконання виконавчого провадження є процесуальною дією державного виконавця, між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем виникають виконавчопроцесуальні відносини. Тому вимоги боржника щодо здійснення виконавчих дій, у тому числі і щодо зняття арешту з майна, розглядаються безпосередньо державним виконавцем чи начальником відповідної ВДВС. У разі незгоди з діями виконавчої служби, боржник вправі оскаржити дії чи рішення державного виконавця у порядку, передбаченому розділом УІІ\~ЦПК. Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом предявлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт. Зазначене також визначено у Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року N 5 Про судову практику в справах про зняття арешту з майна. У даній справі позов предявлено боржником виконавчого провадження щодо виконавчих дій, які здійснюються під час виконання рішення суду, тому відсутні підстави для задоволення позову про зняття арешту з майна. Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно зясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом. Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони є рівними учасниками судового розгляду та згідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 \~ЦПК України, \~доказування \~не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON]. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed