Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

07.08.2020 до Корольовського районного суду м.Житомира надійшли матеріали вказаної позовної заяви, в якій [PERSON] просить визначити місце проживання її дочки [PERSON] , [INFO] , з нею. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , яка народилась під час спільного їх проживання в зареєстрованому шлюбі. Шлюб за рішенням суду 01.11.2019 було розірвано, а питання щодо визначення місця проживання дитини до цього часу між ними не вирішено, що позбавляє її можливості вирішувати деякі негайні, необхідні та важливі питання в житті дитини, яка постійно проживає з нею, потребує забезпечення належного розвитку і виховання. Ухвалою судді від 13.08.2020 прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] , відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. У встановлений судом строк, відповідач відзив на позов не надав і клопотань про розгляд справи за його відсутності до суду також не надходило. Сторони у судове засідання не з`явились. Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в які проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.36). 14 січня 2021 року від представника третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, Рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №1454 від 02.12.2020 «Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання [PERSON] », а також, сам Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини з матір`ю (а.с.13, 14). З огляду на викладене та відповідно до ст.280 ЦПК України, суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи і ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що з 25.08.2011 [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Корольовського районного суду м.Житомира №296/7834/19 від 01.11.2019, що набрало законної сили, розірвано (а.с.6). Під час проживання в шлюбі, у сторін [INFO] народилась дочка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.5) і при розірванні шлюбу між сторонами судом не вирішувалось питання щодо визначення місця її проживання. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати її. Згідно копії довідки Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради за №10-14/12055 від 04.06.2020 про реєстрацію місця проживання особи та Довідки ЖБК «Полісся» за №238 від 05.08.2020, малолітня [PERSON] проживає разом із своєю матір`ю за адресою: [ADDRESS] (а.с.8, 9). З матеріалів справи не вбачається наявність між сторонами конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків обох батьків по відношенню до дитини та їх реалізації. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідності ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996 під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Отже, враховуючи вік малолітньої [PERSON] , яка на день ухвалення судового рішення не може дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно і потребує постійного догляду та турботу у зв`язку з фізіологічними особливостями, суд вважає, що на даний час її проживання з матір`ю, з якою вона фактично проживає, буде відповідати саме її інтересам, оскільки це позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному. Враховуючи викладене і те, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір.

Outcome: approved