Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

05 жовтня 2017 року звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними додаткових угод до договору про іпотечний кредит та стягнення безпідставно отриманих коштів по іпотечному кредиту. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16 жовтня 2007 року між нею та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір №VONVG40000000741, згідно якого отримала кредит в розмірі 56775 грн. з цільовим використанням придбання квартири. 16 жовтня 2017 року, отримавши кошти, вона придбала квартиру, а 22 серпня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк», на підставі укладених із нею додаткових угод, конвертував заборгованість за кредитним договором, що становила 56934,53 грн. на долари США і з того часу заборгованість обліковувалася в іноземній валюті, а саме в доларах США. За рішенням Нововолинського міського суду від 23 грудня 2009 року з неї в користь банку була стягнута заборгованість за кредитним договором №VONVG40000000741 від 16 жовтня 2017 року, всього у розмірі 93885,71 грн. 13 лютого 2010 року постановою державного виконавця Нововолинського відділу ДВС ГТУЮ Волинської області було відкрито виконавче провадження і за період з 03 січня 2010 року по 12 квітня 2017 року за рішенням суду, на погашення заборгованості вона сплатила 224038,48 грн. Вказує, що укладаючи додаткові угоди 12 жовтня 2012 року, 05 серпня 2013 року та 07 серпня 2013 року банк ввів її в оману, оскільки іпотечний кредит вона отримала в національній валюті в сумі 56 7775 грн., які повністю використала за цільовим призначенням і наміру отримувати кошти в більшій сумі ніж та, що видана банком 16 жовтня 2017 року не мала, а за наслідками укладених додаткових угод сума іпотечного кредиту збільшилася. Крім того, на момент укладення спірних угод вона повернула банку значну суму кредитної заборгованості, а станом на 16 липня 2013 року борг сплатила у повному обсязі. Також, зазначила, що додаткові угоди були укладені всупереч ч.3 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки цей закон забороняє надання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України. Крім того, банком з 18 листопада 2014 року по 29 вересня 2017 року, самовільно, без її згоди, з рахунку на який вона отримувала заробітну плату списувалися кошти всього в розмірі 51361,58 грн., а кошти, які вона вносила на погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит були самовільно скеровані банком на погашення іншого договору за №VONVG50000000741 від 16 жовтня 2017 року, який укладався між нею та банком на інші цілі. Вважає, що відповідач неправомірно нарахував відсотки за вищевказаним договором на суму 54900,2 грн., оскільки станом на 16 липня 2013 року заборговані кошти відповідачу вона повернула в більшому розмірі ніж це було необхідно. Зазначає, що безпідставно банком було також нараховано пеню та комісійні. Після зміни позовних вимог 23 січня 2018 року, [PERSON] остаточно просила суд визнати недійсними додаткові угоди від 12 жовтня 2012 року, від 05 серпня 2013 року, від 07 серпня 2013 року до договору про іпотечний кредит №VONVG40000000741 від 16 жовтня 2007 року, стягнути з відповідача в свою користь безпідставно нараховані відсотки у сумі 1714,73 доларів США, що еквівалентно 49\~504,25 грн., безпідставно нараховану комісію на суму 2651,58 доларів США, що еквівалентно 76\~551,11 грн., а також 4158,82 доларів США, що еквівалентно 120\~065,13 грн., які були використані банком на погашення заборгованості по кредитному договору VONVG50000000741 від 16 жовтня 2007 року, кошти списані відповідачем з банківського рахунку позивача в сумі 45624,11 грн. і пеню в сумі 20090,33 грн. Витрати понесені по сплаті судового збору, просила суд стягнути з відповідача. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала з підстав викладених в ньому і додатково зазначила, що 16 жовтня 2007 року кредитний договір №VONVG40000000741укладала (добровільно підписувала) з банком задля придбання житла і сплачувала усі обумовлені цим договором платежі. Другий кредит, від того ж 16 жовтня 2007 року вона оформляла задля сплати поточних витрат, які понесла при купівлі квартири. 22 серпня 2008 року добровільно з відповідачем вона уклала додаткову угоду, за якою кошти за договором, банк по курсу на день складання угоди конвертував в іноземну валюту. З жовтня 2017 року вона втратила платоспроможність, а тому припинила сплачувати обовязкові платежі на погашення заборгованості. 12 жовтня 2012 року між нею та банком було укладено ще дві додаткові угоди про реструктуризацію боргу по кредитним договором №VONVG40000000741 та №VONVG50000000741 від 16 жовтня 2007 року, оскільки, як зазначила, іншого виходу вона не мала. Також, 05 серпня 2013 року та 07 серпня 2013 року позивач підписала ще дві додаткові угоди на заміну тим, що були укладені між нею та банком раніше, оскільки за версією працівника банку, бухгалтером було допущено помилку в розрахунках. Оскільки по обом договорам відповідач встановив їй один рахунок, то погашення заборгованості як по договору №VONVG40000000741 так і по договору №VONVG50000000741 вона здійснювала саме на нього. Про рішення суду, за яким з нею стягнуто заборгованість по кредитному договору вона довідалася від працівника відділу виконавчої служби. Підставами для визнання недійсних додаткових угод стало те, що вона звільнившись з роботи, втратила свою платоспроможність. На даний час її заборгованість за вищевказаними договорами за версією банку складає 20\~000 доларів США, однак вона вважає, що всі кошти відповідачу повернула, оскільки сплатила усі суми, що стягувалися за рішенням суду, а в серпні 2013 року, разовим платежем погасила заборгованість за договором №VONVG50000000741. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, просила його задоволити. Вважає, що відповідачем грубо порушено майнові права її довірителя. Строків позовної давності останньою порушено не було, оскільки лише 23 січня 2018 року вона отримала розрахунок заборгованості за іпотечним договором №VONVG40000000741від 16 жовтня 2007 року. Зі змісту спірних додаткових угод вбачається, що банк ввів позивача в оману, оскільки пункти угод прямо суперечать чинному законодавству, з цих підстав вважає, що такі договори слід визнати недійсними. Крім того, зазначає, що відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» неправомірно скеровував кошти, що вносилися [PERSON] на рахунок, відкритий на погашення заборгованості по іпотечному договору, також, неправомірно банком нараховувалися пеня та комісії в розмірах зазначених у позові, а відтак вимоги свого довірителя вважає підставними. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, з підстав викладених у письмових поясненнях (а.с.190-193). Вважає, що жодних належних та допустимих доказів того, що додаткові угоди від 12 жовтня 2012 року, від 05 серпня 2013 року та від 07 серпня 2013 року до договору про іпотечний кредит №VONVG40000000741 від 16 жовтня 2007 рокує недійними у позивача немає. Зазначає, що кредитні договори №VONVG40000000741 та №VONVG50000000741 нерозривно повязані між собою і оформлялися позивачем задля придбання квартири та покриття витрат у звязку з укладенням договору купівлі-продажу. 22 серпня 2008 року [PERSON] власноручно написала та подала відповідачу заяву про зміну валюти кредитування і оскільки на момент укладення основного договору закону, який би забороняв укладення договорів в іноземній валюті не існувало, відповідач змінив умови договору і як наслідок уклав додаткові угоди з позивачем. Підтвердив, що до жовтня 2017 року позивач погашала заборгованість по іпотечному договору №VONVG40000000741 від 16 жовтня 2007 року та кредитному договору №VONVG50000000741 від того ж 16 жовтня 2007 року. Позивачем не надано належних доказів щодо порушення банком вимог ст.1056-1 ЦК України, ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та умов кредитного договору. Також просив суд застосувати строки позовної давності, оскільки вважає що вони були пропущені позивачем.З цих підстав, просить у позові відмовити повністю. Суд, заслухавши вступне слово позивача, її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, у звязку з наступним. У судовому засіданні встановлено, що 16 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит №VONVG40000000741 на суму 56775 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15 % річних, а також інших платежів в порядку, на умовах та в строки, визначені договором, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Кредит надавався строком погашення не пізніше 16 жовтня 2035 року на придбання у власність окремої квартири з метою постійного проживання за договором купівлі-продажу №4962 від 16 жовтня 2007 року, що розташована за адресою: 5 мікрорайон, буд.17, кв.39, м. Нововолинськ, Волинська область. Позивач ознайомилася з кредитним договором, про що власноручно розписалася і як наслідок отримала кредит в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, відкритий у кредитора. Погашення платежів за цим кредитом здійснювалося позичальником у національній валюті України (а.с. 194-198 ). Виконання позичальником зобовязань за цим договором забезпечувалося іпотекою нерухомого майна та договором поруки. У судовому засіданні позивач та її представник підтвердили, що кошти за вищевказаним договором позивач отримала, використала їх за цільовим призначенням і з часу укладення договору по мірі можливості, сплачувала усі платежі на погашення заборгованості. Тобто, в судовому засіданні встановлено, що відповідач свої зобовязання за договором виконав, надав позивачу кредитні кошти, а позивач отримала кошти на умовах, які викладені в договорі. Пунктом 2.4.1. кредитного договору визначено, що позичальник має право; здійснювати дострокове погашення кредиту. При цьому позичальник зобов'язаний сплатні банку суму відсотків, суму винагороди, відповідно до п.8.1. та 8.5. даного договор, неустойку (штраф, пеню), якщо на момент дострокового погашення кредиту (частин- кредиту) у банку виникли підстави для стягнення неустойки згідно з п. 5.1. даного договору оплата проводиться відповідно до умов даного договору. Відповідно до п. 3.3. кредитного договору нарахування відсотків, а також винагор передбачених п. 7.2. та 8.1. договору здійснюється в останню дату їх сплати, зазначену в п.8.1. Відповідно до п.3.4 кредитного договору, для погашення заборгованості за даним договором, у тому числі винагороди й відсотків за користування кредитом, позичальк надає банку кошти на рахунки передбачені п. 1.2 даного договору для зарахування і коштів банк здійснює погашення заборгованості за кредитом у порядку, зазначеному в п. 5.3 даного договору. Згідно з п.3.6. кредитного договору позичальник сплачує банку винагороду в розмірах й у строки, зазначені в п.8.1. даного договору. Якщо згідно п. 8.1. даного договору передбачена щомісячна сплата винагороди, то вона встановлюється у фіксованому розмірі від дня списання коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення кредиту. Відповідно до п.4.1. кредитного договору, для виконання зобов'язань за договором, банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту до договору і надає позичальнику право на їх використання. Відповідно до п. 4.2. кредитного договору, за надане право зазначене у п.4.1 договору, позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів у розмірі, зазначеному у п. 8.1. договору. Відповідно до п.4.3. кредитного договору, нарахування винагороди здійснюється я на дату щомісячного платежу за кредитом. Відповідно до п.4.4. кредитного договору при останньому погашенні винагорода за резервування ресурсів нараховується за весь час резервування (до дати погашення кредиту), при цьому сумою зарезервованих ресурсів вважається сума вказана у графіку погашення кредиту. Із аналізу вказаних умов договору, який був підписаний як позивачем так і представником банку підтверджується, що винагорода за резервування ресурсів нараховується до дати погашення кредиту, визначеної графіком погашення кредиту, а тому за умовами п.4.5. кредитного договору винагорода у розмірі 3% річних за резервування ресурсів, повинна нараховуватись по дату повного погашення кредитних зобов'язань і твердження позивача та її представника про інше не мають законодавчого підґрунтя. Також, зважаючи на п.п. 5.1, 8.4, 5.3 іпотечного договору №VONVG40000000741, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязувався сплатити штраф у розмірі 500 грн. +5% від суми заборгованості. Відповідно до п.5.4 договору №VONVG40000000741 нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобовязань, передбаченої п.п. 5.1, 5.2, 5.3 Умов, здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобовязання повинне бути виконане позичальником. Із розрахунку наданого банком (а.с.138-141), у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] регулярно допускала порушення спроків оплати та повернення кредитних коштів, у звязку з чим банк,

Outcome: dismissed