Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

07.05.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно - 1/2 частину квартири № 29, по вул. Гранітній, буд. № 4, м. Новоград-Волинський, Житомирської області. Під час судового процесу позивач подала уточнений позов до [PERSON], Реєстраційної служби Новоград-Волинського МУЮ, в якому просила: - визнати недійсним договір дарування квартири № 29 за адресою: вул. Гранітна, будинок № 4, м. Новоград-Волинський, Житомирської області, який укладено 07.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчено\~ приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 229; - зобовязати Реєстраційну службу Новоград-Волинського МРУЮ скасувати державну реєстрацію прав [PERSON] на вищезазначену квартиру (а.с. 159, 160). В останньому судовому засіданні позивач відмовилась від позовних вимог до Реєстраційної служби про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно та просила виключити Реєстраційну службу Новоград-Волинського МРУЮ з числа відповідачів по справі. Клопотання позивача задоволено. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначає, що її батько, [PERSON], проживав і був зареєстрований по вул. Гранітна, б. 4, кв. 29, в м. Новоград-Волинський. 27.09.2007 р. між ним та [PERSON] (його матір'ю) був укладений договір дарування квартири, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] вищезазначену квартиру. Дана квартира належала дарувальнику: 1/2 частина квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане Новоград-Волинською міською радою народних депутатів 10.11.1994 року; інша 1/2 частина квартири - на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідчено державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори від 25.04.2002 року за реєстром № 3-579 (спадкова справа № 266). 31.01.2015 р. батько позивача [PERSON] помер. Позивач звернулась до нотаріальної контори з заявою про відкриття спадкової справи та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. У відповідності до ст. 1261 ЦК України до першої черги на право на спадкування мають діти спадкодавця. Доказом цих обставин є свідоцтво про народження та свідоцтво про шлюб. 07.04.2015 року [PERSON] подарувала спірну квартиру Відповідачу по справі [PERSON]. Договір був посвідчений тим же приватним нотаріусом, що зареєстрував заяву позивача про оформлення права на спадщину за законом. При цьому договір дарування майна і заява про визнання права на спадщину стосувались одного і того ж предмету. За заявою позивача нотаріусом не було прийнято будь-яке рішення. Таким чином, питання отримання свідоцтва на спадщину у відповідності до Закону України «Про нотаріат» до теперішнього часу не вирішено. За таких обставин, нотаріус не мав права посвідчувати договір дарування між [PERSON]О та [PERSON]О від 7.04.2015 р., не вирішивши заяву від 05.02.2016 р. про визнання позивача спадкоємцем по смерті батька та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька. На думку позивача, нотаріус не мав права посвідчувати договір дарування спірної квартири Відповідачу, оскільки, згідно ст. 334 ЦК України від 16.01.2003 року, в редакції, що діяла на момент укладання першого договору дарування, право власності на майно за договором, який підлягло нотаріальному посвідченню, виникло у набувача з моменту такого посвідчення. Отже, спадкодавець [PERSON] набув право власності, а оскаржуваний договір порушує права позивача. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити. Додатково пояснили, що після смерті [PERSON] його брат відповідач [PERSON] дізнався, що померлий не зареєстрував право власності на спірну квартиру в державному реєстрі нерухомого майна. Відповідач звернувся від імені своєї матері до виконавчих органів міської ради та до нотаріуса з заявами про нібито втрату правовстановлюючих документів [PERSON], а саме: свідоцтва про приватизацію квартири та свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка. Відповідач отримав дублікати таких правовстановлюючих документів та умовив свою мати подарувати вищезазначену квартиру йому. [PERSON] була особою похилого віку, тяжко хворіла та внаслідок правової безграмотності вважала необхідним розпорядитись квартирою в якій продовжувала проживати. Вона погодилась на укладання повторного правочину дарування на користь свого сина [PERSON], який нею опікувався. Разом з тим, відповідач обмежив спілкування позивача з бабусею перешкоджаючи її доступу в квартиру. Враховуючи, що батько позивача [PERSON] набув право власності на спірну квартиру, [PERSON] не мала повноважень на розпорядження відчуженою квартирою. Просили визнати правочин недійсним. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Посилались на те, що [PERSON] право власності на спірну квартиру не набув, оскільки не прийняв дар. Документи на квартиру після посвідчення договору дарування від 27.09.2007 року зберігались у дарувальника [PERSON], яка продовжувала проживати в тій же квартирі, сплачувала комунальні платежі, що підтверджується квитанціями. Таким чином, договір дарування не був укладеним, а [PERSON] залишалась власником квартири до дня укладання оспорюваного договору, що підтверджується витягом з реєстру прав на нерухоме майно. Квартира не увійшла до спадкової маси після смерті [PERSON], ні він, ні позивач не є стороною оспорюваного договору. Отже, договір дарування квартири який укладено 07.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON] будь-які права позивача не порушує. Крім того, посилались на викрадення позивачем оригіналу договору дарування від 27.09.2007 р. з квартири, де він зберігався у [PERSON], що підтверджується відповіддю Новоград-Волинського МВ УМВС від 27.02.2015 року на звернення [PERSON] Відповідачем заявлено клопотання про допит в якості свідка його співмешканки [PERSON] про обставини зберігання та викрадення оригіналу договору дарування. Позивач заперечувала проти допиту заявленого свідка посилаючись на заінтересованість [PERSON] у результаті розгляду даної справи, оскільки вона має близькі стосунки з відповідачем є його співмешканкою. Крім того, ця особа була присутня у судових засіданнях під час розгляду справи попереднім складом суду, що унеможливлює її участь в процесі в якості свідка (ст. 165 ЦПК України). Суд відмовив у задоволенні клопотання про допит свідка [PERSON], оскільки можливий факт викрадення документів не підлягає встановленню в межах даної справи в порядку цивільного судочинства. Згідно ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Крім того, сторонами визнано, що дарувальник [PERSON] та обдаровуваний [PERSON] до дня смерті останнього проживали разом у спірній квартирі, де зберігались правовстановлюючі документи на неї. Враховуючи зміст договору, дарувальник не була власником цього документу. Таким чином, суд дійшов висновку, що обставини,за яких договір дарування від 27.09.2007 року опинився у позивача, не має значення для вирішення даної справи. Заслухавши пояснення сторін та оцінивши надані докази, суд встановив наступне. 27.09.2007 р. укладено договір дарування квартири, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру № 29 за адресою: вул. Гранітна, будинок № 4, м. Новоград-Волинський, Житомирської області. Дана квартира належала дарувальнику: 1/2 частина квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане Новоград-Волинською міською радою народних депутатів 10.11.1994 року; інша 1/2 частина квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори від 25.04.2002 року за реєстром № 3-579 (спадкова справа № 266) (а.с. 12). Того ж дня договір зареєстровано у державному реєстрі правочинів за номером 2379361 (а.с. 13). 31.01.2015 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 10). Позивач [PERSON] є дочкою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження. Зміна її прізвища підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 7, 8) Згідно повідомлення приватного нотаріуса [PERSON] від 18.08.2016 року, після смерті [PERSON] заведено спадкову справу №5/2015 за заявою [PERSON] Інші спадкоємці з заявами не звертались (а.с. 198) 07.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON], укладено оскаржуваний договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS], який посвідчений\~ приватним нотаріусом [PERSON], (а.с. 172, 173) [PERSON] померла 15.07.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 48) Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Пунктом 17 договору дарування квартири від 27.09.2007 року сторони визначили: «Право власності на відчужувану квартиру у ОБДАРОВУВАНОГО виникає з моменту її прийняття та державної реєстрації цього договору. Прийняттям дарунка вважається одержання ОБДАРОВУВАНИМ примірника цього договору після його нотаріального посвідчення». У пункті 20 того ж договору зазначено, що цей договір складено в 2-х примірниках, з яких один примірник залишається на зберіганні у справах приватного нотаріуса [PERSON], а інший примірник, викладений на бланку нотаріальних документів, що має силу оригіналу, видано Обдаровуваному. (а.с. 12) Оскільки текст договору з вищенаведеними умовами підписаний сторонами та посвідчений нотаріусом в їх присутності, слід дійти висновку, що примірник договору було передано в руки обдароваваному, отже - дарунок ним було прийнято. Обставини зберігання оригіналу договору, на які посилається відповідач (що договір нібито постійно перебував у дарувальника), не мають правового значення. Крім того, позивач та відповідач у судовому засіданні визнали, що сторони договору продовжували проживати в подарованій квартирі та вести спільне господарство до дня смерті [PERSON] Дарувальник [PERSON] на теперішній час також померла. За таких обставин, достовірно встановити особу володільця оригіналу договору за життя обох сторін, є неможливим. Свідок [PERSON], про допит якої заявляв клопотання відповідач, не була членом сімї сторін договору. Можливий факт перебування оригіналу договору у дарувальника після смерті обдаровуваного, не породжує будь-яких правових наслідків для сторін договору та їх правонаступників. Позивачем суду надано витяг з Державного реєстру правочинів, яким підтверджується державна реєстрація договору дарування квартири від 27.09.2007 року (а.с. 13). Згідно частин 3, 4 ст. 334 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладення договору дарування від 27.09.2007 року) право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладення договору дарування від 27.09.2007 року) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Договір дарування від 27.09.2007 року зареєстровано у державному реєстрі правочинів, що підтверджується витягом (а.с. 13) На момент укладання зазначеного договору законодавство України не повязувало перехід права власності на нерухоме майно з державною реєстрацією такого майна. Згідно ч. 3 ст. 3. Закону України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що [PERSON] набув право власності на квартиру № 29 за адресою: вул. Гранітна, будинок № 4, м. Новоград-Волинський, Житомирської області. Позивачем оскаржується договір дарування від 07.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON], за яким дарувальник здійснила повторне відчуження тієї ж квартири. З тексту оскаржуваного договору та доданих нотаріусом документів вбачається, що зазначена квартира належить дарувальнику на підставі свідоцтва-дублікату про право власності на житло, виданого 23.03.2015 року управлінням житлово-комунального господарства, енергозбереження та комунальної власності Новоград-Волинської міської ради згідно наказу того ж Управління від 23.03.2015 року №15, та на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 28.02.2015 року Новоград-Волинською державною нотаріальною конторою за реєстром №1-199. (а.с. 172-175). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Таким чином, право власності [PERSON] на вищезазначену квартиру припинилось та перейшло до [PERSON] на підставі договору дарування від 27.09.2007 року. Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що договір дарування від 27.09.2007 року ніким не оскаржувався та в судовому порядку його недійсність не встановлена. За таких обставин, [PERSON] не мала повноважень розпорядження квартирою, яка станом на момент укладання нового договору дарування від 07.04.2015 року їй не належала. Докази продовження користування дарувальником [PERSON] відчуженим майном, а саме укладання договорів про надання житлово-комунальних послуг та їх оплати, на які посилається сторона відповідача, суд не бере до уваги, оскільки недійсність (фіктивність або удаваність) договору дарування від 27.09.2007 року не є предметом спору в даній справі. У звязку зі смертю [PERSON] 31.01.2015 року вищезазначена квартира увійшла до спадкової маси. Згідно зі ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строку шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 6 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Позивач, як дочка [PERSON], є спадкоємцем першої черги за (ст. 1261 ЦК України). Вона прийняла спадщину, що підтверджується довідкою приватного нотаріуса [PERSON] від 18.08.2016 року (а.с. 198). У звязку з реєстрацією за відповідачем права власності на нерухоме майно на підставі спірного договору, позивач не може оформити за собою право власності на спадкове майно, а також позбавлена можливості вимагати захисту права власності в порядку ст. ст. 387, 392 ЦК України. За таких обставин, звернення до суду з позовом про визнання спірного правочину недійсним є належним способом захисту прав позивача. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Частиною 1 ст. 317 ЦК України, встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки на момент укладання спірного договору 07.04.2015 року [PERSON] не була власником квартири № 29 за адресою: вул. Гранітна, будинок № 4, м. Новоград-Волинський, Житомирської області, - вона не мала права розпорядження квартирою. Таким чином, судом встановлено, що оспорюваний правочин суперечить законодавству України, що відповідно до ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та задовольняє його в повному обсязі.

Outcome: approved