Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

05 вересня 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором кредиту в загальному розмірі 22142,30 грн. \~ \~ \~ \~В обґрунтування своїх вимог зазначав, що між сторонами існують договірні відносини, умови якого відповідачем не виконуються. Так, 03 березня 2011 року між сторонами був укладений договір, за яким відповідач одержала кредит в сумі 300,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. \~ \~ \~ \~Посилаючись на те, що за час користування кредитом відповідач не виконувала її умови та не сплачував в повному обсязі кредитні платежі, через що станом на 01 липня 2018 року за нею утворилася загальна заборгованість в сумі 22142,30 коп., тому просив стягнути її з відповідача на свою користь та понесені судові витрати. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав клопотання з проханням розглядати справу без його участі, позов просив задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.38). Відповідач в судове засідання не зявилася, відзив не подала, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином (а.с. 42, 43, 46) як за зареєстрованим місцем проживання, так і шляхом розміщення оголошення на сайті Жовтневого районного суду Миколаївської області вебсайту [PERSON] України, тому з урахуванням приписів ст.223 ЦПК України, суд допустив розгляд справи за відсутності відповідача з прийняттям заочного рішення (ч.4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у звязку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальної техніки не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив, що 03 березня 2011 року відповідач звернувся до позивача із заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 11). Відповідно до Договору акціонерне товариство «ПриватБанк» (далі Банк), надало позичальнику, тобто відповідачу, споживчий кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, залишивши за собою право зміни кредитного ліміту в самостійному порядку (п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил). Згідно витягу з тарифів обслуговування кредитних карт, сторони визначили розмір відсоткової ставки за наданим кредитом (а.с. 12). Згідно з заявою позичальника, остання ознайомлена та погодилася з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку (а.с.11 зворотній бік). Відповідно до п. п. 2.1.1.3.3 Договору відповідач доручив Банку списувати з карткового рахунку суми грошових коштів у розмірі здійснених ним операцій, а також вартості послуг, визначену Тарифами Банку при настанні термінів платежу, а при виконанні боргових зобов'язань згідно п.п. 2.1.1.12.9 Договору, списувати з будь-якого рахунку відкритого в Банку (у т.ч з карткового рахунку) грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов'язань, у тому числі Мінімального обов'язкового платежу. Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законом порядку. На підставі п. 2.1.1.12.2 Договору, сплату процентів за користування Кредитом відповідач здійснює шляхом надання доручення Банку про списання грошей з його поточного рахунку в розмірі нарахованих процентів (договірне списання). Відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов надання споживчого кредиту, що є складовою Договору, передбачена відповідальність позичальника за невиконання умов щодо повернення кредиту у виді пені та штрафу, розмір яких визначено тарифами договору. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів вона не звільняється від обовязку виконання зобовязання та повинна сплатити суму боргу та процентів, передбачених договором. З наданого\~Банком розрахунку\~заборгованості відповідач,\~в порушення\~взятих на\~себе зобов'язань,\~перераховувала платежі\~на погашення\~кредитної заборгованості\~несвоєчасно,\~у зв'язку\~з чим\~станом на\~01\~липня 2018\~року за\~нею утворилася\~заборгованість в\~загальній сумі\~22142,30 грн., яка складається з наступного: боргу за кредитом в сумі 8230,49 грн., боргу по процентам в сумі 5594,70 грн., боргу по пені -6786,52 грн., а також штрафу (фіксована частина) 500,00 грн., штрафу (процентна складова) 1030,59 грн. Із розрахунку заборгованості слідує, що відповідач здійснювала використання кредитних коштів з карткового рахунку на протязі всього періоду заборгованості. Враховуючи наведене, суд вважає, що сума заборгованості по процентам в розмірі 5594,70 грн. підлягає стягненню в повному обсязі. Окрім цих сум, Банком нарахована пеня та як неустойка нараховано суми штрафу також за порушення щодо строків виконання договірних зобовязань. Тобто, умовами вище вказаного Договору передбачено подвійну відповідальність позичальника за одне й те саме порушення порушення строків сплати суми кредиту та процентів, та нараховано пеню і штраф одночасно. Отже банк просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірних зобовязань (прострочення виконання грошового зобовязання), що суперечить вимогам ч.1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України. Вказана правова позиція висловлена в ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2013 р., від 6 листопада 2013 року (№6-116цс13). За правилами ст. 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати\~\~кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто\~\~пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Конституційний Суд України у рішенні від 7 липня 2013 р. по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22 липня 1996 р. дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.\~\~\~\~ Крім того, вимога про нарахування та сплати неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст.\~3, ч. 3 ст.\~509\~та ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України\~засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове значення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача, а джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитора. За такого, з урахуванням критеріїв справедливості та добросовісності, недопустимості подвійної відповідальності одного виду за одне й те саме порушення, суд вважає за необхідне стягнути неустойку лише у виді штрафу, що визначається як 5% від суми заборгованості 691,26 грн. (8230,49 +5594,70 грн.) х 5%)) та 500 грн. фіксовану частину штрафу. \~ \~ \~ \~Враховуючи вище викладене, на підставі ст.ст. 526, 530, 551, 1049, 1050, 1054 ЦК України, з відповідача на користь Банка підлягає стягненню сума боргу в загальному розмірі 15016,45 грн., яка складається з наступного: боргу за кредитом в сумі 8230,49 грн., боргу по процентам в сумі 5594,70 грн., а також штрафу (фіксована частина) 500,00 грн., штрафу (процентна складова) 691,26 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, а також з урахуванням розяснень, що містяться у п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, від 17.10.2014 року № 10, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 141 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI), тобто з відповідача підлягають стягненню судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1194,99 грн. (15016,45 грн. х 100 /22142,30 грн. = 67,82%, 1762 х 67,82% = 1194,99).

Outcome: partial