Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

05 грудня 2013 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив суд, з урахуванням уточнень від 25 грудня 2013 року, визнати недійсним кредитний договір № 2007 - 154 - М, підписаний 27 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що 27 грудня 2007 року від імені [PERSON] третьою особою [PERSON] був підписаний кредитний договір № 2007-154-М із ЗАТ КБ «ПриватБанк» (відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» перереєстроване в ПАТ КБ «ПриватБанк»), відповідно до якого [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 54900,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,00% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 24 грудня 2012 року. Сам договір, по своїй юридичній суті, є таким, що укладався між банком та суб'єктом підприємницької діяльності (фізичною особою-підприємцем/юридичною особою). Пунктом 1.4 зазначеного кредитного договору встановлено, що грошові кошти надані [PERSON] на придбання основних фондів. В той же час, [PERSON] не вела жодної господарської діяльності, не була суб'єктом підприємницької діяльності та не мала і не має корпоративних прав у жодному суб'єкті господарської діяльності. В дійсності, зазначений кредитний договір від імені [PERSON] був підписаний її сином - [PERSON] Так, [PERSON] працює в середній школі на посаді прибиральниці. Раніше, як зазначає позивач, йому стало відомо, що відповідач направлялась до психіатричної лікарні для надання їй психіатричної допомоги. На отримані за оскаржуваним кредитним договором грошові кошти, [PERSON] придбав два автомобілі: мікроавтобуси Mercedes-benz Sprinter 2004 року випуску, які в день підписання кредитного договору стали предметом застави з боку [PERSON] Сума отриманих кредитних коштів склала 54900,00 доларів США, що вочевидь перевищує вартість придбаних [PERSON] автомобілів. Як зазначає позивач в поданій ним позовній заяві, [PERSON], попередньо домовившись із працівником ЗАТ КБ «ПриватБанк», який був відповідальним за аналіз кредитоспроможності [PERSON] та уклав угоду про надання кредиту від імені банку - Пантіною Л.О., навмисно зазначив в якості кредитора свою матір - [PERSON], та від її імені підписав кредитний договір, з метою ухилення від майнової відповідальності. Оскільки [PERSON] не підписувала кредитний договір № 2007 - 154 - М від 27 грудня 2007 року із ЗАТ КБ «ПриватБанк», від її імені підпис було здійснено [PERSON], зазначений кредитний договір підлягає визнанню недійсним на підставі 215 ЦК України. Щодо права позивача на звернення до суду із цим позовом, позивач зазначив, що він виступає поручителем за виконання [PERSON] зобов'язань за оскаржуваним кредитним договором №2007 - 154 - М від 27 грудня 2007 року із ЗАТ КБ «ПриватБанк», а тому має право на захист свого права шляхом пред'явлення позову про визнання недійсним цього договору. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, обґрунтовуючи позовні вимоги доказами, наявними в матеріалах справи. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі та просила суд відмовити в їх задоволенні, обґрунтовуючи свою правову позицію наступним. Відповідно до ст. 1054 ЦК України банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З цього слідує, що договір укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] є двостороннім правочином і відповідно до цього відповідач не є стороною оспорюваного договору. Відповідно до ст. 215 ЦКУ підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Слід зазначити, що на момент укладення кредитного договору між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі. При укладенні кредитного договору між сторонами в належній формі було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди. На момент укладення договору між сторонами було досягнуто згоди, щодо усіх його істотних умов, правочин було вчинено у письмовій формі і він був спрямований на реальне настання правових наслідків. Тобто сторонами було виконано всі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Відповідно до вимог цивільного законодавства право звернення до суду щодо визнання правочину недійсним має лише сторона правочину. Крім того, представник відповідача просила суд застосувати строки позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернулась, а також не скористалась правом надання заперечень проти позову. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні було встановлено, що 27 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» перереєстроване в ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2007-154-М, відповідно до якого [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 54900,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,00% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 24 грудня 2012 року (а.с. 5 - 11). З метою забезпечення виконання за даним кредитним договором, 27 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» перереєстроване в ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] був укладений договір поруки №2007/154-М, відповідно до п. 1 якого поручитель надав поруку перед кредитором за виконання [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором від 27 грудня 2007 року, згідно якого кредитор надав боржнику кредит у вигляді строкового з сумою кредитування 54900,00 доларів США, зі сплатою заборгованості до 25 грудня 2012 року, сплачувати за його користування 16,00% річних в дату сплати процентів, якою є 23 число кожного місяця, а у випадку порушення строків повернення кредиту - сплачувати 32,00% річних в дату сплати процентів, зазначену вище, а також сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодовувати збитки у відповідності, порядку та строки, зазначені у кредитному договорі (а.с. 12). Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами ЦК України, а також нормами укладеного між сторонами кредитного договору. У відповідності до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Вирішуючи позовні вимоги по суті, судом було встановлено наступне. Провадження по даній цивільній справі триває з 09 січня 2014 року, призначалась до слухання неодноразово. Позивач в судовому засіданні обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що відповідач [PERSON] не підписувала спірний кредитний договір, а замість неї його підписав [PERSON], який є її сином. У зв'язку з чим позивачем було заявлено суду клопотання про витребування доказів. Натомість [PERSON] не надав будь-яких доказів того, що він дійсно звертався до відповідних осіб, з метою отримання необхідних доказів та йому було відмовлено в їх надані, у зв'язку з чим останній мав труднощі для отримання доказів та через що звернувся для суду з заявою про забезпечення доказів. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. До клопотання про забезпечення доказів додається документ про сплату судового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. З огляду на таке, судом неодноразово роз'яснювався позивачу порядок звернення до суду з заявою про витребування доказів та необхідність самостійного звернення позивача до означених ним у клопотанні осіб у самостійному порядку, якого вимагає ст. 133 та ст.137 ЦПК України. Такі роз'яснення позивачем були проігноровані, причини повідомлені не були. З метою надання сторонам по справі можливості уточнити свої правові позиції та скористатися своїми процесуальними правами у відповідності до вимог ЦПК України, в тому числі шляхом направлення відповідних запитів, розгляд даної справи судом неодноразово відкладався на іншу дату. Також, на підтвердження заявленого, позивачем 11 березня 2014 року було надано до суду клопотання про призначення судово - почеркознавчої експертизи по справі, за результатами розгляду якої суд відмовив відповідачу в призначенні експертизи, у зв'язку з наступним. Згідно п. 2 ст. 133 ЦПК України, способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, тощо. Згідно ст. 66 ЦПК України висновок експерта, це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті їх висновки та обгрунтовані відповіді на питання, задані судом. Нормою статті 145 ЦПК України передбачено, що призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: характер і ступінь ушкодження здоров'я; психічний стан особи; вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. Відповідно до п. 6 ст. 147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України за загальними приписами оцінювання доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідження наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відмова в призначенні експертизи насамперед була зумовлена відсутністю в матеріалах справи оригіналу оспорюваного кредитного договору, зразків підпису відповідача та третьої особи, що унеможливлює її здійснення, як такої, а також відмовою позивача вживати відповідних дій, направлених на збір доказів, їх надання або повідомлення суду про об'єктивні складнощі у зв'язку з цим. До того ж, в судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти проведення судової експертизи, обґрунтовуючи свою правову позицію тим, що оскаржуваний кредитний договір є двосторонньої угодою, яка була укладена між банком та відповідачем [PERSON] та яка стороною [PERSON] не заперечується та оскаржена не була. Враховуючи той факт, що проведення експертизи за даною категорією справ не є обов'язковим, а також те, що в матеріалах справи відсутні будь-які оригінали документів, зокрема оскаржуваного кредитного договору та зразки підписів відповідача та третьої особи, а отже відсутня реальна можливість технічного проведення такої експертизи та беручи до уваги заперечення сторони відповідача, зважаючи на те, що з боку позивача не вживалось жодних дій направлених на збір необхідної інформації та ненадання таких доказів, неодноразові роз'яснення суду з боку позивача ігнорувались, з метою недопущення порушення строків розгляду цивільних справ, визначені ст. 157 ЦПК України, суд відмовив позивачу у задоволенні такого клопотання. По суті позовних вимог судом було встановлено також наступне. 27 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» перереєстроване в ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 2007-154-М. Згідно вимог ЦК України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Даний правочин є двосторонньою угодою. При укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. Доказів невизнання укладеного кредитного договору стороною [PERSON] або його оскарження нею в судовому порядку, а також наявності кримінального провадження по факту підробки документів стороною позивача суду надано не було. Натомість, представником відповідача в судовому засіданні було пояснено про те, що даний кредитний договір був укладений сторонами на власний розсуд, відповідав їх внутрішній волі та не оскаржувався [PERSON], як стороною договірних правовідносин. Крім того, представником позивача в судовому засіданні було заявлено усну заяву про застосування судом строків позовної давності з огляду на обізнаність позивача, як поручителя про укладення спірного кредитного договору ще з 27 грудня 2007 року. З огляду на таке, представник відповідача просила суд застосувавши наслідки строки позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення. Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Підсумовуючи викладене та враховуючи той факт, що позивачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження викладених ним в позовній заяві обставин, з урахуванням вимог ст. 204 ЦК України та застосовуючи строки позовної давності, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні його позову в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд, на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результати розгляду, вважає за необхідне судові витрати по справі відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 10, 11, 57, 60 - 61, 88, 157, 209, 212 - 215 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed