Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

04 лютого 2015 року позивач звернувся до суду з вимогами до відповідача. З уточненням позовних вимог, з підстав, передбачених ст.ст. 47,233,237-1 КЗпП України просить позов задовольнити. Пояснив, що 23 травня 2014 року відповідно до наказу № 82-ос його було прийнято на роботу водія транспортного засобу. На час прийняття на роботу між сторонами був укладений трудовий договір відповідно до якого позивачеві на час перебування у відрядження повинні нараховуватись добові у розмірі 60 грн. за добу та виплачуватись заробітна плата в розмірі 1 грн. за кожен проїханий позивачем кілометр. В період часу з 04 вересня 2014 року по 29 жовтня 2014 року [PERSON] перебував у відрядженні, возив вантаж на схід - Донецьку та Луганську область. Повернувшись з рейсу він подав документи про його перебування у відряджені. В період часу з 30 жовтня 2014 року по 08 листопада 2014 року, знаходився на лікарняному, а коли вийшов на роботу то його не допустили до роботи, пояснивши це тим, що він належним чином не прозвітувався за відрядження та має заборгованість по пальному. Фактично з 11 листопада 2014 року по день звільнення 20 листопада 2014 року позивач не працював. Про виданий наказ про його звільнення йому було достовірно відомо в день видачі наказу. 24 листопада 2014 року позивач звернувся з заявою до товариства в якій просив видати йому належним чином оформлену трудову книжку, однак відповіді не отримав. 10 грудня 2014 року він направив рекомендований лист до товариства з вимогою видати трудову книжку. 12 грудня 2014 року на його адресу надійшов лист про необхідність явки до товариства для отримання трудової книжки та остаточного розрахунку. Враховуючи те, що відповідач не допускав його на територію підприємства і вимагав сплати кошти за нестачу пального та пошкодження автомобіля, тому [PERSON] чекав, що йому направлять трудову книжку за адресу зазначену в його листі від 10 грудня 2014 року. Оскільки в день звільнення з ним не було проведено розрахунок, тому просить стягнути з відповідача заборгованість з заробітної плати за період з 04 вересня 2014 року по 29 жовтня 2014 року в розмірі 11399 грн., середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки в розмірі 14029,44 грн., добові за час перебування у відрядженні ( 54 дні ) в розмірі 3240 грн. Внаслідок порушення трудових прав позивачу завдані моральні страждання, він неодноразово звертався до відповідача для вирішення питання щодо виплати заборгованості з заробітної плати, змушений була здійснювати додаткові зусилля для організації свого життя. Дану шкоду оцінює в розмірі 10 тис. грн. Представник відповідача позов не визнав повністю, вважає вимоги безпідставними. Не заперечив, що позивач в період часу з 23 травня 2014 року працював в товаристві на посаді водія. Був звільнений з роботи 20 листопада 2014 року у відповідності до ст.38 КЗпП України ( за власним бажанням.). У зв'язку з відсутністю на роботі та ігноруванням телефонних повідомлень, позивачеві 04 грудня 2014 року був направлений лист з проханням з'явитись у відділ кадрів для остаточного розрахунку та отримання трудової книжки. Як вбачається з повідомлення даний лист був отриманий [PERSON] 12 грудня 2014 року. Станом на день розгляду справи позивач до товариства не звертався , повідомлень із проханням направити трудову книжку не направляв. Будь - якої заборгованості товариства перед позивачем не існує, оскільки за період перебування у рейсі з 04 вересня 2014 року по 28 жовтня 2014 року позивачеві виплачена заробітна плата в розмірі 2110,90 грн. та добові за час перебування у відрядженні. Окремої домовленості ( договору), щодо виплати добових за кожен день перебування у рейсі в розмірі 60 гривень та нарахування заробітної плати за кожен проїханий кілометр, з розрахунку 1 грн. за 1 км, між сторонами не існувало. Тому вважає вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними. Суд заслухавши учасників судового засідання, дослідивши надані сторонами докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що з 23 травня 2014 року відповідно до наказу № 82-ос позивач був прийнятий на роботу до відповідача на посаду водія транспортного засобу. (а.с.31). Наказом № 187-ос від 20 листопада 2014 позивача звільнено з роботи з 20 листопада 2014 року на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.32). Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В день звільнення позивач не працював, дані обставини не заперечуються сторонами. Позивачем не надані суду докази того , що в момент прийняття його на роботу між ним та товариством був укладений договір відповідно до якого за кожен день відрядження він повинен отримувати добові в розмірі 60 гривень та те , що розрахунок його заробітної плати повинен розраховуватись з оплати 1 грн. за кожен проїханий кілометр. Заперечуючи по суті позову представник відповідача надав суду штатний розпис згідно якого посадовий оклад водія становить 1218 грн.( а.с.60) та довідку про доходи [PERSON] під час роботи на підприємстві. ( а.с. 21). Також в судовому засіданні встановлено, що відповідачем розрахункові кошти (оплата витрат на відрядження ) виплачено повністю (а.с. 22,73-76). [PERSON] не заперечив факт отримання даних коштів. За наведених обставин підстав для задоволення вимог про стягнення добових в розмірі 3240 грн. та заробітної плати в розмірі 11399 грн. не має. Разом з тим, суд вважає , що вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Належно оформлену трудову книжку власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові в день його звільнення (ч.1 ст.47 КЗпП). В даному випадку позивач в день звільнення була відсутній на роботі. У зв'язку з цим та відповідно до п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соцзахисту населення України 29.07.1993 року №58, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний був в цей же день надіслати працівникові поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Лише 04 грудня 2014 року позивачу було направлено поштове повідомлення про необхідність одержання ним трудової книжки. Зазначене повідомлення отримано позивачем 12 грудня 2014 року (а.с.23). Відповідно до п.4.2 Інструкції, пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. 10 грудня 2014 року [PERSON] направив рекомендованим листом відповідачеві заяву в якій просив видати йому належним чином оформлену трудову книжку. Дану заяву товариством було отримано 30 грудня 2014 року, однак трудову книжку позивач отримав лише 12 травня 2015 року. Тому суд приходить до висновку, що відповідач без правових підстав утримував трудову книжку позивача з дня його звільнення по день видачі трудової книжки. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно із п. 5 Порядку нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку). З довідки товариства від 25 травня 2015 року видно , що середньомісячна заробітна плата позивача за вересень - жовтень 2014 року складає 2343,33 грн., а тому середньоденна становить - 54,50 грн. ( 2343,33 грн. : 43 днів) , а середній заробіток позивача за весь час затримки з 21 листопада 2014 року по день видачі трудової книжки - 12 травня 2015 року складає 6267,50 грн. ( 115 роб. дня х 54,50 грн.) Стаття 237- 1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як зазначено в Постанові Верховного суду України від 25 квітня 2012 року ( яка винесена за наслідками перегляду рішень суддів касаційної інстанції у зв'язку з неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права ), за змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що внаслідок тривалої затримки видачі трудової книжки позивач відчував моральні страждання, хвилювався, порушився сталий плив його життя, він не міг працевлаштуватись, приходилось прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Однак суд вважає, що розмір, визначеної позивачем моральної шкоди - 10 тис. грн. є завищеним і що його слід обмежити до 1000 грн. В решті позову слід відмовити. На підставі викладеного

Outcome: partial