Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

06.09.2018 року, позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до письмової розписки, що складена власноруч відповідачем, нею надано відповідачу у строкове користування (позику) грошові кошти у розмірі 3000 доларів США. Відповідно до тексту вказаної розписки, на момент її складання відповідачем, вже існувала заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 5610 доларів США. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором позики, утворилася заборгованість. В якості досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача була направлено вимогу про повернення грошових коштів у тридцяти денний термін з моменту отримання вимоги про повернення грошових коштів за договором позики. Вказану вимогу відповідачем отримано особисто 12.05.2018 року, але станом на момент звернення до суду грошові кошти відповідачем не повернуті, письмової відповіді не надано. Оскільки відповідач допустив однобічну відмову від виконання зобов'язань, чим істотно порушив умови договору позики, то позивач змушена звернутися до суду з даною позовною заявою, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд: стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 5\~610 доларів 00 центів США, є еквівалентом 159\~380 гривень 10 копійок (за курсом Національного банку України на момент звернення позивача до суду) та, крім того, судовий збір в розмірі 1593,80 грн. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.2018 року провадження у цій справі відкрито, справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 10 жовтня 2018 року. Одночасно вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та визначено відповідачу пятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, та розяснено, що у строк для подання відзиву відповідач має право предявити зустрічний позов (а.с. 13). Ухвалою суду від 16.11.2018 року підготовче провадження по зазначеній справі визнано закритим та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 37). Після закриття підготовчого провадження, а саме 12.12.2018 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що останній позовні вимоги не визнає, так як вони не відповідають нормам законодавства України, а саме: не вказана грошова одиниця України, не зрозуміло до якої країни відносить грошова одиниця в розписці «доларів»; не вказано дата отримання цих грошових коштів; не вказано дата повернення цих грошових коштів; також не вказано дату, на яку складено борг у сумі 5610 доларів та як позивачем було вирахувано цю суму. На підставі викладеного просив суд у позовних вимогах [PERSON] до нього про стягнення грошових коштів за договором позики відмовити (а.с. 42-43). 27.12.2018 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, з якої вбачається, що відзив відповідача не має бути прийнятий судом до уваги, оскільки поданий з порушенням строків, передбачених ст.. 178 ЦПК України. По суті відзиву позивачем зазначено, що фактично відповідач не заперечив факт отримання від неї грошових коштів у позику, а наявність у неї оригіналу розписки свідчить про невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором позики (а.с. 49-50). У судове засідання зявилися представники позивача, доводи, наведені в обґрунтування позовних вимог підтримали, надали суду для огляду оригінал розписки, зазначивши, що на теперішній час [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу не повернуто, а отже грошові зобовязання з боку [PERSON] не виконані, у звязку з чим просили суду позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У судове засідання відповідач не зявився, але до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с. 41). Суд, вивчивши позовні вимоги, вислухавши думку представників позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Пунктом 3 частини 1\~статті 3 Цивільного кодексу України\~однією з загальних засад цивільного законодавства визначено свободу договору. В силу приписів частини 1\~ст. 7 Цивільного кодексу України, звичаєм ділового обороту є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у сфері ділового обороту. Позикові відносини регулюються положеннями\~глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено\~статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.\~\~ Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій\~статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до\~статті 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Згідно з вимогами ч. 1\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, та згідно ст. 360-7\~ЦПК України\~( в редакції, чинній на час розгляду справи), має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до положень\~ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно\~ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1\~ст. 612 ЦК України\~передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого вбачається, що [PERSON] взяв у боргу у [PERSON] грошові кошти в розмірі 3000 доларів, станом на 1 лютого заборгованість [PERSON] перед [PERSON] складає 5610 доларів. При цьому [PERSON] зобовязався повернути грошові кошти за першою вимого. Під розпискою міститься підпис [PERSON] У відповідності до ст.ст .83,\~95,96 ЦПК України\~оригінал розписки був досліджений судом у судовому засіданні та після дослідження повернутий представникам позивача. Факт написання розписки власноруч відповідачем не оспорюється та не заперечується [PERSON] по змісту відзиву на позовну заяву. Таким чином, судом встановлено, що у розписці зазначено: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідач взяв та сума заборгованості, яка вже існувала на момент отримання грошових коштів, зобовязання відповідача щодо повернення коштів позивачу, строку повернення грошових коштів розписка не містить. Так, законом не заборонено видання розписки на підтвердження вже існуючих договірних відносин, коли позичальник вже отримав грошову суму раніше, а розписку про визнання ним боргу та визнання раніше отриманих коштів зазначає у пізніше оформленій розписці. В будь-якому разі розписка, надана позивачем свідчить про наявність строкового договору. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно\~ст. 611 ЦК України\~при порушенні зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. На виконання вимог ч. 2 ст. 1049 ЦК України [PERSON] на адресу [PERSON] було направлено вимогу про повернення грошових коштів у тридцяти денний термін з моменту отримання вимоги про повернення грошових коштів за договором позики (а.с.5). Вказану вимогу отримано [PERSON] особисто 12.05.2018 року, про що свідчить поштове повідомлення (а.с. 7). Таким чином, саме з дати отримання відповідачем письмової вимоги у нього виник обов'язок щодо повернення суми боргу. Проте, в порушення вимог ч. 2\~ст. 1049 ЦК України\~[PERSON] не повернув суму боргу в тридцятиденний термін. В даному випадку строк повернення грошових коштів розпискою не установлено, однак, як вже зазначалось вище відповідно до ч. 2\~ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про повернення боргу. Таким чином, відсутність у розписці конкретно визначеного строку повернення грошових коштів не свідчить про відсутність зобов'язань [PERSON] перед [PERSON] щодо повернення грошових коштів взятих у борг. Предметом договору позики у справі, яка переглядається, є іноземна валюта. Відповідно до частини другої\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1\~статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~(у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта\~це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Не зазначення в розписці, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, яка згідно зі ст. 417 ЦПК України\~є обов'язковою для судів першої та апеляційної інстанцій. Оскільки за звичаями ділового обороту, що склався на Україні, в боргових зобов'язаннях між громадянами у випадку укладання договору позики в іноземній валюті використовуються, як правило, долари США, суд погоджується з доводами представників позивача про те, що предметом позики були саме долари США, а не іншої іноземної держави. Аналізуючи зазначені вище норми матеріального права, надані докази по справі, суд приходить до висновку, що у справі доведено факт укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON], оскільки текст вказаної розписки містить однозначні відомості про те, що [PERSON] взяв кошти у [PERSON] із зобов'язанням їх повернення. Розписка є документом, що підтверджує боргове зобов'язання. [PERSON] взяті на себе зобов'язання не виконав, гроші кошти за вимогою [PERSON] в тридцяти денний термін не повернув. В силу вимог\~ст. 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідач [PERSON] позовних вимог про визнання недійсним вищезазначеного договору позики з будь-яких правових підстав не заявляв. Також сторона відповідача не надала суду у матеріали цієї справи копії рішення будь-якого іншого суду в будь-якій іншій справі про визнання недійсними цього договору позики сторін. \~ \~ \~ \~ Наявність будь-яких інших зобов'язань між сторонами відповідачем не доведено, а судом не встановлено, сторони договір не розривали. В матеріалах справи відсутня будь-яка розписка [PERSON] про повернення ним боргу. Оригінал боргової розписки знаходиться у позикодавця - [PERSON], що спростовує доводи боржника про припинення боргових зобовязань. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Підстави для звільнення відповідача [PERSON] від доказування в частині\~задоволення позовних вимог позивача, передбачені\~ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Відповідач [PERSON] не надав суду належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача у цій справі\~в частині його задоволення. В порушення вимог закону, [PERSON] в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобовязань, в установленні строки заборговані суми не сплатив, чим [PERSON] збитки. Таким чином, заборгованість [PERSON] за договором позики, оформленим сторонами шляхом написання розписки, в частині раніше отриманих від [PERSON] коштів становить 5610 доларів США, що станом на день подання позову до суду 06.09.2018 року складає 159\~380,10 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2\~ст.\~141\~ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на відповідача, у разі задоволення позову. При подачі позовної заяви до суду [PERSON] сплатила судові витрати при розгляді справи: а саме: судовий збір у сумі \~1593 гривні 80 копійок (а.с. 1), а тому зазначені витрати згідно вимог ст.. 142 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача по справі. У звязку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими, доведеними та вказують на наявність підстав для задоволення позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved