Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

06.05.2020 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з червня 2019 року по день звільнення 19.11.2019 р. в сумі 23 835,54 грн., а також середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати з 20.11.2019 р. по день фактичного розрахунку. В обґрунтування позову зазначила, що з 12.06.2017 року вона була переведена на посаду начальника Планово-виробничого відділу у філії Миколаївської ДЕД ДП Миколаївський облавтодор ВАТ ДАК Автомобільні дороги України. 19.11.2019 р. вона звільнилася з займаної посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. На день звільнення їй була нарахована заробітна плата за період з червня по листопад 2019 р. у розмірі 23 835,54 грн. однак, виплатити її внаслідок відсутності грошових коштів відповідач відмовився. Посилаючись на те, що роботодавець не провів з нею розрахунок у встановлені законодавством строки, позивачка просила стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та надала суду відповідний розрахунок. Ухвалою суду від 01.06.2020 року по вказаній справі відкрито провадження. Судом було визначено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Одночасно роз`яснено учасникам справи їх право на звернення до суду із клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подачі до суду відзиву на позовну заяву. Роз`яснено відповідачу, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Встановлено сторонам 5-денний строк з дня вручення цієї ухвали для подання заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. В позовній заяві позивачка просила розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без її участі. Відповідачу було надіслано ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та додатками до неї. Відповідач був вчасно та належним чином повідомлений про місце розгляду справи, про визначений строк для надання відзиву на позов, однак заяву про участь у судовому засіданні не подавав, відзиву на позовну заяву не надіслав, заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження не надіслав. Частиною 1 статті 279 ЦПК України передбачено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Вказана вимога ЦПК України також роз`яснена судом учасникам справи в ухвалі про відкриття провадження у справі. Сторони у справі не подавали клопотань про розгляд означеної справи з повідомленням сторін, а суд не вбачав підстав для розгляду справи з повідомленням сторін з власної ініціативи. Відповідно до ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно із вимогами ч.2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Виходячи з наведеного суд вважає, що розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін слід здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання в силу вимог ч.13 ст. 7, ч.2 ст. 191 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] працювала на посаді начальника планово-виробничого відділу філії «Миколаївської ДЕД» ДП Миколаївський облавтодор з 12.06.2017 р. Наказом № 101-к від 19.11.2019 року [PERSON] звільнена з названої посади за угодою сторін згідно з п.1 ст. 36 КЗпП України. Згідно з довідкою філії Миколаївської ДЕД за вих. № 20 від 05.05.2020 р. заборгованість з виплати заробітної плати за період з червня 2019 р. по листопад 2019 р. складає 23 835,54 грн., з яких: 19093,21 грн. - заборгованість по заробітній платі і 4742,33 грн. - компенсація за невикористану відпустку. Крім того, відповідно до названої довідки середньоденна заробітна плата за 2 місяці (вересень-жовтень 2019 р.), що передують даті звільнення, складає 262,57 грн. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести з звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що належать йому. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці судам роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Таким чином, нормою статті 117 КЗпП України встановлено обов`язок для роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р., середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з довідкою філії Миколаївської ДЕД ДП Миколаївський облавтодор № 20 від 05.05.2020 р. середньоденна заробітна плата за 2 місяці (вересень-жовтень 2019 р.), що передували даті звільнення, становить 262,57 грн. Виходячи з того, що відповідач своєчасно не провів із звільненим працівником, а саме із [PERSON] кінцевий розрахунок, суд вважає за необхідне стягнути середній заробіток за весь час затримки заробітної плати на користь останньої за період з 20.11.2019 року по 07.12.2020 рік (по день постановлення рішення). Так, сума середнього заробітку, який відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача за час затримки заробітної плати за період з 20.11.2019 року по 07.12.2020 року складає 69055,91 грн. (з розрахунку: розмір середньоденної заробітної плати 262,57 грн. х кількість днів затримки - 263 робочих днів). Враховуючи викладене, суд вважає, що дана позовна заява підлягає задоволенню та стягненню з філії Миколаївської ДЕД Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь [PERSON] нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з червня 2019 року по листопад 2019 року в сумі 23 835,54 грн. (19 093,21 грн. - заробітна плата і 4 742,33 грн. - компенсація за невикористану відпустку), а також середній заробіток за весь час затримки заробітної плати по день постановлення рішення, а саме за період з 20.11.2019 року по 07.12.2020 року в розмірі 69 055,91 грн.

Outcome: approved