Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

06 березня 2017 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] про визначення частки померлого у спільному сумісному майні. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що 10 лютого 2011 року помер [PERSON], який є батьком [PERSON] Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги після померлого [PERSON] Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 382656, виданим на імя [PERSON] 15 грудня 2005 року [PERSON] міським управлінням земельних ресурсів, на підставі рішення [PERSON] міської ради від 26 грудня 2003 року за № 549, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010500200350, в якому у списку співвласників земельної ділянки зазначена [PERSON] В зазначеному документі частки в праві власності співвласників на земельну ділянку не визначені. Витягом із бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру ААБ-027154, виданим 28 грудня 2010 року підтверджується право приватної спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0508 га кадастровий номер 0510100000.01.025.0013 за [PERSON] та [PERSON], однак частки не визначені. Для оформлення спадкових прав після смерті батька позивач звернулася до приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] Згідно довідки приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] вихідний номер 96/02-17 від 20 лютого 2017 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з тим, що не виділена (визначена) частка померлого у спільному майні. Таким чином, оскільки при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, істотне значення має встановлення її розміру, що може бути зроблено також після відкриття спадщини, спадкоємець не позбавлений законом такого права, і його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яке відповідно до ст. 1216 ЦК України, перехід права та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Позивач є дочкою померлого [PERSON] та відповідно до положень ст. 1261 ЦК України, має право на спадкування після смерті батька в першу чергу. З огляду на зазначене вище, позивач звернулась до суду із даним позовом та просить суд визначити за [PERSON], який помер 10 лютого 2011 року, 1/2 частку у спільному сумісному майні, а саме земельній ділянці площею 0,0508 га кадастровий номер 0510100000.01.025.0013, яка знаходиться в м. Вінниці по вулиці Новикова, 39. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] до судового засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись судом у встановленому законом порядку. На адресу суду надали заяви, у яких просять суд розгляд справи проводити за їх відсутності та зазначили, що вимоги позову підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради до судового засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку. На адресу суду надав заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити за його відсутності та зазначив, що позов не визнає, оскільки ВМР не є учасником спірних правовідносин, але проти задоволення позову не заперечує. У судове засідання приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомила. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав. Як було встановлено судом, що [PERSON] (позивач) народилась 25 серпня 1960 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІІ-УР № 645739, видане 13 червня 1960 року міським бюро ЗАГС у м. Вінниці. У графі «батьки» зазначено: батько [PERSON] та мати [PERSON] (а.с. 4). Згідно із витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища , сформованого 11 січня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану [PERSON] міського управління юстиції Вінницької області, 07 червня 1979 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Огіївській сільській раді Ружинського району Житомирської області. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу «Франчук» (а.с. 7). 15 грудня 2005 року [PERSON] (батько позивача) було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 382656, і на підставі рішення [PERSON] міської ради № 549 від 26 грудня 2003 року він є власником земельної ділянки площею 0,0508 га, у межах згідно з планом, яка розташована: м. Вінниця, вул. Новикова, 39, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 0510100000:01:025:0013 (а.с. 18). [PERSON] та [PERSON] є співвласниками вищезазначеної земельної ділянки, що підтверджується витягом з бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру серії ААА № 154824 (а.с. 19). 10 лютого 2011 року помер [PERSON], що вбачається із свідоцтва про смерть серії 1-АМ № 197116, видане 10 лютого 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану [PERSON] міського управління юстиції Вінницької області (а.с. 8). Згідно відповіді приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] № 200/01-16 від 03 квітня 2017 року, спадкова справа після смерті [PERSON], який помер 10 лютого 2011 року, останньою не заводилась. Відповідно до довідки № 96/02-17 від 20 лютого 2017 року, видана приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], нотаріус позбавлений можливості видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], оскільки нотаріус може видати свідоцтво про право власності на спадщину після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого в спільному майні (а.с. 20). Згідно ст. ст. 1216 1218, 1222 - 1224, 1233 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 - 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на імя кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Згідно глав 13-14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії, або є підозра в тому, що ця особа діє під впливом насильства; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у її статуті чи положенні, або виходить за межі її діяльності; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; в інших випадках, передбачених Законом. Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У постанові про відмову зазначаються, зокрема, причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство; порядок і строки оскарження відмови з посиланням на норми цивільного процесуального законодавства. Нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Суд зазначає, що главою 86 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Відповідно до розяснень, які містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду шляхом оскарження дій нотаріуса за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, лише тоді виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Отже, у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Враховуючи вищезазначені положення законодавства, те, що частка у майні, належному померлому [PERSON] на праві спільної сумісної власності на даний час не визначена, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного,

Outcome: approved