Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

06 лютого 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS], а також стягнути з них на його користь судовий збір. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] вказував, що 27 червня 2003 року набув права власності на вказаний житловий будинок згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області за реєстраційним № 1375, за яким попередній власник [PERSON] подарував позивачу вказане майно. В день укладення договору дарування [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON] звільнили будинок та передали йому ключі від нього, запевнивши, що в будинку на момент відчуження ніхто не зареєстрований. В грудні 2016 року дружина позивача [PERSON] звернулася до управління соціального захисту населення Вітовського району Миколаївської області із заявою про надання субсидій по сплаті комунальних послуг за місцем їх проживання, але у цьому їй було відмовлено та повідомлено, що в зазначеному будинку зареєстровані ще дві особи: [PERSON] и [PERSON] Звернувшись до Калинівської селищної ради, він дізнався, що відповідачі весь час з моменту відчуження будинку залишилися зареєстровані в ньому та що нині перешкоджає позивачу скористатись своїм правом на соціальні пільги, тому вважає, що єдиним засобом захисту його прав як власника вказаного житлового будинку зі здійснення дій щодо можливого користування та його розпорядження можливе лише в судовому порядку у вказаний ним спосіб. Позивач [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій свої позовні вимоги підтримав та просив справу розглянути за його відсутності. Відповідачі [PERSON] и [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином з розміщенням оголошення у засобах масової інформації, визначених постановою КМУ, у зв'язку з чим суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності. Дослідивши письмові докази в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до копії договору дарування від 27 червня 2203 року, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок з господарськими будовами та спорудами [ADDRESS]. Договір посвідчено нотаріально (а.с. 4). Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за позивачем Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 30.12.2009 року (а.с. 5). За даними Воскресенської селищної ради у вищевказаному будинку, окрім власника [PERSON] та його дружини - [PERSON], зареєстровані колишній власник [PERSON] та дружина колишнього власника - [PERSON], але останні у вказаному будинку не проживають з 10.12.2002 року (а.с. 6-7), що також підтверджуються даними акту про не проживання від 16 лютого 2017 року (а.с. 16). Відповідно до ст.ст.41,47 Конституції України, ст.391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника квартири (житлового будинку) визначені ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК України, та передбачають таке право власника як використання житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Передбачаючи право власника квартири (житлового будинку) на її відчуження, закон не передбачив при цьому збереження за ним права користування житлом (житлового сервітуту) у випадку переходу права власності до іншої особи, яка не є членом його родини. Зазначені висновки не суперечать ст. 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України, оскільки право на житло (користування ним, усунення перешкод в користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника квартири, який не є її співвласником, на користування цією квартирою обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цієї квартири (будинку). З матеріалів справи слідує, що відповідачі не є членами сім'ї нового власника будинку [PERSON], в спірному житлі з ним спільно не проживали та виїхали з нього на інше місце мешкання, у зв'язку з його відчуженням. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що право позивача на вільне користування належною йому власністю порушене, а тому у відповідності до положень ст. 391 ЦК України воно підлягає захисту у викладений ним спосіб, а саме шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування спірним будинком.

Outcome: approved