Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

07.08.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому після уточнення позовних вимог просила виселити останнього з житлового будинку №6 по вул. Коцюбинського (колишня вул. Щорса) в сел. Савинці Балаклійського району Харківської області без надання іншого житла. Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000 грн. та судові витрати у розмірі 1280 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власницею 1/2 частини житлового будинку № 6 житловою площею 32,3 кв.м., який знаходиться по вул. Коцюбинського (колишня вул. Щорса) в сел. Савинці Балаклійського району Харківської області. У вказаному будинку зареєстрована позивач та її колишні чоловік [PERSON] Після розірвання шлюбу відповідач проживав в іншому місці, але у 2002 році він вмовив позивача відновити стосунки та зареєструвати його у спірному будинку. В останній час проживання з відповідачем стало нестерпним, він постійно вчиняє сварки, в ході яких висловлюється нецензурною лайкою та погрожує позбавити життя позивача, а майно спалити. Позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу поведінки відповідача. На її прохання переїхати проживати в інше житло відповідач відмовляє, порушує право позивача користуватись майном, право на спокійне життя, завдає моральних страждань, тому вона змушена звернутися до суду з даною позовною заявою. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити. Представник позивача також позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні, 17.10.2017 року надав заперечення на позов, в яких вказав, що у червні 2002 року він з позивачем здійснили обмін паспортів, оскільки знаходились у фактичних шлюбних відносинах, проживали разом та вели спільне господарство, він не тільки здійснював догляд за житловим будинком, але й брав участь у перебудові надвірних будівель, стосунки з позивачем були нормальними, він допомагав позивачу обробляти земельну ділянку та утримувати прибудинкову територію, спільно харчувались та мали спільні інтереси в побуті. За місцем проживання характеризується як особа, яка не порушує громадський порядок та підтримує нормальні стосунки з сусідами. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи сторін, пояснення свідків, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства у спосіб, визначений законом. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Засадничим принципом у сфері захисту права власності є положення про те, що держава забезпечує рівний захист всіх суб'єктів права власності (ст.13 Конституції України) Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч.2 ст. 386 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правові позиції Європейського Суду з прав людини , пункт 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно з п. 4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користуватися ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Відповідно до вимог ст. 116 ЖК України, якщо члени сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.12.1985 року спадкоємцем майна [PERSON], померлої 21.09.1984 року є її донька [PERSON], спадкове майно складається з половини житлового будинку в сел. Савинці Балаклійського району Харківської області по вул. Щорса б. 6. Із довідки виконавчого комітету Савинської селищної ради Балаклійського району Харківської області від 03.08.2017 року № 2107а вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою вул. Коцюбинського (Щорса) в сел. Савинці Балаклійського району Харківської області має склад сімї колишній чоловік [PERSON] Відповідно до домової книги для прописки громадян в будинку № 6 по вул. Щорса, за вказаною адресою зареєстровані [PERSON] та [PERSON] з 01.08.2002 року. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 28.09.1989 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Із повідомлення начальника Балаклійського ВП ГУНП в Харківській області від 28.07.2017 року вбачається, що [PERSON], зареєстрована за адресою: [INFO] (колишня вул. Щорса) буд. 6 зверталась до Балаклійського ВП 24.07.2017 року із повідомленням про те, що 22.07.2017 року близько 22.00 год. її чоловік [PERSON] за вказаною адресою вчинив сімейну сварку в ході якої висловлювався нецензурною лайкою. Відносно [PERSON] складено адміністративний протокол за ч.1 ст.173-2 КУпАП. Більше від громадянки [PERSON] заяв та повідомлень не надходило. До заперечень на позовну заяву відповідач надав довідку-характеристику з виконавчого комітету Савинської селищної ради Балаклійського району Харківської області від 10.10.2017 року № 704, згідно з якою за час проживання на території селищної ради [PERSON] зарекомендував себе з посередньої сторони, на адміністративній комісії не розглядався, громадського порядку не порушував, з сусідами підтримує нормальні стосунки. Із відповіді Управління інфомаційно-аналітичної підтримки ГУНП в Харківські області від 24.10.2017 року вбачається, що громадянин [PERSON] перебуває на обліку ІІПС ОВС [PERSON] в області як притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП (протокол № 8738- складений 24.07.2017 року працівниками Балаклійського ВП). Відомості про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] з 2002 року по листопад 2017 року не підлягають розголошенню, оскільки згідно з ст. 39 КУпАП якщо особа піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні підтвердили, що відповідач дійсно проживає у спірному будинку, вчиняє сварки із позивачем. Із наданого акту обстеження житлово-побутових умов № 747 від 01.11.2017 року, складеного депутатом Савинської селищної ради Балаклійського району Харківської області [PERSON], заступником селищного голови [PERSON], представника громадськості [PERSON] вбачається, що психологічний клімат у сімї не сприятливий, підвищений рівень конфліктності та насильства. Мають місце випадки фізичного та психологічного насильства з боку колишнього чоловіка [PERSON], [PERSON] через аморальну поведінку з боку чоловіка залишила місце проживання з липня 2017 року. Позивачем не надано доказів неможливості сумісного проживання з відповідачем, не надано доказів систематичного порушення правил співжиття відповідачем. Єдиний поданий позивачем доказ підтвердження нібито неможливості сумісного проживання акт обстеження житлово-побутових умов, складеного депутатом Савинської селищної ради Балаклійського району Харківської області, відповідь начальника Балаклійського ВП ГУНП в Харківській області про складення відносно [PERSON] адміністративного матеріалу 24.07.2017 року за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та постанова Балаклійського районного суду Харківської області від 21.10.2014 року про закриття провадження у справі про притягнення [PERSON], [INFO] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Цей акт, відповідь та постанова про закриття провадження у справі, жодним чином не підтверджують підстав наявності для виселення, передбачених ст.116 ЖК України, а тому у задоволенні позову в частині виселення відповідача із спірного житлового будинку слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Позивач просить суд зобовязати відшкодувати відповідачем моральний збиток у розмірі 5000 грн., разом з цим, такі вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Так, відповідно ч.1ст. 23 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з ч.1-2ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування завданої внаслідок порушення її прав моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та стражданнях у зв'язку з ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до п.2 ч.3, а також ч.5 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеню вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено законом. Щодо моральної шкоди, то дана вимога не обґрунтована. В підтвердження завдання моральної шкоди позивачем не було підтверджено, з наданням відповідних доказів, в чому полягає відшкодування моральної шкоди, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, обгрунтування розміру стягнення такої шкоди, не підтверджено належним доказом факт заподіяння такої шкоди позивачу саме з вини відповідача, не встановлено причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини відповідача в її заподіянні. Тому суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є безпідставними та необгрунтованими і як наслідки такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку із відмовою у задоволенні позову, вимоги позивача про стягнення із відповідача на її користь витрат, повязаних із сплатою судового збору та витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, беручи до уваги пояснення сторін та показання свідків, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у повному обсязі, натомість суд вважає за необхідне попередити відповідача про недопущення антисуспільної поведінки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed