Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-21 00:00:00

06.11.2018 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 0,0906 га, розташовану по [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував тим, що [PERSON] є власником житлового будинку та прилеглих до нього господарських будівель та споруд [ADDRESS], на підставі договору дарування від 25.01.1994 року. Договір дарування був виконаний та ніким не оспорювався. Зазначене вище нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 0,0906 га, яка належить на праві власності [PERSON] на підставі відповідного державного акту. Вважає, що набувши право власності на нерухоме майно, позивач набула право власності і на земельну ділянку, на якій воно розташоване та яка необхідна для його обслуговування. Ухвалою суду від 27.11.2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідач до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно належним чином у відповідності до положень ч.11 ст.128 ЦПК України. У відповідності до положень ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Суд, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 25.01.1994 року [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS]. Зазначений правочин було закріплено договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори 25.01.1994 р. за №1-360. Право власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано в КП ММБТІ 03.02.1994 р. за №810. Договір дарування був виконаний сторонами і до цього моменту ніким не оспорювався. Зазначений вище житловий будинок та господарські споруди розташовані на земельній ділянці площею 0,0906 га., яка належить на праві власності [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER]. Відповідно до чч.1, 2 ст.78 ЗК (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції, цього кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття «земельна ділянка як об'єкт права власності» визначено в ч.1 ст.79 ЗК як частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Нормами ст.81 ЗК передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. Частина 1 статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини жилого будинку - 22 березня 2003 року) визначала, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Аналіз змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Тобто, зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно цим нормам визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Аналогічна позиція висловлена у п.п. «ґ» п.18 Постави Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами та доповненнями) , а саме: з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI. На підставі викладеного суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved