Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

06 травня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою від 30 липня 2011 року в розмірі 28800 гривень 00 копійок, що складається з: позики - 4000 гривень 00 копійок, відсотки за користування позикою за період з 30 липня 2011 року по 05 липня 2021 року - 24800 гривень 00 копійок та стягнення судових витрат. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 30 липня 2011 року відповідач отримала від нього позику в розмірі 4000 грн. і зобов`язувалася повернути їх на першу вимогу з урахуванням 20% за користування цими коштами, виходячи з розміру 800 грн. в місяць, які зобов`язувалася виплачувати 30 числа кожного місяця за весь період їх користування. Даний факт підтверджується власноручною розпискою відповідача. 25 січня 2021 року він звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення позики. Вказував, що за 1 рік відсотки складають 9600 грн., за 10 років - 96000 грн. Просив стягнути відсотки в розмірі 24800 грн. оскільки навіть і вказану суму відповідач неспроможна сплатити. Ухвалою судді від 13 травня 2021 року відкрито провадження у справі та встановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив проводити розгляд справи у його відсутність (а.с. 3 зворот). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала повністю, не заперечувала проти його задоволення. Суду пояснила, що брала кошти для матері, але не змогла повернути у зв`язку з тяжким матеріальним становищем. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що 30 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. На підставі цієї угоди, [PERSON] надав позику шляхом передачі грошових коштів у розмірі 4000 гривень 00 копійок зі сплатою відсотків у розмірі 20% . [PERSON] зобов`язувалася повертати відсотки в розмірі 800 грн. кожного місяця 30 числа. Зобов`язалася повернути всю суму коштів по першій вимозі (а.с.5). 25 січня 2021 року позивачем була направлена вимога про повернення позики (а.с. 6). Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18. Таким чином, між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник зобов`язався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача, позивачем була надана боргова розписка. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини 1стаття 1046 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, це закріплено в положеннях ст. 629 ЦК України. Згідно із ч.1ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України. Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно із ст. ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Позивач просив стягнути з відповідач відсотки за користування коштами за період з 30 липня 2011 року по 05 липня 2021 року в сумі 24800 грн. Згідно з положенням ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Виходячи з принципу диспозитивності, оскільки відповідач визнав позов, визнання відповідачем позову, є безумовним та не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 908,00 грн. в зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі.

Outcome: approved