Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

04 червня 2013 року [PERSON] звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. (а.с. 2-4). 14 березня 2014 року у судовому засіданні було розглянуто клопотання представника позивача та прийнято до розгляду уточнену позовну заяву. (а.с. 200-204, 208) Представник позивача у позовній заяві з урахуванням уточнень та у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог, посилався на те, що 24 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений безпроцентний договір позики у простій письмовій формі, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти готівкою в сумі 380 500 грн., що на момент укладання цього договору складало 50 000 доларів США. Відповідач прийняв від позивача вищезазначену суму грошей до підписання договору, та зобов'язався повернути позику позивачу у м. Дніпропетровську до 24 червня 2014 року певними частинами (з розстроченням). Окрім цього сторони домовились, що у разі не повернення відповідачем своєчасно грошей позивач вправі буде пред'явити цей договір до стягнення в порядку і в строки, передбачені чинним законодавством. Відповідач не зважаючи на прийняті на себе зобов'язання, порушив умови договору позики від 24.06.2009 року, оскільки відмовився повернути позивачу позику частинами, мотивуючі свою відмову відсутністю у нього грошей, та дав обіцянку розрахуватися з позивачем в останній день строку дії договору позики, тобто 24 червня 2014 року. Оскільки відповідач з 24 червня 2010 року до 24 червня 2013 року не повернув позивачу позику відповідно до умов зазначених в договорі позики, а повернув за весь час тільки суму у розмірі 7 990 грн., чим не виконав взяті на себе зобов'язання, тому позивач звернувся до суду та просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 372 510 грн., індекс інфляції за весь час прострочення сплати боргу у розмірі 28 119 грн. та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 8 435 грн. 70 коп., а також судові витрати. (а.с. 200-203) У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. (а.с. 218) Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, та просили суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. (а.с. 218) Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що 24 червня 2009 року між сторонами був укладений договір позики у простій письмовій формі, відповідно до умов якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 380 500 грн., що на момент укладення цього договору за середнім курсом продажу долара США було еквівалентно 50 000 доларів США. Зазначену суму грошей відповідач отримав від позивача повністю до підписання цього договору і зобов'язався повернути її позивачу готівкою до 24 червня 2014 року певними частинами (з розстроченням). Повернення грошей повинно було бути проведено в м. Дніпропетровську. Крім того, сторони домовились, що в разі не виплати або часткової не виплати відповідачем по цьому договору грошей, він зобов'язується передати у власність позивачу квартири ринкова вартість яких буде визначатися на час передачі квартир, які розташовані за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS], відповідним договором, який буде чинним на момент передачі квартир. Різниця у вартості залишку боргу буде сплачена відповідачем, якщо вартість квартир буде меншою ніж залишок боргу, а якщо вартість буде перевищувати залишок боргу то позивач сплатить відповідачу різницю між вартістю квартир та залишком боргу, що підтверджується поясненнями сторін, наданими у судовому засіданні, а також копією договору позики від 24.06.2009 року, наявною в матеріалах справи (а.с. 4). Встановлено, що відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.1999 року належить квартира [ADDRESS], також відповідачу на підставі договору міни від 23.03.2001 року належить квартира [ADDRESS], викладені обставини підтверджуються копією договору купівлі-продажу від 26.11.1999 року, копією договору міни від 23.03.2001 року та іншими письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. (а.с. 7-10) В ході розгляду справи, судом було встановлено, що 25 квітня 2013 року відповідачем було направлено позивачу грошовий переказ в сумі 1000 доларів США, що за курсом НБУ на час відправлення було еквівалентно 7 993 грн. та 10 червня 2013 року відповідачем було направлено позивачу грошовий переказ в сумі 1000 доларів США, що за курсом НБУ на час відправлення було еквівалентно 7 990 грн., зазначені сумі були отримані позивачем з метою часткового погашення боргового обов'язку відповідача за договором позики від 24 червня 2009 року, що підтверджується копією витратно-касового ордеру від 10.06.2013 року та копією квитанції № 26 від 25.04.2013 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 41, 213-214) Судом встановлено, що 02 грудня 2013 року по даній цивільній справі була призначена судова почеркознавча експертиза після проведення якої Дніпропетровським НДІ судових експертиз було виготовлено висновок відповідно до якого підпис від імені [PERSON] в договорі позики від 24 червня 2009 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] в графі: «Підписи», був виконаний самим [PERSON], а рукописний запис від імені [PERSON] в цьому ж договорі, який також розмішений в графі: «Підписи», також був виконаний самим [PERSON], що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи № 3053-13 від 31.01.2014 року по цивільній справі № 203/3634/13-ц, наявною в матеріалах справи. (а.с. 178-192) Як вбачається з матеріалів справи у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за договором позики від 24.06.2009 року, яка складається з суми боргу - 372 510 грн., суми грошового виразу інфляції за період з 24.06.2010 року по 31.01.2014 рік у розмірі - 28 119 грн. та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу - 8 435 грн. 70 коп., викладені обставини підтверджуються розрахунком заборгованості, наявним в уточненій позовній заяві, яка міститься в матеріалах справи. (а.с. 200-203) Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України та умовами укладеного між сторонами договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики, або таку ж кількість речей) того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. Частиною другою ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частина перша ст. 1049 ЦК України зазначає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно ст. 536 ЦК України, передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, а розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до змісту ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вирішуючи вимоги позивача до відповідача [PERSON] про стягнення індексу інфляції за весь час прострочення сплати боргу за період з 24.06.2010 року по 31.01.2014 рік та стягнення трьох процентів річних за прострочення грошового зобов'язання за договором позики від 24.06.2009 року, суд виходив з того, що за умовами укладеного договору сторони добровільно визначили та погодили умови, які виникнуть в разі не виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, а саме встановили, що у випадку не виплати або часткової виплати відповідачем по цьому договору грошей, позивач набуде право отримати у власність квартири відповідача або пред'явити цей договір до стягнення в порядку і в строки, передбачені чинним законодавством України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до даних правовідносин вимог ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки наслідки передбачені зазначеної нормою не були погодженні сторонами при укладені договору в разі не виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, а отже враховуючи умови договору позивач звернувшись до суду добровільно обрав для себе спосіб захисту своїх порушених прав, тому суд вважає, що позовні вимоги в даній частині є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. За наведених обставин, суд при вирішенні позовних вимог приймає до уваги, що судом з метою не допущенням порушення процесуальних прав відповідача відповідно до вимог закріплених ст.ст. 27, 147 ЦПК України було призначено експертизу, в результаті проведення якої експертної установою було виготовлено висновок, який підтвердив, що підпис від імені [PERSON] в договорі позики від 24 червня 2009 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] в графі: «Підписи», був виконаний самим [PERSON], а рукописний запис від імені [PERSON] в цьому ж договорі, який також розмішений в графі: «Підписи», також був виконаний самим [PERSON], тому суд приходить до висновку, що відповідачем [PERSON] власноручно був підписаний договір позики від 24.06.2009 року, а отже заявлені відповідачем підстави для відмови в задоволенні позову суд вважає не обґрунтованими. Оцінюючи усі докази, які були дослідженні судом у судовому засіданні у їх сукупності, та приймаючи до уваги, що відповідачем з метою часткового погашення боргового обов'язку перед позивачем за договором позики від 24 червня 2009 року були направлені грошові перекази в розмірі 15 983 грн., що підтверджує факт не належного та в повному обсязі виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором позики від 24.06.2009 року, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок повернення заборгованості за договором позики від 24 червня 2009 року - 364 517 грн. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати понесені позивачем (а.с. 1,199) покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved