Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-07 00:00:00

05 березня 2018 року позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], який зареєстрований 14 серпня 1976 року в Мерефянській міській ради Харківського району Харківської області, актовий запис № 170, поділ майна подружжя та визнання за нею права власності на 2/3 частину житлового будинку № 24-А по провулку Коцюбинського у м. Мерефа, Харківського району Харківської області, та стягнути з відповідача судові витрати у вигляді сплаченої суми судового збору 2701,27 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 14 серпня 1976 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який зареєстрований в Мерефянській міській ради Харківського району Харківської області, актовий запис № 170. Причиною розірвання шлюбу є те, що відповідач зловживає спиртними напоями, вчиняє бійки, виганяє з дому, між подружжям постійно виникають сварки, відповідач притягався до адміністративної відповідальності за насильство у сімї, сторони мають різні погляди на сімейне життя, почуттів один до одного та подружніх стосунків не підтримують збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Сторони фактично однією сімєю не проживають, сумісного господарства не ведуть. В шлюбі позивач з відповідачем побудували за спільні кошти житловий будинок № 24-А по провулку Коцюбинського у м. Мерефа, Харківського району Харківської області, що є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки, відповідач зловживав алкогольними напоями та не приймав участі власною працею та коштами в утриманні будинку та його ремонті, позивач вважає, що необхідно відступити від засад рівності та збільшити її частку у майні, набутому за час шлюбу. Просить допитати свідків з обставин, викладених у позові. Між сторонами не було досягнуто згоди щодо поділу набутого у шлюбі нерухомого майна, тож позивач вимушена звернутись з цим позовом до суду. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 27 березня 2018 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 14 травня 2018 року о 09 год. 00 хв. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 19 червня 2018 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів. Витребувано з Комунального закладу охорони здоров'я Мерефянської центральної районної лікарні (адреса: м. Мерефа, вул. Дніпровська, буд. 148, Харківського району Харківської області), відомості про те, чи знаходився [PERSON], з 28.01.2016 по 11.02.2016 на стаціонарному лікуванні з приводу алкогольного отруєння в вищезазначеному закладі; витребувано з Харківської обласної психіатричної лікарні № 1 (с. Стрілеча, вул. Бєлгородська, б. 1, Харківського району Харківської області) відомості про те, чи проходив [PERSON] у 2013 році курс лікування від алкоголізму в вищезазначеному закладі. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 01 листопада 2018 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 13 грудня 2018 року о 09 годині 50 хвилин. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Також, надала суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що відповідач внаслідок зловживання алкоголем фактично знаходився на її утриманні не дбав про матеріальне забезпечення сімї, не сплачував комунальні послуги, неодноразово знаходився на лікуванні після алкогольного отруєння, просить врахувати те, що з нею проживає неповнолітня онука, яка потребує належних умов проживання, тому необхідно відступити від рівності часток при поділі майна. Представника позивача [PERSON] - [PERSON], який приймав участь в судових засіданнях, викладені в позові обставини підтримав та просив суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнав, позовні вимоги щодо поділу майна подружжя та збільшення частки позивача заперечував з підстав рівності часток подружжя у майні, яке набуто ними за час шлюбу, подав до суду відзив на позовну заяву, просив суд при вирішенні питання про стягнення судових витрат врахувати пропорційність обсягу задоволених вимог. Суд, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази у їх сукупності, встановив наступне. Позивач та відповідач 14 серпня 1976 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії 1-ВЛ № 420006, який зареєстрували в Мерефянській міській ради Харківського району Харківської області, актовий запис № 170. 30 жовтня 2002 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок № 24-А по провулку Коцюбинського в м. Мерефа на підставі рішення виконкому Мерефянської міської ради від 10 вересня 2003 року № 67, запис у реєстровій книзі за № 55. Право власності зареєстроване в Харківському міжміському бюро технічної інвентаризації 31 жовтня 2002 року, реєстровий № 8387. Відповідно до інформації виконавчого комітету Мерефянської міської ради від 10 травня 2018 року у вказаному житловому будинку зареєстровані та проживають: позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та онука [PERSON], [INFO]. Позивач є пенсіонером та отримує пенсію за віком з 13.06.2013, відповідно до довідки Управління Пенсійного фонду України в Харківському районі Харківської області від 15.08.2013 № 1631-09/24. Неповнолітніх дітей сторони на утриманні не мають. Зберегти сімю сторін не уявляється можливим, тому що сторони мають різні характери та погляди на сімейне життя, ведення домашнього господарства, вони втратили почуття кохання та поваги один до одного. Сторони однією сімєю не проживають, спільне господарство не ведуть. На примирення сторони не згодні. Суд вважає, що за таких обставин, шлюб сторін існує формально, сімя розпалася повністю та відновлена бути не може, так як подальше спільне проживання сторін стало неможливим, бо це суперечить їхнім інтересам. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Про можливість одночасно вирішення разом із вимогою про розірвання шлюбу інших вимог йдеться, зокрема, в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11. Позовні вимоги про розірвання шлюбу і поділ майна подружжя є повязаними між особою, оскільки заявлені для вирішення судом між тими ж самими сторонами і виникли з однакових фактичних підстав, обґрунтовуються як правило тими ж самими доказами. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, при цьому відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.\~60\~Сімейного Кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому відповідно до ст.\~66\~цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.\~61\~СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 69\~Сімейного Кодексу\~України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до\~Правової позиції\~Верховного Суду\~України у справі № 6-1568цс16 від 07.12.2016 належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тож при вирішенні питання щодо визнання право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти\~ або спільна праця подружжя. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст. 328, ст. 373 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. ст. 76-77, 80, 83 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 82 ЦПК України \~обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо до сто вірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як зазначає позивач, листами від 25.10.2017 та від 11.09.2018 Харківського відділу поліції ГУ НП в Харківській області повідомлено [PERSON], що її скарги на неправомірні дії чоловіка розглянуті, за результатами розгляду проведено профілактичну бесіду з правопорушником про неприпустимість протиправної поведінки, складені адміністративні протоколи за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Відповіддю Харківської обласної психіатричної лікарні № 1 від 19 липня 2018 року № 3334 повідомлено, що [PERSON] проходив курс лікування з 05.04.2013 по 10.04.2013 з діагнозом: стан відміни алкоголю з делірієм. З Комунального закладу охорони здоров'я Мерефянської центральної районної лікарні на адресу суду надійшов лист від 05 липня 2018 року № 01-14/733, в якому зазначено, що [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з 28.01.2016 по 10.02.2016 з діагнозом: токсикоз-дисметаболічна енцефалопатія. В судовому засіданні було задоволено клопотання позивача про виклик та допит свідків. Судом були викликані та допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які пояснили суду, що позивач та відповідач під час шлюбу побудували спірний житловий будинок. Відповідач усе життя зловживав алкогольними напоями, неодноразово лікувався, вів аморальний спосіб життя, грошей фактично у родину не приносив, все пропивав, дружину бив та лаявся на неї. Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного Кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст.\~372\~Цивільного кодексу\~України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 163\~СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ст. 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, але при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Статтею 71\~СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз'яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Таким, чином, враховуючи, що набутий сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства житловий будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, достатніх доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя позивачем не надано, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності - за кожним на 1/2 частину вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об'єкт на режим спільної часткової власності. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial