Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-29 00:00:00

05 лютого 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики у розмірі 8 148 000 (вісім мільйонів сто сорок вісім тисяч гривень 00 копійок) основного боргу та суму інфляційного збільшення боргу, в розмірі 2232911,15 грн (два мільйони двісті тридцять дві тисячі дев`ятсот одинадцять гривень 15 копійок). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 вересня 2016 року Позивач передав Відповідачеві грошові кошти в сумі 300 000 (триста тисяч) доларів США, в еквіваленті 8 016 000 грн.) на момент отримання позики, про що свідчить розписка про отримання грошових коштів від 08.09.2016 року, зі строком повернення 01.03.2017 року, однак до цього часу відповідач свої договірні зобов`язання не виконав, гроші не повернув, що і стало причиною звернення позивача до суду. Ухвалою суду від 07 лютого 2020 року заяву було залишено буз руху, надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 14 лютого 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 10378911,15 гривень, оскільки в позасудовому порядку вирішити це питання не вдалося, а строки позовної давності для захисту прав позивача в судовому порядку - спливають. В подальшому, 29 квітня 2020 року, представником позивача будо надано заяву про розгляд справи без її участі, де вона не заперечувала, у разі повторної неявки відповідача, ухвалити заочне рішення. Відповідач, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, а тому суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, вирішив розглядати справу на підставі наявних у ній доказів (ухвалити заочне рішення). Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 08 вересня 2016 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики грошових коштів, згідно якого останній отримав кошти у розмірі 300000,00 доларів США та зобов`язався їх повернути позивачу у строк до 01.03.2017 року (а.с.9). На підтвердження отримання коштів [PERSON] надав позивачу розписку від 08 вересня 2016 року, оригінал якої було надано позивачем в судовому засіданні (а.с. 46). У правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 визначено, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16. З наданих позивачем документів також вбачається, що сторони дійшли згоди що виконання умов договору позики (розписки) від 08.09.2016 року буде здійснюватися 01.03.2017 року за адресою місто Дніпро, вулиця Світанкова, 13, кафе «ТЕРМИ Придніпровськ» (а.с. 28,47). У визначений договорами строк та пізніше відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав та борг у сумі 300000 доларів не повернув. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна умов договору не допускається, Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. У відповідності до ст. 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Як встановлено судом із договору позики, сторони визначили грошовий еквівалент виконання зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом, чи іншим нормативно-правовим актом. Так, станом на день повернення грошових коштів 01.03.2017 року, офіційний курс гривні щодо долара США становив суму 27,16 гривень за 1 долар США, а тому відповідно сума боргу яка підлягає сплаті становить 8 148 000 грн. За загальним правилом ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст. 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, а також відображена у правових висновках, викладених у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 686/18697/14, від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18, де зазначено, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. З врахуванням того, що предметом позики за договором від 08 вересня 2016 року була іноземна валюта, тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційного збільшення (індексу інфляції) - задоволенню не підлягають. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог, як того вимагає ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині стягнення суми основного боргу за договором позики від 08 вересня 2016 року у розмірі 8 148 000 гривень. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідно до ст. 141 ЦПК України, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 10510 гривень.

Outcome: partial