Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

05.08.2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, інфляційні витрати за прострочення грошового зобв`язання та відшкодування моральної шкоди, в якому просив суд стягнути з відповідача: заборгованість по заробітній платі у сумі 44 289,15 грн., інфляційні витрати за прострочення грошового зобв`язання у сумі 801,05 грн., середній заробіток за час затримки виплати на дату подання позовної заяви в сумі 65 769,66 грн. та відшкодування моральної шкоди у сумі 20 000,00 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах з 09.08. 2018 року. Трудовий договір припинений за наказом №40 від 11.02.2020 року, 11.02.2020 року позивача звільнено із займаної посади згідно ч.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Позивач зазначає, що у день звільнення йому була видана трудова книжка, але не виплачено всіх належних сум при звільненні, зокрема не виплачено нараховану заробітну плату у розмірі 44 289,15 грн. Посилаючись на положення норм чинного законодавства України позивач зазначає, що в зв`язку з невиплатою йому заробітної плати, він має право на стягнення з відповідача компенсації інфляційних витрат за прострочення грошового зобовязання, що в загальному розмірі становить 801,05 грн. Також, із посилання на положення ст. 117 КЗпП України позивач вважає, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 65 769,66 грн. та відшкодування завданої моральної шкоди завданої йому діями відповідача в розмірі 20 000,00 грн. 27.08.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на подану позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн., в частині стягнення заборгованості із невиплаченої заробітної плати у розмірі 887,15 грн., в частині стягнення інфляційних витрат у розмірі 801,05 грн., а також в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 34 498,48 грн. Відповідач обґрунтовує свої вимоги наданим до відзиву розрахунком, а стосовно стягнення інфляційних витрат за прострочення грошового зобв`язання відповідач зазначає, що згідно позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15, де зазначив, що передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність не застосовується до відносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо) та сімейні правовідносини. За таких обставин, на думку відповідача, позовні вимоги про стягнення інфляційних витрат за прострочення грошового зобв`язання в порядку, передбаченому ст. 625 ЦК України, не підлягають до задоволення. 30.09.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив від позивача зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просить позов задовольнити, зазначає, що заперечення відповідача щодо заявлених позовних вимог є необґрунтованими та безпідставними. 27.11.2020 року до суду надійшла заява відповідача, в якій відповідач повідомляє суд, що станом на 19.11.2020 року позивачу повністю виплачено заборгованість по заробітній платі до заяви додано витяги з відомостей по виплаті заробітної плати, сукупний розмір якої становить 43 402,77 грн. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити посилаючись на викладені в позовній заяві та запереченнях на відзив обставини. Представник відповідача Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод»\~ в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був завчасно, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду. Заяви про розгляд справи без його участі на адресу суду не подавав. Вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Відповідно до частини третьої ст. 94 КЗпП України, питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захист визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно положень частини другої ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевою (регіональними) угодами. Судом встановлено, що наказом № 40 від 11.02.2020 року позивача було звільнено за угодою сторін за ч.1. ст. 36 КЗпП України (а.с. 10). Відповідний запис про звільнення занесений до трудової книжки позивача 11.02.2020 року за наказом №40 від 11.02.2020 року (а.с. 7). За змістом наявних в матеріалах справи відомостей заборгованість по заробітній платі [PERSON] , які надав відповідач становить 43 402,77 грн. Позивачем заявлено позовну вимогу щодо стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 44 289,15 грн., обґрунтованість якої підтверджується наявними матеріалами справи та встановлено судом. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач частково визнає позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 43 402,77 грн. та зазначає, що вказана заборгованість дійсно не була виплачена позивачу, а згідно заяви яку відповідач надав суду станом на 19.11.2020 рік виплачено позивачу заборговану йому заробітну плату у повному обсязі. Позивач та його представник вказаний факт не заперечують, але вказують заборгованість по виплаті заробітної платі виплачена не в повному обсязі. За таких умов, з урахуванням визнання відповідачем позову в частини наявності заборгованості по заробітній платі та її розміру, а також те, що на день винесення рішення відповідач виплатив позивачу частину вказаної заборгованості, тому з огляду на викладене, суд вважає що дана частина позовних підлягає до часткового задоволення, а саме різницю між встановленою судом заборгованістю по заробітній платі в розмірі 44 289,15 грн., та фактично виплаченою заробітної платою розмір якої становить 43 402,77 грн., що дорівнює 886,38 грн. (вісімсот вісімдесят шість гривень, 38 копійок) Стосовно вимог позивача про стягнення інфляційних витрат за період простроченого грошового зобов`язання\~ на підставі положень ст. 625 ЦК України у загальному розмірі 801,05 грн., суд приходить до висновку, що такі вимоги не підлягають до задоволення, оскільки передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК України не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо) та сімейні правовідносин. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, є трудовими і регулюються нормами трудового законодавства, а не нормами ЦК України, у зв`язку з чим в задоволенні вимог позивача про стягнення інфляційних витрат за період простроченого грошового зобов`язання слід відмовити. Позивач просить стягнути з відповідача заробіток за час затримки виплати на дату подання позовної заяви у розмірі 65 769,66 грн. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100. Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно із п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно матеріалів справи день звільнення позивача із займаної ним посади є 11.02.2020 рік. Позивачем наданий розрахунок середньоденного заробітку, в основу визначення позивач поклав нараховану йому, але не виплачену заробітну плату за березень 2019 року 9350,00 грн. та червень 2019 року 11830,00 грн., разом 21180,10 грн.: 38 робочих днів = 557,37 грн., що становить згідно цього розрахунку середній заробіток за 1 робочий день, також позивач зазначає, що за період з 12.02.2020 р. по 05.08.2020 р. кількість днів затримки по виплаті середнього заробітку становить 118 днів. Суд не погоджується з наданим позивачем розрахунком, а саме згідно наданої позивачем копії трудової книжки, день його звільнення 11.02.2020 року, отже останній робочий місяць позивача є лютий, а тому в розрахунок середньоденного заробітку потрібно брати за основу останні два місяці які позивач був працевлаштований на ДП «Івано-Франківській котельно-зварювальний завод», тобто за січень та лютий 2020 року. Згідно наданої інформації ДП «Івано-Франківській котельно-зварювальний завод» та наявних відомостей у матеріалах справи позивачеві нараховано заробітну плату за січень 2020 року в розмірі 1060, 03 грн. 4 (чотири) робочих дні та за лютий 2020 року в розмірі 2207,34 грн. 6 робочих днів. Отже згідо вказаних даних сукупна сума заробітної плати за січень-лютий 2020 року становить 1060,03+2207,34=3267,37 грн., а кількість фактично відпрацьованих днів за вказаний період становит 4+6=10 (десять) днів. Таким чином розмір середньоденного заробітоку становить 3267,37 гривень:10 робочих днів = 326,73 грн. (триста двадцять шість гривень, 73 копійок). З урахування листа № 78/0/206/18 від 08.08.2018 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році»; листа № 1133/0/206/19 від 29.07.2019 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік», кількість днів затримки розрахунку позивача з розрахунку 11.02.2020 року (день звільнення) по 05.08.2020 року (день подачі позовної заяви) складає 120 днів, а саме: лютий 2020 року 13 днів, березень 2020 року 21 днів, квітень 2020 року 21 днів, травень 2020 року - 19 днів; червень 2020 року 20 днів; липень 2020 року 23 днів; серпень 2020 року 3 дні. Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку станом на день ухвалення рішення суду складає: 326,73 грн.(середньоденна заробітна плата) х 120 (кількість днів затримки розрахунку) = 39 207, 60 грн.( тридцять дев`ять тисяч двісті сім гривень, 60 копійок). Належних та допустимих доказів, щодо поважності причин несвоєчасної виплати позивачу належних сум при звільненні у встановлений законом строк, відповідачем суду не надано. Отже, відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 39 207, 60 грн.( тридцять дев`ять тисяч двісті сім гривень, 60 копійок) Позивачем також заявлено вимогу про відшкодування йому моральної шкоди за рахунок відповідача ДП «Івано-Франківській котельно-зварювальний завод» в розмірі 20 000 грн. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Факт завдання позивачу моральної шкоди внаслідок затримки з виплатою йому заробітною платою, частково підтверджується долученими до матеріалів справи доказами. Виходячи з принципу справедливості та розумності, суд вважає, що дана шкода підлягає до відшкодування, в розмірі, який суд за своїм внутрішнім переконання вважає достатнім, а саме в сумі 3 000 грн. Відтак\~ позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди підлягає до часткового задоволення. Позивач просить стягнути на його користь понесені ним судові витрати, які пов`язані з розглядом справи, а саме витрати на правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень, 00 копійок). Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представником позивача долучено до матеріалів справи Договір від 03.08.2020 року про надання правничих послуг адвоката, а також квитанція прибуткового касового ордеру від 03.08.2020 року, що є недостатнім для задоволення даної вимоги позивача, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, які чітко визначені наведеними вищи нормами законодавства, які б слугували підставою для задоволення вказаної вимоги щодо стягнення судових витрат, які пов`язані з розглядом справи. Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] \~ підлягають частковому задоволенню. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 840 гривні 80 коп.

Outcome: partial