Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

05 січня 2021 року [PERSON] (надалі також - позивач, [PERSON] ) звернулась до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON] (надалі також - відповідач, [PERSON] ), треті особи: Управління державної міграційної служби України в Полтавській області (надалі також - третя особа-1, УДМСУ в Полтавській області), [PERSON] (надалі також - третя особа-2, [PERSON] ), в якій просила: визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 13 січня 2021 року вказана позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання (а.с. 19). Ухвалою суду від 12 березня 2021 року продовжено строк підготовчого провадження у справі № 542/4/21 до 90 днів (а.с. 48). Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 01 березня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 73-74). Аргументи учасників справи В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що їй - [PERSON] , а також [PERSON] , [PERSON] , на праві приватної спільної часткової власності належить будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На даний час у вищезазначеному будинку зареєстрований [PERSON] , який фактично більше шести років в зазначеному будинку не проживає. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач відмовляється. З огляду на викладене, позивач звернулась до суду із відповідним позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 13 січня 2021 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу надавався строк для надання до суду відзиву на позов разом з усіма доказами. Відповідач правом надати відзив на позовну заяву не скористався, копія ухвали направлялась на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, однак рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення повернулось до суду із позначкою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 24). Відповідно до пункту 5 частини 6 статті 272 ЦПК України, ухвала вважається врученою відповідачу. Відповідач своїм правом надати відзив на позов не скористався, з огляду на що суд прийшов до висновку про можливість вирішити спір за наявними матеріалами. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся шляхом надіслання судової повістки на його зареєстровану адресу проживання: [ADDRESS] , однак рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з повісткою повернулось до суду із позначкою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 81-82). Згідно з пунктом 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суд іншої адреси. Отже, відповідач вважається таким, що повідомлений належним чином про дату, час та місце судового засідання. Третя особа - Управління державної міграційної служби України в Полтавській області - в судове засідання не забезпечило явку свого уповноваженого представника, про дату, час та місце підготовчого судового засідання повідомлялось належним чином (а.с. 77). Третя особа - [PERSON] - в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце підготовчого судового засідання відповідач повідомлявся належним чином. 02.02.2021 подав до суду заяву, в якій просив проводити судові засідання без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 31). Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. Обставини справи, встановлені судом Позивач, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER] від 10 червня 2005 року вбачається, що квартира (приміщення квартири спільного заселення, одноквартирний будинок), який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності належить [PERSON] - 1/3 частини, та членам її сім`ї: [PERSON] - 1/3 частини, [PERSON] - 1/3 частини (а.с. 11). Судом встановлено, що відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8019697 від 10.08.2005 (а.с. 12), позивач [PERSON] є власником 1/3 частини, [PERSON] - 1/3 частини, [PERSON] - 1/3 частини будинку [ADDRESS] . Зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане повторно 05 січня 2021 року, копія якого наявна в матеріалах справи, вбачається, що [PERSON] , помер [INFO] , про що зроблено відповідний запис № 4 (а.с. 10). Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Драбинівської сільської ради від 31.12.2020 № 02-28/254 (а.с. 14), інформацією, наданою Виконавчим комітетом Драбинівської сільської ради від 12.01.2021 № 02-21/01 на запит суду (а.с. 21). З акту обстеження, який складений 31 грудня 2020 року комісією в складі депутата сільської ради та сусідів даного домогосподарства вбачається (а.с. 13), що відповідач [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але фактично не проживає з 18 червня 2014 року. Оскільки позивач є власником 1/3 вказаного будинку, вона звернулась до суду із вимогою про визнання відповідача, який зареєстрований, але не проживає у вказаному будинку, таким, що втратив право користування житловим будинком, з метою усунення порушень свого права власності. В свою чергу, третя особа - [PERSON] , який є власником 1/3 вказаного будинку, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с. 31). Надаючи оцінку вимогам позивача, суд виходить з наступного. Норми права, які підлягають застосуванню Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частинами 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами частини 1 статті 264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 72 Житлового кодексу УРСР, визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 71 Житлового кодексу УРСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі статтею 109 Житлового кодексу УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). При вирішенні питання про виселення члена сім`ї власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із статтею 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги, суд враховує також роз`яснення, викладені у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України в розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, за змістом яких члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Висновки щодо правозастосування Надаючи оцінку дослідженим обставинам справи та викладеним нормам права, суд приходить до наступних висновків. Позивачем пояснено, що відповідач [PERSON] являється її рідним братом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач, зареєструвався за вказаною адресою, однак фактично не проживав у будинку за такою адресою з моменту реєстрації, тобто з 18 червня 2014 року, що є більше ніж шість років. [PERSON] , її чоловіку [PERSON] та сину [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло належить житловий будинок [ADDRESS] , на праві спільтної чаткової власності, по 1/3 частки. З пояснень позивачки стало відомо, що вона не заперечувала на реєстрації [PERSON] у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Позивачкою зазначено, що брат зареєструвався за її згодою у відповідному будинку з метою працевлаштування, однак з моменту реєстрації не проживав за даною адресою. Причин, які вказували на поважність причин не проживання відповідача у вказаному будинку, судом не встановлено, відповідачем не наведено. Підстави вважати, що позивачка чи інші власники житлового будинку чинять перешкоди відповідачу у користуванні житловим приміщенням, чи існують інші поважні причини не проживання відповідача у спірному будинку відсутні. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що позивачем надано достатні, належні та допустимі докази на підтвердження факту, що відповідач не проживає у спірному житловому будинку більше року без поважних причин. Водночас, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які спростовують встановлені судом обставини. Реєстрація [PERSON] у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , обмежує позивачку у володінні та користуванні відповідним будинком. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивачки [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Отже, позов необхідно задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved