Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

06 жовтня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с. 3-6). Позивач у позовній заяві та представник позивача у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог, посилались на те, що між сторонами був укладений договір № DNCVRB03510666 від 05 березня 2003 року, за умовами якого, позивач надав, а відповідач отримав у кредит грошові кошти в розмірі 2\~938,15 грн., строком на один рік, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26 % на суму залишку заборгованості за кредитом. Свої зобовязання за кредитним договором відповідач належним чином не виконав, у звязку з чим у нього виникла заборгованість, яку відповідач добровільно не погашає, тому позивач звернувся до суду та просив суд стягнути з [PERSON] у рахунок погашення заборгованості за договором № DNCVRB03510666 від 05 березня 2003 року 54 229,31 грн. та стягнути судові витрати (а.с. 3-6). У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що 24 грудня 2014 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 202/31896/13-ц (провадження № 2/202/5610/2014) в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNCVRB03510666 від 05 березня 2003 року було відмовлено в повному розмірі. Крім того, відповідач у судовому засіданні надала письмову заяву про застосування строків позовної давності, мотивуючи це тим, що строк дії вищезазначеного договору закінчився 05 березня 2004 року, оскільки на протязі трьох років, які сплинули 05 березня 2007 року позивач вимоги до відповідача про повернення кредитної заборгованості не предявив, слідує, що строк звернення позивача до суду сплинув, однак позивач, все ж таки, звернувся з позовом до суду 06 жовтня 2015 року, тобто після спливу такого строку, тому відповідач просила суд на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України відмовити позивачу у задоволенні позову (а.с. 41-44). Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року по цивільній справі № 202/31896/13-ц (провадження № 2/202/5610/2014) ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNCVRB03510666 від 05 березня 2003 року було відмовлено в повному розмірі, у звязку з простроченням строку позовної давності. Оскільки дане рішення суду набрало законної сили 06 січня 2015 року, встановлені в ньому фактичні обставини є преюдиціально встановленими та не підлягають повторному доказуванню (а.с. 44). Встановлено, що між сторонами був укладений договір № DNCVRB03510666 від 05 березня 2003 року, за умовами якого, позивач надав, а відповідач отримав у кредит грошові кошти в розмірі 2\~938,15 грн., строком на один рік, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26 % на суму залишку заборгованості за кредитом, що підтверджується копією зазначеного договору, наявною в матеріалах справи (а.с. 11-13). Судом також встановлено, що у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по кредитному договору № DNCVRB03510666 від 05 березня 2003 року, яка станом на 25 вересня 2015 рік складається з заборгованості за кредитом 2\~938,16 грн., заборгованості по відсоткам 18\~696,79 грн., пені та штрафу 124\~242,67 грн., викладені обставини підтверджуються розрахунком заборгованості, наявною в матеріалах справи (а.с. 9, 10). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком один рік. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Згідно з ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, а відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Враховуючи те, що відповідачем у судовому засіданні заявлено про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку, що позивачем було пропущено строк позовної давності звернення до суду, оскільки з позовом позивач звернувся 6 жовтня 2015 року, в своїй позовній заяві не ставив питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, поважних причин пропуску строку не зазначав, а отже суд вважає необхідним відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Окрім цього, суд при вирішенні питання щодо пропуску позивачем строку позовної давності, приймає до уваги, що позивач мав право предявити позов до відповідача з моменту порушення з боку відповідача умов основного зобовязання по поверненню суми кредиту, а саме з 05 березня 2004 року, однак на протязі трьох років, які сплинули 05 березня 2007 року зазначеного не здійснив, а отже позивач звернувся до суду після спливу загального строку позовної давності, що відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Також така позиція викладена в п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення п. 7 частини 13 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно, тощо), положення п. 7 ч.13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed