Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

05 жовтня 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачів, в якому просить визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок з господарськими, побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою: с. Грейгове, вул. Шепетова, 22 Жовтневого району Миколаївської області, визнати за нею право власності на 2/3 частку цього житлового будинку з усіма господарськими, побутовими будівлями та спорудами, а також стягнути на її користь з відповідача судовий збір в сумі 603,00 грн. 04 лютого 2016 року представником позивача до суду направлена заява про зменшення позовних вимог, а саме: визнання за нею права власності на 1/2 частку житлового будинку з усіма господарськими, побутовими будівлями та спорудами, та залучення у якості співвідповідача продавця [PERSON] в новій редакції, відповідно до якої просить. В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що 10 жовтня 1998 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Грейгівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, актовий запис № 5. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 березня 2013 року шлюб між позивачкою та відповідачем [PERSON] розірваний. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], які мешкають з позивачкою та знаходяться на її утриманні. 25 квітня 2015 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з Мельник на Іваніцьку. За період перебування в шлюбі за спільні кошти, згідно з договором купівлі-продажу від 22 березня 2005 року № 154, у відповідача [PERSON] був придбаний житловий будинок загальною площею 37,9 кв.м. з надвірними спорудами, що розташовані по вул. Шепетова, 22 в с. Грейгове Жовтневого району Миколаївської області. Договір купівлі-продажу із [PERSON] був укладений відповідачем [PERSON]. Відповідно до Витягу № 804125 від 22.03.2005 року правочин було внесено до державного реєстру правочинів. Відповідач [PERSON] ухиляється від державної реєстрації договору. В свою чергу Державним реєстратором позивачу відмовлено в реєстрації за нею 1/2 частки спірного житлового будинку. Посилаючись на те, що будинок є їх спільною сумісною власністю, позивач просить провести поділ майна, та визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного будинку, оскільки сторони не можуть досягти згоди щодо поділу вказаного нерухомого майна та крім того, на її утриманні знаходяться дві неповнолітні дитини. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні підтримали заявлений позов та пояснили про вищевикладене. В подальшому від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги свого довірителя щодо визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю та визнання права власності за позивачем на 1/2 частину житлового будинку з господарськими, побутовими будівлями та спорудами підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, оскільки вважає, що за відсутності державної реєстрації права власності на житловий будинок відповідач не набув цього права, в звязку з чим відсутні підстави вважати цей будинок спільною сумісною власністю подружжя та визнавати часткову власність за позивачкою. В подальшому відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з'явились. Від представника до суду 25 травня 2016 року надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відповідача. У своїх поясненнях заперечували проти задоволення позову і вважають його таким, що не підлягає задоволенню. Відповідач [PERSON] до суду не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином. Розглянувши позов в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. 10 жовтня 1998 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Грейгівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, актовий запис № 5, який розірваний 25 березня 2013 року рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області (а.с. 7). Позивачкою 25.04.2015 року був укладений шлюб з [PERSON], актовий запис № 1. Після реєстрації шлюбу позивачці було присвоєне прізвище чоловіка - Іваніцька (а.с. 6). 22 березня 2005 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої був укладений договір купівлі-продажу цілого житлового будинку з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований в с. Грейгове, вул. Шепетова, 22 Жовтневого району Миколаївської області, відповідно до якого останній придбав вказаний житловий будинок вартістю 1060,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 154 (а.с. 13). Дослідивши матеріали нотаріальної справи щодо оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку № 22 по вул. Шепетова в с. Грейгове Жовтневого району Миколаївської області від 22.03.2005 року № 154 судом встановлено, що відповідно до заяви [PERSON], остання надала згоду на придбання її чоловіком спірного житлового будинку (а.с. 79). Договір купівлі продажу був укладений, сторони всі його умови виконали в повному обсязі. Вказаний договір купівлі-продажу було внесено до державного Реєстру правочинів. Як вбачається з Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 49452619 від 09.12.2015 року право власності на житловий будинок зареєстровано за [PERSON] продавцем (а.с. 34-35). Згідно з довідкою КП ММБТІ № 2488 від 04.12.2014 року відповідно до інвентаризаційної справи договір купівлі-продажу від 22.03.2005 року за адресою: с. Грейгове, вул. Шепетова, 22 Жовтневого району Миколаївської області в бюро технічної інвентаризації станом на 28.12.2012 року не реєструвався, в матеріалах архівної справи не міститься (а.с. 39). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя розяснено, що до складу майна, яке підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно з ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача за договором виникає з моменту передання майна. Але якщо договір про відчуження майна підлягає державні реєстрації, право власності в набувача виникає з моменту такої реєстрації. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (ч. 3 ст. 334 ЦК України). Право власності на інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягає державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України). Крім того, пункт 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснює, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК України. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. Згідно з частиною 4 статті 334 ЦК (у редакції Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VІ Про внесення змін до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та інших законодавчих актів України, який набрав чинності з 01 січня 2012 року) права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до закону. Державна реєстрація правочинів щодо нерухомості з 01 січня 2012 зазначеним законом скасована. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки спірний житловий будинок з господарськими будівлями був придбаний у період шлюбу, то він є спільною сумісною власністю подружжя. Ухилення відповідача [PERSON] від дій щодо передбаченої законом державної реєстрації права власності на цей будинок, слід розцінити як умисне перешкоджання реалізації позивачкою її прав щодо цього будинку. Щодо визнання за позивачкою права власності на ? спірного житлового будинку, то суд вважає, що ці позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 79, ст. 88 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 301,50 грн. з кожного.

Outcome: approved