Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

07.09.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON]Я про стягнення боргу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.09.2012 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON]Я укладено договір індивідуального замовлення. На виконання цього договору [PERSON] передала [PERSON] гроші на загальну суму 14900 грн. [PERSON] зобов'язався виконати замовлення протягом 30 днів, проте виконав його частково на суму 4700 грн., решту зобов'язань не виконав. 12.06.2014 року Сихівським районним судом м. Львова [PERSON] було засуджено за заволодіння майном [PERSON] шляхом зловживання довірою із заподіянням шкоди на суму 10200 грн. Тому [PERSON] просить стягнути з [PERSON] борг в розмірі 10200 грн. та передбачені ст. 625 ЦК України 3% річних в розмірі 887 грн. 82 коп. та інфляційні нарахування в розмірі 7648 грн. 02 коп. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просить їх задовольнити та стягнути з відповідача зазначені в позовній заяві гроші. Відповідач в судове засідання не з'явився. Судові повістки, що були направлені на адресу відповідача, повернулися до суду з поміткою про закінчення строків зберігання. На підставі вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, оскільки судовий виклик направлено відповідачу на адресу за місцем його реєстрації, вважається, що відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином. Заслухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 05.09.2012 року між сторонами укладено договір № 146 індивідуального замовлення. За умовами договору виконавець відповідач по справі зобов'язується надати послуги індивідуального замовлення та протягом 30 днів з моменту підписання договору передати замовнику позивачці товар на суму 15700 грн., а замовник зобов'язується оплатити товар на умовах, встановлених договором, а саме: оплатити завдаток в розмірі 800 грн. в день підписання договору, а решту в день підписання акту прийому-передачі товару. Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 12.06.2014 року відповідача визнано винним в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 190 КК України за наступних обставин: 05.09.2012 року в с. Суховоля Городоцького району Львівської області [PERSON], будучи фізичною особою-підприємцем, уклав договір індивідуального замовлення на виготовлення міжкімнатних та вхідних дверей з [PERSON] на загальну суму 15900 грн. та отримав від останньої кошти в сумі 700 грн. в якості завдатку. Після цього [PERSON] уклала з ПАТ «ОТП-Банк» кредитний договір на суму 14200 грн., які одразу перерахувала на поточний банківський рахунок [PERSON], які він зняв зі свого рахунку в готівковому вигляді. Однак, свої зобов'язання згідно договору [PERSON] виконав частково, а решту коштів привласнив та витратив на власні потреби, чим заподіяв [PERSON] матеріальних збитків на суму 10200 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України (підстави звільнення від доказування) вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, факт скоєння відповідачем протиправних дій по відношенню до позивачки, внаслідок яких позивачці заподіяно матеріальну шкоду, встановлений вироком суду та додатковому доведенню не підлягає. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. За вимогами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, який особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Проте, позивачка не заявила вимоги про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення відповідачем кримінального правопорушення. Статтею ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог. Незважаючи на наявність підстав для відшкодування завданої позивачці шкоди, суд не може виходити за межі позовних вимог і вирішувати питання щодо такого відшкодування. Позивачка посилається на те, що до теперішнього часу грошей від відповідача не отримала, тому просить стягнути з нього борг, а також передбачені ст. 625 ЦК України 3% річні та інфляційні нарахування. Вирішуючи питання щодо заявлених позовних вимог, суд враховує наступне. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, при вирішенні питання застосування передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення грошового зобов'язання слід чітко визначити, на які зобов'язання поширюється ця норма Закону. Згідно ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування, а також з рішення суду. Крім того, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події. Між позивачкою та відповідачем було укладено договір індивідуального замовлення, за умовами якого відповідач взяв на себе зобов'язання передати позивачці товар. Жодних грошових зобов'язань відповідача вказаним договором не передбачено. В позовній заяві має місце посилання на вимоги ст. 526 ЦК України, за якими зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Проте, з укладеного між сторонами договору не вбачається зобов'язання відповідача виплатити або повернути позивачці будь-яку грошову суму. В договорі є обов'язок відповідача передати товар, а грошові зобов'язання в цих договірних відносинах має лише позивачка, оскільки вона зобов'язалася оплатити замовлений товар. Тобто, відповідач не має перед позивачкою грошових зобов'язань. Тому немає підстав для стягнення з нього на користь позивачки боргу та застосування передбачених ст. 625 ЦК України наслідків невиконання грошового зобов'язання. Гроші в сумі 10200 грн., які позивачка просить стягнути з відповідача, не є боргом, а є завданою їй матеріальною шкодою. Проте, відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд не може вийти за межі позовних вимог та вирішувати питання щодо відшкодування матеріальної шкоди, оскільки такої позовної вимоги заявлено не було. За таких обставин суд не вбачає законних підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed