Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

07.08.2018 року представник позивача звернувся до суду з даним позовом, в якому зазначив, що позивач та відповідач є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON]-[INFO], яка проживає з нею у м. Волноваха Донецької області, як внутрішньо переміщенні особи та знаходиться на її утриманні. Батько дитини [PERSON] постійно проживає на тимчасово окупованій території ум. Макіївка, але більшу частку часу перебуває на заробітках за кордоном. Мати позивача [PERSON] є інвалідом третої групи, яка потребує стороннього догляду. На теперішній час виникла необхідність виїзду дитини до Донецької та Луганської областей для відвідування матері, родичів, для оздоровлення дитини у АР Крим, за кордон, але отримати нотаріально посвідчену згоду позивач не може, оскільки жодних стосунків вони з відповідачем не підтримують. Тому просила надати їй дозвіл або інших осіб на виїзд неповнолітньої доньки до Донецької та Луганської областей, а також АР Крим, за кордон без згоди батька до досягнення дитиною 16 років. 11.03.2019 року від представника позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій він просив надати дозвіл позивачу або іншим особам на виїзд неповнолітньої доньки до Донецької та Луганської областей, а також АР Крим, за кордон без згоди батька у період з 01.06.2019 року до 31.08.2019 року. У судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягала. У судове засідання представник позивача-адвокат Осадчій В.І. не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позову наполягав. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі Волноваського районного суду Донецької області, не з'явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, клопотань про відкладення справи також не надходило, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.280-281 ЦПК України. Представник третьої особи в наданому суду клопотанні заперечували проти заявлених вимог, посилаючись на те, що в позовній заяві позивач просить надати дозвіл на виїзд та вїзд на тимчасово окуповані території з дочкою без згоди батька у супроводі неї або інших осіб, не вказуючи конкретно їхні прізвища. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області 28.07.2014 року, актовий запис № 721, [PERSON] народилася [INFO], її батьками є позивач та відповідач (а.с.8). Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності зі ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які ними уповноважені. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. П. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з п. 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року №367, виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Суд приймає до уваги положення Сімейного Кодексу України, відповідно до якого батьки несуть повну відповідальність за життя та здоров'я своєї дитини. До того ж, саме позивач, як мати дитини, має переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини і на самозахист своєї дитини. Беручи до уваги те, що дитина потребує відпочинку та спілкування з бабкою, та враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial