Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

05.12.2019 року до суду звернулася позивач [PERSON] ,з позовом про захист прав споживачів, введення в оману та повернення коштів, сплачених за наслідками укладання договорів до відповідачів ТОВ «АВТО ПРОСТО» і ТОВ «АТ СЕРВІС». 06.12.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовче судове засіданні на 11 лютого 2020 року. 10.02.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 11.02.2020 року в підготовчому судовому засідання оголошено перерву для ознайомлення позивача з відзивом на позовну заяву. справу призначено до розгляду на 05.03.2020 року 04.03.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив. 05.03.2020 року закінчене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 30 квітня 2020 року. 30.04.2020 року розгляд справи відкладений до 28.07.2020 року в зв`язку з технічною неможливістю розглядати справу в режимі відео конференції. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 28.07.2020 року в судовому засідання оголошену вступну і резолютивну частину рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати недійсним з моменту укладання Договір фінансових послуг № 804090 від 05.09.2019 року з Додатками № 1 і № 2, укладений між [PERSON] та ТОВ «АВТО ПРОСТО». Визнати недісним з моменту укладання Договір Доручення № 804090 від 05.09.2019 року, укладений між [PERSON] і ТОВ «АТ СЕРВІС». Стягнути з ТОВ АТ СЕРВІС» на її користь грошові кошти в сумі 28163.52 грн. В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: 05.09. 2019 року між нею та ТОВ «АВТО ПРОСТО» було укладено договір № 804090 предметом якого є надання учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок об`єднання грошових коштів учасників через систему «Автофонд». Договір укладено шляхом підписання сторонами Договору та Додатку № 1 і Додатку № 2, які є невід`ємною частиною договору. 05 вересня 2019 року між [PERSON] і ТОВ «АТ СЕРВІС» було укладено Договір дорученняч № 804090 предметом якого є зобов`язання сплати Повіреним винагороду ТОВ « АВТО ПРОСТО» у сумі 28163.52 грн. за рахунок Довірителя. Тобто останній договір взаємопов`язаний і укладений з метою виконання попереднього. Наданий ТОВ «АТ СЕРВІС» рахунок був оплачений Позивачем. Підписання обох договорів з позивачем здійснювала одна і таж відповідальна особа: меджер - консультант ТОВ «АТО ПРОСТО». Таким чином метою підписання Договору про адміністрування було отримання автомобіля марки/моделі Кіа, вартість якого 469392.00 грн., а метою договору доручення № 804090 від 05.09.2019 року з ТОВ «АТ СЕРВІС» була оплата за вищезазначене, тобто оплата останнього договору здійснена лише за умови виконання першого договору, а інакше отримання оплати не обґрунтоване. Позивач ознайомлювалася зі змістом укладених договорів, але мало що зрозуміла з них. Тому вважає, що договори укладені під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики. Оскільки, основним аргументом на виправдання дій відповідів є отримана в Міністерствві фінансів ліцензія, де зазначено право на здійснення продажу автомобілів у групі згідно поточної ціни на автомобіль. Згідно Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, затверджених розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09.10.2012 року № 1676 відповідачі до укладення договору зобов`язані були ознайомити її з внутрішніми правилами надання фінансових послуг, умовами договору про адміністрування та надати учаснику групи інформацію, визначену статтею 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, про що скласти відповідну довідку, яка повинна бути підписана учасником групи та містити дату її складання. Представник відповідачів не роз`яснив позивачеві про те, що він не продає автомобілі, а лише надає послуги з адміністрування системи придбання автомобілів в групах, в рекламному оголошення не повно виклав інформацію стовно надання своїх послуг, що є порушенням ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів». В укладених договорах використовуються неконкретизовані поняття, внаслідок чого позивач не отримав необхідну, повну, доступну та достовірну інформацію щодо умов даного договору. При укладенні договорів менеджер-консультатнт замовчував інформацію щодо обставин, які мають істотне значення та унеможливлюють підписання укладених договорів при вчинення позивачем наданих правочинів. В той час, як зміст договорів є складним для сприйняття і розуміння природи правочину, прав та обов`язків сторін, відповідно спрямований на використання відповідачем нечесної підприємницької діяльності. В укладеному договорі адміністрування № 804090 від 05.09.2019 року не встановлений строк отримання автомобіля та строк після якого договір припиняє свою дію. Даний довір встановлює для позивача обов`язок виконати всі зобов`язання, навіть, якщо продавець (виконавець) не виконає свої, чим порушується п.3.ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Також укладений договір містить положення, що надають можливість продавцю (виконавцю) збільшувати ціну автомобіля без надання споживачеві можливості повернути в повному обсязі сплачені за договором кошти. Наведені обставини і стали підставою зврення до суду. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала за підставами, викладеними в позовній заяві, також пояснила, що її син знайшов в Ітернеті об`яву про можливість покупки автомобіля, та хотів купити автомобіль собі та своїй дружині. Але на той час він сам не мав можливості укласти договори, тому вирішено, що договори будуть укладені нею. Вона поїхала у офіс відповідача, який знаходився в м. Кременчук. З нею розмовляла менеджер-консунтальнт та надала їй проекти договорів для ознайомлення. Вона ознайомилась з умовами договорів, та запитала, що означає надання фінансових послуг у групі, але менджер консульнт запевнила її, що її це не стосується, оскільки вона вносить оплату і через три дні вона може забрати автомобілі, які вже на неї чекають в м. Кам`янське. Через три дні вона затерфонувала меджерові-консультантові та запитала про можливість оглянути та забрати автомобілі. На що остання погодилась, але сказала, що огляд можливий лише з їхнім представником та повідомила, що останній виїхав для огляду. Вони також поїхали до м. Кам`янське. Потім менеджер-консультант їй знову зателефонував та повідомила про те, щоб вони не їхали, оскільки автомобілі з якось причин ще доставлені, але вона буде займатись їхнім питанням. Потім їй повідомили, що не встигли оформити всі документи на автомобілі та необхідно внести ще платіж за автомобіль. Вона відмовилась вносити наступний платіж та попросила розірвати договір, але так як пройшов час, вона не встигла подати заяву про розірвання договору протягом 14 днів після укладання договору. Спочатку їй обіцяли повернути грошові кошти, потім обіцяли їх повернення в два платежі. Але в подальшому повідомили, що так як нею пропущений строк, передбачений для розірвання договору і коли внесені нею грошові кошти можуть бути поверненні, грошові кошти їй повернені не будуть, а менеджер - консультант перестала виходити з нею на зв`язок. Вважає, що шляхом укладення даних договорів її ввели в оману з метою заполучити її грошові кошти, не надавши нічого взамін тому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперчував посилаючись на те, що позивачка сама пояснила, що вона ознайомилась з умовами укладених договорів та добровільно їх підписала. Передметом договору було надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля в групі, а не купівля-продаж автомобіля. Також позивачка добровільно внесла грошові кошти за укладеним договором. Той факт, що позивачка внесла грошові кошти пізніше, ніж був укладений договір не вказує на його недійсність, оскільки лише після укладання договору позивачці видавались платіжні документи на проведення оплати. Також позивачем була підписана довідка про ознайомлення з правилами надання фінансової послуги тому ніякого обману зі сторони відповідачів не було. Пояснення заявниці про її перемовини з менеджером - консультантом є лише її словами і не підтверджуються ніякими доказами. Розірвати укладений договір позивачка могла лише протягом 14 днів від дня його укладення. Таким чином відповідачами виконані взяті на себе зобов`язанння за укладеними договорами та позивачка включена в групу. Тому підстав для повернення коштів немає. На підставі чого просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, судом встановлено, що 05.09. 2019 року між позивачкою та ТОВ «АВТО ПРОСТО» було укладено договір № 804090 предметом якого є надання учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок об`єднання грошових коштів учасників через систему «Автофонд». Договір укладено шляхом підписання сторонами Договору та Додатку № 1 і Додатку № 2, які є невід`ємною частиною договору, що підтверджується копією договору та додатків до нього. 05 вересня 2019 року між [PERSON] , і ТОВ «АТ СЕРВІС» було укладено Договір доручення № 804090 предметом якого є зобов`язання сплатити Повіреним винагороду ТОВ « АВТО ПРОСТО» у сумі 28163.52 грн. за рахунок Довірителя, що підтверджується копією договору. Наданий ТОВ «АТ СЕРВІС» рахунок був оплачений Позивачем, що підтверджується копією чеку про оплату. Згідно визначення термінів, що використовуються у договорі, Договір про адміністрування укладений в письмові формі про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів (автомобілів) у групах, згідно з яким Товариство за винагороду зобов`язується забезпечити придбання Автомобіля учаснику за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи, а Учасник зобов`язується сплатити загальну кількість періодичних платежів, необхідних для повної оплати поточної ціни Автомобіля та вартість послуги (Винагороду товариства). Отримувачем автомобіля є учасник групи, який за результатами розподілу товару у групі, набув право на отримання автомобіля. Поточна ціна автомобіля - ціна автомобіля, яка встановлюється Постачальником кожного місяця в останній робочий день місяця та є основою для розрахунку грошового розміру періодичних платежів та Винагороди товариства, передбачених Договором. Поточна ціна автомобіля може змінюватись протягом строку дії Договору про адміністрування, що, відповідно, зумовлює зміну грошового розміру періодичних платежів та Винагороди товариства. Група - наперед визначена товариством кількість учасників, періодичні платежі яких об`єднуються для придбання автомобіля кожному учаснику, який належно виконує зобов`язання за договором Відповідно до Додатку № 1 до договору № 804090 метою його укладення було отримання автомобіля KIA за ціною 28163.52 грн. (а.с. 14). Отже, предметом договору № 804090 є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля марки KIA. Згідно Додатку № 1 до вказаного вище договору, винагорода за послуги, пов`язані з включенням до Договору до системи АВТОФОНД та формуванням групи у % + ПДВ складає 24307.80 грн., - періодичний платіж 1.6666 - щомісячна винагорода; у % 0.415 + ПДВ, винагорода за послуги, пов`язані з передачею автомобіля учаснику; у % +ПДВ 3.00 +ПДВ (а.с. 14). Судом встановлено, що предметом оспорюваного позивачем Договору, укладеного між нею та ТОВ «АВТО ПРОСТО», є надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему АВТОФОНД. Статтею 6 укладеного договору передбачено механізми надання права на отримання автомобіля, зокрема встановлено, що таке право здійснюється через накопичення внесків та пропозиції авансових внесків. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки. Згідно зі статтею 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин третьої та п`ятої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У відповідності до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У відповідності з п. 8 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). З матеріалів справи вбачається, що під час укладення договору позивач отримала примірник договору та додатки до нього, які містять опис послуг ТОВ «АВТО ПРОСТО» та підписала всі примірники договору та додатків до нього. Доказів на підтвердження зворотного в розпорядження суду не надано. Згідно з п. 12.1.4 укладеного договору учаснику надається 14 днів для виявлення бажання в односторонньому порядку відмовитись від договору. При цьому в разі розірвання Договору протягом 14 днів з дати його підписання учаснику повертається сума всіх коштів, внесених ним на рахунок ТОВ ТОВ «АВТО ПРОСТО». Для цього необхідно письмово повідомити ТОВ «АВТО ПРОСТО» про розірвання договору. Матеріали справи не містять доказів того, що позивач зверталася із заявою про розірвання угоди у 14-денний термін до ТОВ «АВТО ПРОСТО», що свідчить про його розуміння та згоду з усіма умовами угоди. В матеріалах справи міститься претензія від 04.12.2019 року про спонукання відшкодувати кошти, сплачені за наслідками укладення Договорів Доручення та фінансових послуг №804090 від 05.09.2019, в якій позивач просила відшкодувати кошти, сплачені ним за Договором. Однак, вказана претензія не містить вимоги про розірвання договору. На підставі зазначеного судом встановлено, що позивачка протягом, визначеного в договорі строку не звернулась із письмовою вимогою до відповідача про розірвання укладеного договору, що мало б наслідком повренення їй сплачених за договором грошових коштів. Щодо аргументу позивача про те, що підприємницька практика відповідачів є нечесною, суд враховує наступне. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики і в цій статті наведено перелік випадків, в яких підприємницька діяльність може бути визнана нечесною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. За ч. 2, 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; 3) відмова від пред`явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; 5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження; 6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім`ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію; 7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; 8) використання повідомлення про розпродаж у зв`язку із припиненням суб`єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Судом встановлено, що згідно заяви позивача про намір укласти договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (Автомобіля) через систему АВТОФОНД остання своїм підписом підтвердила, що з внутрішніми правилами надання фансової послуги для придбання товару (Автомобіля) у групах ТОВ «АВТО ПРОСТО» вона ознайомлена. ТОВ «АВТО ПРОСТО» надало інформацію про сутність фінансової послуги, що пропонується за даним догворором із зазначенням вартості цієї послуги для учасників групи та повідомило іншу необхідну інформацію, є свідченням обізнаності Позивача, як відносно предмету Договору, так і відносно його умов . Також до укладеного Договору додано Довідку про ознайомлення учасника групи із внутрішніми правилами, яка підписана позивачем. В судовому засіданні позивач також підтвердила, що вона ознайомилась з умовами укладених договорів та задавала питання менеджеру-консультанту з приводу незрозумілих їй умов договору, що є свідченням обізнаності Позивача, як відносно предмету Договору, так і щодо її прав та обов`язків за договором та істотних умов, визначених в ньому. Таким чином позивачем не надано жодного доказу про те, що оспорюваний договір вчинений нею в результаті обману її відповідачем та із застосуванням нечесної підприємницької діяльності. В свою чергу, якщо певні умови не влаштовували позивачку, чи викликали у неї сумнів, остання мала можливість відмовитись від його підписання, провести консультації з юридично обізнанами особами і лише потім вирішити питання щодо підписання вказаних договорів. З навденого вище судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав Позивача як споживача послуг, а також застосування відповідачем нечесної підприємницької практики, яка призвела б до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивача. Посилання позивача на те, що на момент вчинення спірного правочину представник відповідачів не забезпечив законні права позивача у тому, що не надав роз`яснень позивачу щодо всіх істотних умов укладеного договору, є не обґрунтованими, оскільки своїм підписом позивач посвідчила, що отримала усі пояснення від представника ТОВ «АВТО ПРОСТО», уважно прочитала та зрозуміла договір. На підтвердження своїх вимог позивач вказує також, що Цивільний Кодекс України не містить поняття «договір покупки у групі», яке має тлумачитись покупцеві продавцем на момент укладення договору. В свою чергу ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ч. 1-3 ст. 6 ЦК України). Тобто наведеними нормами закону передбачена можливість укладення договору, який не передбачений ЦК України, однак не суперечить йому. Цивільним кодексом встановлений загальний порядок регулювання цивільно-правових відносин, оскільки неможливо завчасно визначити вичерпний перелік обставин та ситуацій, які можуть виникнути між суб`єктами цивільно-правових відносин під час реалізації ними своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Доводи позивача, що вона внесла платіж лише 09.09.2019 року, а договір датований 05.09.2019 року, тобто заднім числом, не свідчать про обман позивачки та не є підставою для визнання договору недійсним. Оскільки платежі позивачка могла вносити лише після підписання договору, і дата їх внесення може не співпадати з датою укладання договору. А так як платежі були внесені після підписання договору, відповідно позивачка вчинила дії, пов`язані з виконанням його умов, що також підтверджує, що позивача влаштовували умови укладеного договору та вона погоджувалась з ними. Законність здійснення відповідачем діяльності з надання фінансових послуг визначається наступним. Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» поняття фінансова послуга - це операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» від 02.06.2011 року № 3462-IV, введеного в дію з 09.01.2012 року, внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено п. 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах ( розпорядження від 09.10.2012 року № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах»). Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах. З аналізу ліцензійних умов слід зробити висновок про те, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та/або послуг. Згідно з п. 1.2 ч. 1 ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об`єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Відповідно до Додатку № 2 Угоди передбачає, що учасник, який протягом строку дії договору належним чином та у встановлений договором строк виконав свої зобов`язання зі сплати періодичних платежів разом із щомісячною винагородою товариства, має право на сплату 50% щомісячної винагороди у складі кожного сплаченого авансового внеску. Отже, отримання кожним споживачем автомобіля здійснюється виключно відповідно до платежів, здійснених ним самим, і незалежно від платежів інших клієнтів відповідача. Враховуючи те, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» отримало відповідний дозвіл (ліцензію) на здійснення діяльності (надання фінансової послуги) щодо «придбання товарів у групах» у Нацкомфінпослуг, яка здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, то можна зробити висновок, що дане товариство діє цілком легітимно. Вищевказана позиція також викладена в постанові Верховного Суду України №6-40 цс 13 від 11.09.2013 року. Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» від 02.06.2011 року № 3462-IV (набрав чинності 08.01.2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено п. 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. З наведеного вище суд не вбачає наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін договору № 804090 від 05.09.2019 року, оскільки умови цього договору визначені з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості і позивач мав можливість на власний розсуд приймати чи не приймати ці умови, виходячи із принципу свободи договору, закріпленого в ст. 627 ЦК України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки умови укладеного договору № 804090 від 05.09.2019 року та Додатки до нього містять детальний опис послуг, що надаються ТОВ «АВТО ПРОСТО», із визначенням поточної ціни автомобіля та інших платежів, порядку зміни ціни, вибір марки та моделі автомобіля і процедури його отримання. Що стосується вимог про визнання недійсним договору поруки, суд приходить до висновків про те, що позивач в порушення вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів того, яким саме чином порушує його права цей правочин. Крім того, поручитель не є споживачем послуг відповідача, а, навпаки, є особою, яка забезпечує відповідальність боржника у договорі, а сам договір поруки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, тому поручитель не може розглядатись як споживач послуг і на нього не може поширюватися дія Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено, що умови укладених Договорів та додатки до Договору призводять до дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, не відповідають законодавству, а тому позовні вимоги на думку суду задоволенню не підлягають. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» та судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати по роглдяду справи у відповідності до положень ст.141 ЦПК України відносяться на рахунок держави.

Outcome: dismissed