Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

06 лютого 2020 року позивачка [PERSON] , звернулась до суду з позовною заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ПАТ «Кривбасзалізрудком») моральної шкоди завданої смертю на виробництві її батька [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог вказала, що 23 січня 2002 року о 19-20 годині на дільниці №6 шахти «Гвардійська» Відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» під час виконання трудових обов`язків заступника начальника дільниці в наслідок отруєння чадним газом загинув [PERSON] - батько позивача. Вказує, що моральна шкода полягає в тому, що смерть батька призвела до того, що вона тривалий час перебувала у напруженому психічному стані, думки про його смерть не залишають її навіть до теперішнього часу Після смерті батька позивачка, якій виповнилось лише 14 років, залишалася без батьківського піклування та матеріальної підтримки, оскільки заробіток батька були основним джерелом доходу її сім`ї. Неспроможність у повній мірі задовольнити свої нагальні життєві потреби, у тому числі у нормальному харчуванні, одязі, здобуття освіти, чим їй завдано моральної шкоди, яку просить стягнути ПАТ «Кривбасзалізрудком» в розмірі 275 000 грн. 07 лютого 2020 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі доказами. 02 березня 2020 року судом разом з відзивом отримано клопотання представника позивача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, яке за результатами розгляду ухвалою суду від 12.03.2020 року залишено без задоволення. Відповідач скористався правом надання суду відзиву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, вказавши, що відповідно до Акту про нещасний випадок на виробництві від 07.02.2002 року, нещасний випадок на виробництві з [PERSON] , стався 23.01.2002\~року. У п. 10 Акту про нещасний випадок на виробництві від 07.02.2002 року зазначено осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, зокрема, заступник начальника дільниці №6 шахти Гвардійська [PERSON] , який грубо нехтуючи вимогами нормативних актів, не подбав про особисту безпеку і здоров`я, що й привело до настання з ним нещасного випадку. Крім того, право на відшкодування моральної шкоду виникло у позивача в 2002\~році, коли Закон України № 1105-ХІУ від 23 вересня 1999 року пов`язував його з настанням страхового випадку. 20 березня 2007 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 23 лютого 2007 року (далі - Закон № 717-У), згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини Першої статті 21 Закону № 1105-ХІУ, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати. Таким чином, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон №\~1105-ХІУ від 23 вересня 1999 року у редакції, під час дії якої позивачу була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. Отже, належним відповідачем у справі є Управління виконавчої дирекції фонду в Дніпропетровській області Фонду соціального страхування України в особі Криворізького відділення. Крім того, станом на сьогоднішній день, позивач вже є повнолітньою особою, яка має власну родину, власний дохід. З урахуванням викладеного, просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому згідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач по справі [PERSON] , народилася [INFO] , батьками у свідоцтві про народження серії [NUMBER] записані: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.7). 14 грудня 2007 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] , після реєстрації шлюбу [PERSON] прийняла прізвище [PERSON] , про свідчить копія свідоцтва про одруження Серії [NUMBER] видана повторно 25 червня 2016 року (а.с.8). Відповідно до Акту № 3 про нещасний випадок, який стався із [PERSON] , заступником начальника дільниці, 23 січня 2002 року о 19-20 годині, на дільниці №6 шахти «Гвардійська» Відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком» внаслідок отруєння чадним газом [PERSON] загинув (а.с. 4-6). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . (а.с.3) В п.10 Акту №3 від 07.02.2002 року посадовими особами відповідача, які допустили порушення законодавства про охорону праці, що призвело до смертельного нещасного випадку, були визнані: -Начальник дільниці №6 шахти «Гвардійська» [PERSON] не забезпечив безпечну організацію робіт та дотримання підлеглими робітниками правил та норм з охорони праці, чим порушив п. 8.21.2 «Системи управління охорони праці в «Криворізькому державному залізорудному комбінаті», п. 2.1.5. Посадової інструкції начальника підземної гірничої дільниці»; -Начальник дільниці половентиляційної служби шахти «Гвардійська» [PERSON] узгодив «Технічний розрахунок масового вибуху та розпорядок його проведення» №1 без схеми вентиляції виробок підсічного горизонту 1053м., чим порушив параграф 161 «Єдиних правил безпеки при розробці рудних, нерудних та розсипних родовищ підземним способом, п.11 «Інструкції з організації та проведення масових вибухів на підприємствах з підземним способом розробки»; - Заступник начальника дільниці №6 шахти «Гвардійська» [PERSON] зайшов у виробітки підсічного простору при відсутності вентиляції в них, без попереднього відбору проб якісного складу повітря, чим порушив параграф 152 Єдиних правил безпеки при розробці рудних, нерудних та розсипних місце родовищ підземним способом ; -Заступник головного інженеру шахти «Гвардійська» по виробництву [PERSON] затвердив «Технічний розрахунок масового вибуху та розпорядок його проведення» №1 без схеми вентиляції виробіток підсічного горизонту 1053м., чим порушив параграф 161 «Єдиних правил безпеки при розробці рудних, нерудних та розсипних родовищ підземним способом, п.11 «Інструкції з організації та проведення масових вибухів на підприємствах з підземним способом розробки»; -Головний інженер шахти «Гвардійська» [PERSON] не організував розробку проектно-технічної документації, що забезпечує створення безпечних умов праці, чим порушив п. 8.2.2. «Системи управління охорони праці в «Криворізькому державному залізорудному комбінаті»; -Заступник директора шахти «Гвардійська» з охорони праці [PERSON] не здійснював належний контроль за функціонуванням СУОТ, координацію діяльності служб та дільниць по забезпеченню безпечних умов праці, чим порушив п. 8.3.1 «Системи управління охорони праці в «Криворізькому державному залізорудному комбінаті»; -Директор шахти «Гвардійська» [PERSON] не забезпечив дотримання підлеглими ЗУ «Про охорону праці», колективного договору та інших законодавчих актів з охорони праці, чим порушив п. 8.1.2 «Системи управління охорони праці в «Криворізькому державному залізорудному комбінаті». Вирішуючи питання щодо правовідносин, які склались між сторонами у справі та законодавчих норм, що підлягають застосуванню суд керується положеннями\~ст. 440-1 ЦК України\~в редакції 1963 року, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, оскільки судом встановлено, що право на відшкодування шкоди виникло у позивача з моменту смерті її батька під час нещасного випадку, що стався з ним на робочому місці 23.01.2002 року внаслідок незабезпечення роботодавцем безпечних та нешкідливих умов праці, що й стало причиною смерті працівника. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду, передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472. Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст.456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди також перелічений у п.8 Правил. Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5). Відповідно до\~ст. 440-1 ЦК України\~в редакції 1963 року моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі\~за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також\~інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що належним відповідачем має бути Управління виконавчої дирекції фонду в Дніпропетровській області Фонду соціального страхування України в особі Криворізького відділення, оскільки стаття 440-1 ЦК України є загальною нормою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю її батька в результаті нещасного випадку на виробництві не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК України. Посилання представника відповідача на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2019 року в справі № 210/1715/17, суд вважає помилковим, оскільки зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом з приводу відшкодування моральної шкоди працівнику внаслідок отриманого профзахворювання, на відміну від даного спору. Згідно зі статтею 450 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), організації, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточуючих, зобов`язані відшкодувати шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки. До вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до статті 83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди). Право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці гарантовано ч.4\~ст. 43 Конституції України. Згідно ч.ч. 1, 3\~ст. 17 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових\~актів,\~а\~також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 153 КЗпП України\~встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Отже, з аналізу вищевказаних норм слідує, що право на відшкодування моральної шкоди позивачу як члену сім`ї потерпілого виникає у разі, якщо встановлено причинний зв`язок між смертю фізичної особи та ушкодженням здоров`я на виробництві. Судом встановлено, що нещасний випадок стався з батьком позивача на робочому місці під час виконання трудових обов`язків та призвів до його смерті. Нещасний випадок визнаний таким, що пов`язаний з виробництвом, про що складено акт № 3 від 07.02.2002 року. Таким чином, роботодавець не створив безпечні умови праці на підприємстві, де працював померлий, тим самим порушивши\~ст. 152 КЗпП України,\~ст. 17 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, а також виходячи з доведеності факту отримання моральної шкоди позивачем внаслідок смерті близької людини - батька, який не спростовано відповідачем, суд вважає, що відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком» є особою, яка несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачеві як\~дочці померлого, у зв`язку чим наявні правові підстави для задоволення позовних вимог. Згідно зі ст.440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує обставини нещасного випадку та смерті батька позивача, глибину фізичних та моральних страждань позивача, незворотних негативних наслідків, душевних страждань і незворотних негативних змін у житті, оскільки вона була позбавлена батьківської опіки, турботи та підтримки у неповнолітньому віці, що вплинуло на її душевний та моральний стан та вимагає додаткових зусиль для організації її життя, суд приходить до висновку, що необхідно визначити розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 180 000 гривень. Щодо вимоги про стягнення 275000 грн., то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, та стягує з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору у сумі\~1800\~грн.

Outcome: partial