Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

06 серпня 2019 р. адвокат Гузєв Ігор Григорович - представник позивача [PERSON] подав до суду вказану позовну заяву, в обґрунтування якої вказує, що позивач працював на підприємстві відповідача 37 років 7 місяців за професіями: слюсар-ремонтник в цеху випалювання та оґрудкування, слюсарем черговим та з ремонту обладнання цеху випалювання та оґрудкування, механіком цеху з виробництва обкотишів в умовах, що характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. Висновком ЛЕК від 12.03.2015р. №42 позивачу встановлено професійне захворювання: 1) нейросенсорна приглухуватість справа третього ступеня (зі значним зниженням слуху), зліва другого ступеня (з помірним зниженням слуху). Відповідно до п. 19 акту форми П-4 встановлено, що професійне захворювання отримано позивачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку керівництва в цехах по виробництву обкотишів ПівнГЗК, ВАТ та ПАТ «ПівнГЗК», які не виконували вимоги ст. 153 КЗпП, ст. 13 Закону України «Про охорону праці» щодо забезпечення здорових та безпечних умов праці на робочому місці позивача. Висновком МСЕК від 25.03.2015 р. позивачу встановлено 20% втрати професійної працездатності по туговухості безстроково. В зв`язку з професійними захворюваннями змінилися образ та якість життя позивача, що завдає йому моральних страждань. Просить стягнути на користь позивача з відповідача 83 460 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Ухвалою суду від 12.08.2019 р. прийнято до розгляду зазначену позовну заяву та відкрито провадження у справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено проведення першого судового засідання для розгляду справи по суті на 12.09.2019 р. Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи без його участі та про підтримку позовних вимог (вх.№17017 від 12.09.2019 р.). Представник відповідача подала суду заяву про розгляд справи без її участі з урахуванням позиції викладеної у відзиві на позовну заяву (вх.№17023 від 12.09.2019 р.). Відповідач у відзиві на позов проти заявлених вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що чиним законодавством не встановлено прямої заборони або обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий зв`язок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоров`я, а не тільки діями роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Також наявність моральних страждань позивача не може доводитись ні актом розслідування хронічного професійного захворювання, ні довідками МСЕК та виписними епікрізами, оскільки акт підтверджує виникнення у позивача професійних захворювань та його причини і не встановлює конкретних осіб, відповідальних за виникнення у позивача професійних захворювань, а в медичних документах не йдеться про розлади здоров`я, пов`язані з психологічним станом позивача (вх.№15901 від 27.08.2019 р.). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] відповідно до записів у його трудовій книжці з 25.07.1974 р. по 01.12.1975 р. працював слюсарем-ремонтником в цеху випалювання та огрудкування фабрики огрудкування ЦВО-1, з 13.02.1976 р. по 10.04.1979 р. слюсарем черговим та з ремонту обладнання цеху випалювання та огрудкування ЦВО-1, з 10.04.1979 р. по 01.11.1987 р., майстром по ремонту обладнання цеху випалювання та огрудкування «ПівнГЗК», з 01.11.1987 р. по 09.04.2012 р. механіком цеху з виробництва обкотишів ПАТ «ПівнГЗК». Правонаступником вищезазначених підприємств є ПрАТ «ПівнГЗК». 09.04.2012 р. позивач був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 22-31). Відповідно до інформаційної довідки про умови праці, наданої Криворізьким міським управлінням Головного управління держсанепідслужби у Дніпропетровській області вих. №2/2-11-3/2872 від 06.05.2014 р. умови праці [PERSON] за період роботи з 01.11.1987 р. по 09.04.2012 р. механіком цеху, механіком дільниці в цеху по виробництву обкотишів №2 ПАТ «ПівнГЗК» (правонаступник - ВАТ «ПівнГЗК», Північний гірничо-збагачувальний комбінат) за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 1 ступеня шкідливості, за рівнем шуму до 3 класу 1 ступеня шкідливості. Умови праці [PERSON] за період роботи з 13.02.1976 р. по 01.11.1987 р. майстром з ремонту устаткування, слюсарем черговим та з ремонту устаткування, слюсарем з ремонту устаткування в цеху огрудкування та випалювання № 3 та № 1 «Північного гірничо-збагачувального комбінату» за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 2 ступеня шкідливості, за рівнем шуму - до 3 класу 2 ступеня шкідливості (а.с. 32-35). З медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу Українського науково-дослідного інституту промислової медицини № 420 від 12.03.2015 р. вбачається, що [PERSON] встановлено професійне захворювання з діагнозом: нейросенсорна приглухуватість справа третього ступеня (зі значним зниженням слуху), зліва другого ступеня (з помірним зниженням слуху), а.с. 14-15. Згідно п. 13 Акту розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання від 16.04.2015 р., висновок про наявність шкідливих умов праці: виробничий шум, що перевищував гранично допустимі рівні (а.с. 11). Пунктом 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 16.04.2015 р. причиною виникнення професійного захворювання встановлено: перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу: умови праці механіка цеху відносяться за рівнем шуму до 3 класу 1 ступеню шкідливості (дослідження проводились на підприємстві для атестації робочих місць за умовами праці санітарно-виробничою екологічною лабораторією ПАТ «ПівнГЗК» в 2010 році), а.с. 12. Довідкою МСЕК серії 12 ААА №014501 від 25.06.2015 р. позивачу первинно з встановлено 20% втрати працездатності по професійному захворюванню з 08.06.2015 р., безстроково. Зазначена потреба у медичній та соціальній допомозі: забезпечення лікарськими засобами; виробами медичного призначення (а.с. 8-9). Відповідно до п. 16 Акту розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання від 16.04.2015 р. професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи в цеху по виробництву обкотишів № 2 ПАТ «ПівнГЗК» механіком цеху, здійснював технічний нагляд за станом і ремонтами механічної частини технологічного устаткування, перевірку справності і правильності експлуатації механічного устаткування, а також підготовленості його до виконання ремонтних робіт, розробляв заходи щодо усунення виявлених недоліків та видачу завдань на виконання конкретних робіт по їх усуненню. Забезпечував правильну експлуатацію, своєчасне та якісне технічне обслуговування, ремонт та модернізацію механічної частини технологічного устаткування цеху. При цьому перебував на робочих місцях поруч з працюючим устаткуванням, яке внаслідок недосконалості технології випалювання обкотишів, мавших місце порушень режимів експлуатації гірничозбагачувального устаткування підпадав під вплив підвищеного виробничого шуму, рівні якого перевищували ГДР. Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 12.03.2015 р. протокол № 420 підставою для встановлення професійного характеру захворювання також послужив профмаршрут: 25.07.1974 р. по 01.12.1975 р.; з 13.02.1976 р. по 10.08.1978 р. слюсар з ремонту устаткування ЦВО-1, з 10.08.1978 р. по 10.04.1979 р. слюсар черговий та з ремонту устаткування; з 10.04.1979 р. по 30.10.1987 р. майстром по ремонту устаткування; з 01.11.1987 р. по 31.03.1997 р. механік дільниці; з 01.04.1997 р. по 09.04.2012 р. механік цеху ЦВО -2 (а.с. 11-12). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 16.04.2015 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємства, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом встановлено, що в зв`язку з професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він у 65 років втратив професійну працездатність первинно у розмірі 20 % з 08.06.2015 р., безстроково. Як наслідок позивач обмежений у життєдіяльності, що проявляється больовими синдромами, необхідністю проходити лікування, вимушеним прийманням ліків, необхідністю докладати додаткових зусиль для організації його життя. Отримане професійне захворювання призводить до зниження його фізичної активності, порушення душевної рівноваги. Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача впродовж 37 років 7 місяців у шкідливих умовах, йому встановлено первинно 20 % втрати працездатності з 08.06.2015 р. безстроково, а також характер професійного захворювання, пов`язаного із спричиненням йому фізичних і моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач при визначенні відшкодування моральної шкоди у сумі 83 460 грн.\~посилався на\~розрахунки,\~здійснені виходячи\~з розміру\~мінімальної заробітної\~плати,\~встановленої на\~1\~січня 2019\~року (4\~173\~грн.\~х 20=83\~460\~грн.). Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв`язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 26 000 грн. за встановлені первинно 20 % втрати професійної працездатності з 08.06.2015 р. безстроково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 768 грн. 40 коп. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial