Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

05 квітня 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «Автотехнікс Україна» про визнання договору недійсним та стягнення сплачених коштів. В позові зазначено, що 21.02.2017 року [PERSON] уклав договір фінансового лізингу із ТОВ «Автотехнікс Україна» предметом якого є транспортний засіб МТЗ-82.1, вартість якого становить 505 000 грн. 00 коп. Під час укладення договору, [PERSON] вважав, що після сплати ним певних платежів, йому буде передано трактор згідно договору, однак після сплати суми в розмірі 50 500 грн., всупереч умовам договору, предмет лізингу йому переданий не був. Після неодноразових звернень до відповідача, щодо отримання трактору, йому так і не було представлено транспортний засіб. [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору, але йому була надана відповідь, про те, що сума в розмірі 50 500 грн. не може бути повернута, оскільки адміністративний платіж в разі розірвання договору за ініціативи лізингоодержувача, останньому не повертається. Позивач вважає умови договору фінансового лізингу №170123 від 21.07.2017 року несправедливими, а тому вимагає визнати його недійсним та стягнути з ТОВ «Автотехнікс Україна» на його користь 50 500 грн. 00 коп. В судовому засіданні позивач був відсутній, проте від нього та його представника надійшла заява, відповідно до якої останні позов підтримують, прохають проводити судове засідання без їх участі. Крім того, останній не заперечують в разі неявки відповідача проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судовому засіданні був відсутній, хоча про дату, час і місце розгляду справи, був належним чином повідомлений, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням. За таких обставин суд вирішує справу за відсутності сторін, зі згоди позивача при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 21.02.2017 року [PERSON] уклав договір фінансового лізингу №170123 з ТОВ «Автотехнікс Україна». Предметом фінансового лізингу є транспортний засіб - МТЗ-82.1. Лізингодавець зобов'язується придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу. Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.(а.с.9-14) Відповідно до п. 4.1 Договору, предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу. Відповідно до додатку 1 вартість предмета лізингу становить 18 498,18 дол. США, тобто 505 000 грн. 00 коп.; адміністративний платіж 10%, авансовий платіж 50 %, комісія за передачу 3 %.(а.с.15) На виконання умов договору, [PERSON] сплатив на користь відповідача грошові кошти в розмірі 50 500 грн. 00 коп. Аризначення платежу - адміністративний платіж, що підтверджується відповідними квитанціями.(а.с.17) Згідно з п. 12.1 Договору, лізингоодержувач який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоотримувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та /або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. З листа направленого ТОВ «Автотехнікс Україна» №40 від 07.03.2017 року [PERSON] витікає, що кошти сплачені позивачем в розмірі 50 500 грн. відповідно до п.9.7 Договору були зараховані як адміністративний платіж. На підставі заяви [PERSON], договір лізингу №170123 від 21.02.2017 року є розірваним з 01.03.2017 року. У відповідності до п. 12.1 Договору, сплачений позивачем адміністративний платіж в розмірі 50 500 грн. не повертається. Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно зі статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Судом досліджені пункти договору, а саме: п.п. 3.2.6, 3.2.7 (лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору, при цьому, лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору та в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.1 договору, що стосується обсягу повернення коштів, а саме, адміністративний платіж не повертається, а авансовий повертається за вирахуванням 40 %); п. 1.4 (лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу); п. 12 (відповідальність сторін. Порядок повернення предмета лізингу). Відповідно до загальної оцінки умов, договір містить жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання продавцю (виконавцю) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві й надання продавцю (виконавцю) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Крім того, договором передбачено право лізингодавця вимагати від лізингоотримувача додаткової гарантії у виді поруки, крім того, лізингодавець не зобов'язаний повідомляти іншу сторону про розірвання договору, тощо. Одночасно для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Виконання зобов'язань забезпечено в більшій мірі відповідальністю лізингоодержувача. Пунктами 12.4, 12.5, 12.6, 12.9, 12.10, 12.13 Договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені, в разі несвоєчасності оплати лізингових платежів, за використання предмета лізингу не за призначенням, за затримку предмета лізингу, та інші порушення, при цьому, захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем даним розділом договору взагалі не передбачений, оскільки розірвання договору за ініціативою лізингоодержувача все одно позбавляє останнього в отриманні адміністративного платежу, а також 40% авансових внесків. Згідно з постановою Верховного Суду України від 11.05.2016 року у справі №6-3020цс15 за позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів, суд прийшов до висновку, що в аналогічних спірних відносинах, суд повинен визнавати договір недійсним, через істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд, вважає, що в більшій мірі забезпечено захист інтересів лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін, а тому договір фінансового лізингу є - недійсним. Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких обставин, суд вважає, що необхідно стягнути з відповідача на користь позивача усі кошти, які ним були сплачені, як на виконання договору, а саме: кошти в розмірі 50 500 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. В матеріалах справи міститься квитанція 17.03.2017 року про сплату позивачем судового збору в сумі 640 грн. 00 коп. У відповідності до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», станом на день подачі позову, а саме на 05 квітня 2017 року, розмір судового збору за подачу даного позову становить 640 грн. 00 коп. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір у вищезазначеному розмірі.

Outcome: approved