Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

06.07.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів: [PERSON], [PERSON], Вознесенської міської ради Миколаївської області, в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0713 га., за адресою в [ADDRESS] що призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що він є власником 53/100 частин житлового будинку [ADDRESS] і вказаний будинок належить йому відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу та зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно в КП «Вознесенське МБТІ» 19.05.2004 року за № 3619617. Інші 47/100 частини вказаного будинку належать [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу № 870 від 29.09.2006 року. Позивач вказує, що він вирішив узаконити свої прибудови до належної йому частки будинку, однак спочатку необхідно оформити на себе земельну ділянку, але земельна ділянка площею 0,0713 га., що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в свій час вже була приватизована [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як колишнім співвласниками будинку але без зазначення часток співвласників земельної ділянки, ними було одержано Державний акт на право приватної власності на землю, Для оформлення земельної ділянки на співвласників будинку, які є на теперішній час, а саме для її реєстрації, присвоєння кадастрового номера та реєстрації права власності на цю земельну ділянку, необхідне першочергове юридичне закріплення самого права власності на земельну ділянку. Що стосується позивача, то це підтвердження переходу права власності на частину земельної ділянки в зв'язку з переходом права власності на відповідну частину житлового будинку. Тому позивачу рекомендовано з цього питання звернутися до суду. Ухвалою суду від 23.07.2018 року провадження відкрито, справа призначена до слухання в порядку спрощеного позовного провадження на 01.10.2018 року. Ухвалою суду від 27.04.2018 року було задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, судом повідомлений про час та місце слухання справи, в матеріалах справи є письмова заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, позов просив задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, судом повідомлені про час та місце слухання справи, в матеріалах справи є письмові заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнають в повному обсязі. Представник відповідача - Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з'явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, питання щодо позовних вимог залишає на розсуд суду. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Відділу у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання не з'явився, судом повідомлений про час та місце слухання справи. Суд вважав можливим розглянути справу без особистої участі позивача, відповідачів та представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки сторони та їх представники не з'явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. З урахуванням того, що відповідачі позов визнають, суд відповідно до положень ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе прийняти рішення за результатами підготовчого провадження. Дослідивши письмові матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до висновку про необхідність застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання відповідачами позову, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що позивач є власником 53/100 частин житлового будинку [ADDRESS] і вказаний будинок належить йому відповідно до договору купівлі - продажу, посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Загороднюк Л.К. 21.03.2003 року, зареєстрований в реєстрі за № 383 (а.с.9) 19.05.2004 року позивач зареєстрував в реєстрі прав власності на нерухоме майно в КП «Вознесенське МБТІ» за №3619617 (а.с.10). Інші 47/100 частини вказаного будинку належать [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу №870 від 29.09.2006р., посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Загороднюк Л.К. 21.03.2003 року та зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно в КП «Вознесенське МБТІ» 13.11.2006 року(а.с.19). Право власності на земельну ділянку, надану для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю від 26.03.1994 року, загальна площа 0,00713 га. за №2858 (а.с.14). Згідно довідки КП «Вознесенське МБТІ» №383 від 27.06.2018 року станом на 25.06.2018р. право власності на житловий будинок по [ADDRESS] зареєстровано за: [PERSON] 53/100 часток та [PERSON] 47/100 часток(а.с.15). Відповідно до висновку оцінювача про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 03.07.2018 року, ринкова вартість земельної ділянки загальною площею 0,0713га., розташованої по [ADDRESS] становить 21 400 грн.( а.с.16). Згідно Витягу з Державного реєстру правочинів від 29.09.2006 р. [PERSON] є відчужувачем, а [PERSON] є набувачем житлового будинку [ADDRESS] (а.с.20). За встановлених обставин до відносин, що виникли, з урахуванням інформації щодо попередніх власників будинку, які також були власниками земельної ділянки, слід застосовувати закон, що був чинним на час виникнення відносин власності, тобто станом на березень 2003 року. При цьому чинний на час виникнення спірних правовідносин ЦК України 1963 року не містив норм, що б регулювали зв'язок земельної ділянки з пов'язаним з нею житловим будинком під час зміни його власника (співвласника). Водночас відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 30 ЗК України 1990 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу (тобто, у містах не більше 0,1 га.), і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Разом з тим, згідно п.п. ґ п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. За таких обставин до [PERSON] від попереднього власника перейшло не лише право власності на частку житлового будинку [ADDRESS] а і право власності на частину земельну ділянку, надану для його обслуговування. Вимог щодо відшкодування судових витрат позивачем не заявлено.

Outcome: approved