Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

06 серпня 2008 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що їй на праві спільної часткової власності належать ? частка нежилої будівлі (магазину-кафетерію) у місті Бровари Київської області по вулиці Гагаріна, 16-а та 33/100 часток нежилого приміщення (складу продбази) у місті Бровари Київської області по вулиці Красовського, 26. Співвласником вказаних нежитлових будівель був також [PERSON], який у липні 2008 року запропонував їй купити частки цих нежитлових будівель, які, з його слів, на праві власності належали його дружині [PERSON] 30 липня 2008 року, маючи намір придбати частину зазначених будівель у співвласника [PERSON], між нею та [PERSON], від імені якої діяв [PERSON], був укладений нотаріально посвідчений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу ? частки нежилої будівлі (магазину-кафетерію) по вулиці Гагаріна, 16-а у місті Бровари Київської області та 33/100 часток нежилого приміщення (складу продбази) по вулиці Красовського, 26 у місті Бровари Київської області. На виконання умов даного договору вона передала [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON], кошти в розмірі 345000 грн., що на день укладення договору було еквівалентно 75000 доларів США. У подальшому їй стало відомо, що на момент укладення цього попереднього договору [PERSON] не була власником частин приміщень, оскільки 24 липня 2008 року [PERSON] та [PERSON] за договором купівлі-продажу продали [PERSON] належну їм, по ? частки кожному, нежитлову будівлю (магазину-кафетерію), що знаходиться у місті Бровари Київської області по вулиці Гагаріна, 16-а. Також тоді ж їй стало відомо, що 22 березня 2008 року [PERSON], діючи від її імені на підставі довіреностей від 24 січня 2008 року, посвідчених нотаріусом нотаріального округу міста [PERSON] автономного округу Тюменської області Російської Федерації [PERSON], зареєстрованих в реєстрі за №№\~115 і 117, відчужив [PERSON] належні їй на праві власності ? частку нежилої будівлі (магазину-кафетерію) у місті Бровари Київської області по вулиці Гагаріна, 16-а за договором купівлі-продажу та 33/100 часток нежилого приміщення (складу продбази) у місті Бровари Київської області по вулиці Красовського, 26 за договором дарування. Вказані вище договори купівлі-продажу та дарування від 22 березня 2008 року були посвідчені приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON], зареєстровані в реєстрі за №№\~4661 і 4663. 22 квітня 2008 року згідно із договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрованими в реєстрі за №№\~1124 і 1128, [PERSON] відчужив зазначене нерухоме майно [PERSON] 24 липня 2008 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу часток нежилої будівлі (магазину-кафетерію) у місті Бровари Київської області по вулиці Гагаріна, 16-а, за умовами якого [PERSON] ? частку даної нежитлової будівлі (магазину-кафетерію) відчужив [PERSON] Цей договір купівлі-продажу зареєстрований в реєстрі за №\~1793. На вчинення дій щодо відчуження належного їй на праві власності майна [PERSON] вона не уповноважувала, підписи у графі довіритель у вказаних вище довіреностях згідно із висновком почеркознавчої експертизи виконані не [PERSON], а іншою особою, тому [PERSON] не мав права укладати від її імені 22 березня 2008 року договори купівлі-продажу і дарування із [PERSON], відповідно останній не набув на нього права власності та не мав права відчужувати це майно [PERSON], а той у подальшому з цих же підстав не мав права відчужувати частину майна [PERSON] Виходячи з наведеного, посилаючись на те, що вільного волевиявлення на укладення 22 березня 2008 року договорів купівлі-продажу та дарування належного їй на праві власності нерухомого майна [PERSON] у неї не було, позивач [PERSON] просила визнати на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України недійсними: дві довіреності від 24 січня 2008 року, видані від її імені [PERSON], посвідчені нотаріусом нотаріального округу міста [PERSON] автономного округу Тюменської області Російської Федерації [PERSON], зареєстровані в реєстрі за №№\~115 і 117; договір купівлі-продажу ? частки нежилої будівлі (магазину-кафетерію) у місті Бровари Київської області по вулиці Гагаріна, 16-а та договір дарування 33/100 часток нежилого приміщення (складу продбази) по вулиці Красовського, 26 у місті Бровари Київської області, укладені 22 березня 2008 року між [PERSON], від імені якої діяв [PERSON], та [PERSON], посвідчені приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровані в реєстрі за №№\~4661 і 4663 відповідно; договори купівлі-продажу ? частки нежилої будівлі (магазину-кафетерію) у місті Бровари Київської області по вулиці Гагаріна, 16-а та 33/100 часток нежилого приміщення (складу продбази) по вулиці Красовського, 26 у місті Бровари Київської області, укладені 22 квітня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчені приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровані в реєстрі за №№\~1128 і 1124 відповідно; договір купівлі-продажу нежилої будівлі магазину-кафетерію по вулиці Гагаріна, 16-а у місті Бровари Київської області, укладений 24 липня 2008 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], і [PERSON] та [PERSON] у частині продажу останньому ? частки цієї нежилої будівлі, яка належала [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №\~1793. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2009 року зазначений позов [PERSON] було задоволено. Визнано недійсними довіреності від 24 січня 2008 року, видані [PERSON] від імені [PERSON], посвідчені нотаріусом нотаріального округу міста [PERSON] автономного округу Тюменської області Російської Федерації [PERSON], зареєстровані в реєстрі за №№\~115 та 117. Визнано недійсними договір купівлі-продажу ? частки нежилої будівлі (магазину-кафетерію) у місті Бровари Київської області по вулиці Гагаріна, 16-а, укладений 22 березня 2008 року між [PERSON], від імені якої діяв [PERSON], та [PERSON], та наступні договори купівлі-продажу ? частки вказаного приміщення, укладені 22 квітня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], 24 липня 2008 року між [PERSON], [PERSON] і [PERSON] у частині продажу [PERSON] належної йому ? частки цього приміщення. Визнано недійсним договір дарування 33/100 часток нежилого приміщення (складу продбази) у місті Бровари Київської області по вулиці Красовського, 26, укладений 22 березня 2008 року між [PERSON], від імені якої діяв [PERSON], та [PERSON], та договір купівлі-продажу 33/100 часток цього нежилого приміщення, укладений 22 квітня 2008 року між [PERSON] і [PERSON] Рішенням Апеляційного суду Київської області від 19 травня 2010 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсними довіреності за договором купівлі-продажу, а також договір купівлі-продажу нежилої будівлі (магазину-кафетерію), що знаходиться у місті Бровари Київської області по вулиці по вулиці Гагаріна, 16-а, укладений 24 липня 2008 року між [PERSON], від імені якої діяв [PERSON], [PERSON] і [PERSON], у частині купівлі-продажу ? частки зазначеної нежитлової будівлі, що належала [PERSON], скасовано та в цій частині у задоволенні позову відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Апеляційного суду Київської області від 19 травня 2010 року скасовано. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2009 року залишено в силі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2015 року касаційну скаргу представника [PERSON] [PERSON] було задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 червня 2014 року у даній справі скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року касаційну скаргу представника [PERSON] [PERSON] було задоволено частково. Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2009 року і ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 17 березня 2016 року позивач [PERSON] подала до суду уточнену позовну заяву , якій посилаючись на зазначені вище обставини (т. 2 а.\~с. 222-227), просила: визнати недійсними дві довіреності від 24 січня 2008 року, видані від її імені [PERSON], посвідченні нотаріусом нотаріального округу міста [PERSON] автономного округу Тюменської області Російської Федерації [PERSON], зареєстровані в реєстрі за №№\~115 і 117; визнати недійсними договір купівлі-продажу ? частки нежилої будівлі (магазину-кафетерію) у місті Бровари Київської області по вулиці Гагаріна, 16-а та договір дарування 33/100 часток нежилого приміщення (складу продбази) по вулиці Красовського, 26 у місті Бровари Київської області, укладені 22 березня 2008 року між [PERSON], від імені якої діяв [PERSON], та [PERSON], посвідчені приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровані в реєстрі за №№\~4661 і 4663 відповідно; витребувати від [PERSON] на її користь ? частку нежилої будівлі (магазину-кафетерію) у місті Бровари Київської області по вулиці Гагаріна, 16-а, яку він купив у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу цієї частини нежилої будівлі від 24 липня 2008 року, укладеного між [PERSON], від імені якої діяв [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим у реєстрі за №\~1793; витребувати від [PERSON] на її користь 33/100 часток нежилого приміщення (складу продбази) у місті Бровари Київської області по вулиці Красовського, 26, володільцем яких він став на підставі договору купівлі-продажу цих частин нежилого приміщення від 22 квітня 2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №\~1124. В обґрунтування позовних вимог у частині витребування майна, вказувала на те, що права особи, яка вважає себе власником майна не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати це майно в набувача. Оскільки належним способом захисту порушеного права власності згідно із ст. 388 ЦК України є витребування майна від його володільців шляхом предявлення віндикаційного позову, тому цим і обумовлена зміна позовних вимог. Представники позивача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] у суді уточнені позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити їх з наведених в уточненій позовній заяві підстав. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у суді позов у частині предявлених до [PERSON] вимог не визнали та пояснили, що у справі немає жодних доказів, які б вказували на порушення волевиявлення [PERSON] та [PERSON] на продаж частин кафе та складу. Останні як набувачі на законних підставах не знали та не могли знати, що особа не мала права їх відчужувати, тому вони є добросовісними набувачами. Раніше у відповідачів [PERSON] та [PERSON] майно в порядку передбаченому ст. 388 ЦК України не витребовувалось, такого позову позивач [PERSON] до зміни вимог 17 березня 2016 року не подавала. Про те, що добросовісним набувачем ? частки нежитлової будівлі (магазину-кафетерію) у місті Бровари Київської області по вулиці Гагаріна, 16-а є [PERSON], позивачу [PERSON] достовірно було відомо ще на момент звернення її до суду з позовом у серпні 2008 року. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із вимогами ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Виходячи з наведеного, позовна давність для вимог [PERSON] щодо витребування майна починається з моменту подання нею позову до суду 06 серпня 2008 року. Звертаючись до суду 17 березня 2016 року з вимогами про витребування майна, позивач [PERSON] пропустила трирічний строк позовної давності. Просили суд застосувати передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України наслідки спливу позовної давності в три роки до вимог [PERSON] про витребування у [PERSON] ? частки нежилої будівлі у місті Бровари Київської області по вулиці Гагаріна, 16-а. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у суді позовні вимоги [PERSON] у частині предявлених до [PERSON] вимог не визнав. Подав до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності щодо вимог про витребування у [PERSON] 33/100 часток нежилого приміщення у місті Бровари Київської області по вулиці Красовського, 26, посилаючись на те, що перебіг позовної давності для вимог [PERSON] щодо витребування цього майна починається з моменту предявлення нею до суду позову 06 серпня 2008 року. Звертаючись до суду 17 березня 2016 року з вимогами про витребування майна, позивач [PERSON] пропустила трирічний строк позовної давності щодо цих вимог, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову у цій частині. Просив суд застосувати передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України наслідки спливу позовної давності в три роки до вимог [PERSON] про витребування у [PERSON] 33/100 часток нежилого приміщення (складу продбази) у місті Бровари Київської області по вулиці Красовського, 26. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання та через оголошення у пресі, про причини неявки суд не повідомив, заява про розгляд справи за його відсутності до суду не надходила. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягає на поясненнях, які він надавав раніше, просить суд використати їх при розгляді справи. Позов не визнає. Третя особа: приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] до суду не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заява про розгляд справи за його відсутності до суду не надходила. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За змістом положень ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належали ? частка нежилої будівлі (магазину-кафетерію) у місті Бровари Київської області по вулиці Гагаріна, 16-а та 33/100 часток нежилого приміщення (складу продбази) у місті Бровари Київської області по вулиці Красовського, 26. 24 січня 2008 року нотаріусом нотаріального округу міста [PERSON] автономного округу Тюменської області Російської Федерації [PERSON], посвідчено довіреність, зареєстровану в реєстрі за №\~115, якою [PERSON] уповноважила [PERSON] продати на умовах та за ціною на свій розсуд належну їй ? частку нежитлової будівлі, що розташована за адресою: Київська область, місто Бровари, вулиця Гагаріна 16-а, та довіреність, зареєстровану в реєстрі за №\~117, якою [PERSON] уповноважила [PERSON] подарувати [PERSON] належні їй 33/100 часток нежилого приміщення, що розташоване за адресою: Київська область, місто Бровари, вулиця Красовського, 26. 22 березня 2008 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу, за яким [PERSON], від імені якої діяв [PERSON] на підставі довіреності від 24 січня 2008 року, зареєстрованої в реєстрі за №\~115, продала, а [PERSON] купив ? частку нежитлової будівлі магазину-кафетерію, розташованого у місті Бровари Київської області по вулиці Гагаріна, 16-а, та договір дарування, за яким [PERSON], від імені якої діяв [PERSON] на підставі довіреності від 24 січня 2008 року, зареєстрованої в реєстрі за №\~117, подарувала [PERSON] 33/100 часток нежилого приміщення складу продбази, розташованого у місті Бровари Київської області по вулиці Красовського, 26. Ці договори зареєстровані в реєстрі за №№ 4661 і 4663 відповідно. Згідно із висновком почеркознавчої експертизи №\~203 від 17 листопада 2008 року, проведеної у кримінальній справі, порушеній за заявою [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, підпис від імені [PERSON] у графі довіритель та рукописний запис Павлик Людмила Александровна у довіреностях, посвідчених 24 січня 2008 року нотаріусом нотаріального округу міста [PERSON] автономного округу Тюменської області Російської Федерації [PERSON], зареєстрованих у реєстрі за №№\~115 і 117, виконаний не [PERSON], а іншою особою. Із листа нотаріуса [PERSON] від 02 листопада 2009 року, наданого на запит представника позивача [PERSON], зазначені довіреності [PERSON] на імя [PERSON] нею не посвідчувались. 24 січня 2008 року нею були посвідчені документи за реєстровими номерами 518 і 593. Під реєстровими номерами 115 і 117 були зареєстровані нотаріальні дії від імені інших громадян 16 січня 2008 року. Підпис і печатка на документах не співпадають з її підписом і печаткою. Крім того, для довіреностей на дарування нерухомого майна нею використовується інший текст. 22 квітня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу, за умовами яких [PERSON] продав, а [PERSON] купив ? частку нежитлової будівлі (магазину-кафетерію) у місті Бровари Київської області по вулиці Гагаріна, 16-а і 33/100 часток нежилого приміщення (складу продбази) у місті Бровари по вулиці Красовського, 26. Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстровані в реєстрі за №№\~1128 та 1124 відповідно. 24 липня 2008 року між [PERSON], від імені якої діяв [PERSON], і [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] та [PERSON] продали, кожний по ? частки, [PERSON] нежитлову будівлю (магазину-кафетерію), що знаходиться за адресою: місто Бровари Київської області, вулиця Гагаріна, 16-а. Цей договір теж посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №\~1793. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що зазначене вище майно із власності [PERSON] вибуло без її волевиявлення, яке б відповідало її внутрішній волі на посвідчення довіреностей та укладення договорів купівлі-продажу і дарування із [PERSON], тому суд визнає недійсними довіреності від 24 січня 2008 року від імені [PERSON] на імя [PERSON], посвідчені нотаріусом [PERSON], зареєстровані в реєстрі за №№ 115 і 117, та договори купівлі-продажу і дарування від 22 березня 2008 року, посвідчені приватним нотаріусом [PERSON], зареєстровані в реєстрі за №№ 4661 і 4663. За змістом ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Спосіб захисту порушеного права визначається самостійно особою, яка звертається до суду з позовом про захист цього права. Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів. У ст. 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Звертаючись до суду у серпні 2008 року позивач [PERSON] самостійно визначила спосіб захисту своїх прав, вимоги про витребування майна з чужого володіння, зокрема від добросовісних набувачів, не заявляла, тому, ухвалюючи 18 вересня 2009 року рішення, суд першої інстанції був позбавлений можливості застосувати ст. 388 ЦК України. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови №\~9 від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними розяснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 22 постанови №\~5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав розяснив, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) предявлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У звязку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Верховний Суд України у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-67цс15 висловив правову позицію та вказав на те, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної ним у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі №\~6-152цс14, для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Про порушення своїх прав та необхідність витребування майна від добросовісних набувачів [PERSON] та [PERSON] позивач [PERSON] була обізнаною та мала обєктивну можливість звернутися до суду з такими вимогами. У ч. 2 ст. 264 ЦК України встановлено, що позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. За змістом ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року касаційну скаргу [PERSON] було задоволено. Рішення апеляційного суду Київської області від 19 травня 2010 року скасовано. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2009 року залишено в силі. Починаючи з 15 лютого 2012 року позивач [PERSON] вимог про витребування майна від добросовісних набувачів [PERSON] та [PERSON] не заявляла, до суду з такими позовними вимогами вона не зверталася взагалі. Вперше до суду вимоги про витребування належних їй ? частки нежитлової будівлі (магазину-кафетерію) у місті Бровари Київської області по вулиці Гагаріна, 16-а і 33/100 часток нежилого приміщення (складу продбази) у місті Бровари Київської області по вулиці Красовського, 26 позивач [PERSON] предявила лише 17 березня 2016 року, після скасування ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року судових рішень у даній справі, що й стало спонуканням позивача до предявлення вимог про витребування майна. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представники відповідачів [PERSON] [PERSON] та [PERSON] [PERSON] подали до суду заяви про застосування передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України наслідків спливу позовної давності та відмову [PERSON] у задоволенні вимог до відповідачів про витребування від них як добросовісних набувачів ? частки нежитлової будівлі (магазину-кафетерію) у місті Бровари Київської області по вулиці Гагаріна, 16-а і 33/100 часток нежилого приміщення (складу продбази) у місті Бровари Київської області по вулиці Красовського, 26. Представники позивача [PERSON] [PERSON] і [PERSON] у суді пояснили, що позовна давність була перервана при подачі [PERSON] позову у даній справі про захист своїх прав 06 серпня 2008 року. У подальшому протягом всього розгляду справи позовні вимоги позивачем уточнювались. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року скасовано рішення суду, яким порушене право [PERSON] було захищено у спосіб визнання недійсними всіх правочинів, на підставі яких переходило право власності на спірне майно до інших осіб. Крім того, у даній ухвалі вказано на спосіб захисту порушених прав [PERSON], у звязку з чим до початку розгляду справи по суті 17 березня 2016 року позивач подала уточнену позовну заяву з вимогами про витребування майна. У даному випадку [PERSON] лише змінила спосіб захисту права, а сама вимога про захист порушеного права позивачем була заявлена ще при подачі позову 06 серпня 2008 року. Враховуючи викладене, вважають, що позиція відповідачів щодо пропуску [PERSON] позовної давності є неправильною, тому підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні. З такою позицією сторони позивача щодо перебігу позовної давності суд погодитися не може, виходячи з наступного. За змістом ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. У ч. 3 ст. 264 ЦК України встановлено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно із ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позовної заяви без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Виходячи з наведеного, предявленням 06 серпня 2008 року [PERSON] позову до суду, позовна давність щодо захисту порушеного права перервалася та перебіг цього строку почався заново, у звязку з чим вимоги про витребування майна позивачем мали бути предявлені до суду протягом трьох років. Таких вимог, враховуючи залишення в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2009 року, яким вимоги позивача про визнання недійсними довіреностей та договорів відчуження майна було задоволено, [PERSON] до суду не заявляла й протягом трьох років, починаючи з 15 лютого 2012 року. Враховуючи набрання рішенням суду від 18 вересня 2009 року законної сили 15 лютого 2012 року, суд вважає, що саме з цієї дати перебіг позовної давності у три роки щодо вимог про витребування належного [PERSON] майна від добросовісних набувачів для позивача почався заново та закінчився 15 лютого 2015 року. Доводи сторони позивача про те, що предявленням 06 серпня 2008 року [PERSON] позову до суду позовна давність перервалася та перебіг її не продовжувався на вимогах закону не ґрунтуються, оскільки згідно із ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. За змістом ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Клопотання про поновлення позовної давності з обґрунтуванням поважності причин пропуску цього строку позивачем [PERSON] до суду не подавалось. Виходячи з наведеного вище, враховуючи заяви відповідачів [PERSON] та [PERSON] про застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про витребування майна від [PERSON] ? частки нежитлової будівлі (магазину-кафетерію) у місті Бровари Київської області по вулиці Гагаріна, 16-а та від [PERSON] 33/100 часток нежилого приміщення (складу продбази) у місті Бровари Київської області по вулиці Красовського, 26 задоволенню не підлягають у звязку зі спливом позовної давності звернення до суду з такими вимогами. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України на користь позивача [PERSON] із відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 34 грн., по 8 грн. 50 коп. за чотири задоволених судом вимоги за встановленими на день подачі позову ставками. На підставі викладеного,

Outcome: partial