Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-31 00:00:00

06 серпня 2015 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. В позові зазначила, що з 11 жовтня 2003 року по 27 липня 2010 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. В період шлюбу, на підставі нотаріально посвідченого 11 листопада 2004 року договору купівлі-продажу за спільні кошти вони придбали квартиру, що розташована [ADDRESS], право власності на яку у подальшому було зареєстровано на відповідача. З 2014 року вони з відповідачем разом не проживають. Добровільно поділити спільну квартиру відповідач відмовляється. З урахуванням збільшених позовних вимог просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя спірну квартиру та визнати право власності на ? частину вказаної квартири. У судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила його задовільнити з підстав зазначених у ньому. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, посилався на придбання квартири за особисті кошти, оскільки позивачка ніде не працювала й не отримувала навіть мінімального прибутку, спільне проживання та ведення господарства ними було припинено з часу розірвання шлюбу у 2010 році, що підтверджено рішенням ООП від 04 жовтня 2010 року про встановлення днів зустрічі з дитиною та присудженням на користь позивача з нього сплати аліментів на утримання сина. За вказаним, вважає пропущеним строк позовної давності звернення позивача до суду з даним позовом, у зв»язку з чим просить у його задоволенні відмовити. Дослідивши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Між сторонами виник спір з приводу поділу спільного майна подружжя. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку (доходу ). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст.70 СК України). За змістом ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майна, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй особисто. \~\~Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 жовтня 2003 року, який розірвали 27 липня 2010 року (а.с.5,6). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO] (а.с.7), який проживає разом з позивачкою. В період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Снігурівського районного нотаріального округу 11 листопада 2004 року, ними придбано за 12\~900 грн. у спільну сумісну власність квартиру №14, що розташована у м.Снігурівка по вул.Інгулецькій,4, Миколаївської області, загальною вартістю 36\~868, 00 грн. Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно № 5870498 власником квартири [ADDRESS] зазначено відповідача. Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів ,їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами,які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини,які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, презюмується законодавством. Позивач на підтвердження своїх доводів, що квартира була придбана за особисті кошти, а не була нажита подружжям за час шлюбу будь-яких доказів не надав. Крім того, судом встановлено, що позивачка вступивши в шлюб з відповідачем продовжила навчання у вищому навчальному закладі, а затим перебувала у декретній відпустці за сином відповідача, в той же час, вони спільно з відповідачем займалися спільним бізнесом по організації дискотек, кошти від якого витратили в інтересах сім»ї в тому числі й на придбання спірної квартири. Вказані обставини в судовому засіданні відповідач не заперечив. Посилався лише на те, що обладнання для спільного бізнесу він придбав за власні кошти. З врахуванням викладеного, спільне майно подружжя підлягає поділу в рівних частках. Згідно із ст.ст.256,257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа, довідалася або могла довідатися про порушення свого права та про особу, яка його порушила. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчисоюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). При цьому початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Установлено, що позивачка дізналася про порушення свого права в жовтні 2014 року, коли остаточно припинила проживання з колишнім чоловіком та забрала з квартири свої речі й частину спільно набутого рухомого майна, яке вони поділи добровільно. Після цього, між сторонами виник спір про поділ спірної квартири, добровільної згоди на який відповідач не надає. Факт спільного проживання з позивачкою з листопада 2010 по жовтень 2014 року відповідач не заперечив, стверджував, що з часу розірвання шлюбу ними не велося спільне господарство. З позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя [PERSON] звернулася у серпні 2015 року, тобто у межах строку позовної давності. Те, що відповідач значиться одноосібним власником квартири не спростовує презумпції права спільної сумісної власності майна набутого у шлюбі. Представлені відповідачем рішення ООП про встановлення днів побачення з дитиною, постановлене 04 жовтня 2010 року та довідка про добровільну сплату ним аліментів на утримання сина не спростовують факту проживання відповідачки у спірній квартирі за встановлених судом вище зазначених обставин. Акт депутата від 15 березня 2010 року про опис спільного набутого рухомого майна подружжя не містить відомостей про спірне майно та не підтверджує намірів сторін про його поділ з дати складення цього акту. Як було встановлено з пояснень сторін у судовому засіданні спору про поділ майна між сторонами після складення акту не виникло, добровільно вони його розділили у жовтні 2014 року, коли позивачка фактично припинила проживати у спірній квартирі. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання за кожною із сторін права власності на ? частину спірного майна (ідеальні частки). В порядку ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати у розмірі 121,80 грн.

Outcome: approved