Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

05.07.2019 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої вказала, що у період з 05.07.1988 року по 23.10.2017 року вона перебувала у трудових відносинах з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2». За період роботи з 01.03.2017 року по 23.10.2017 року у відповідача виникла перед нею заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 16751,47 грн. 26.06.2018 року ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» вищезазначену заборгованість було їй виплачено. Зазначила, що моменту її звільнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні склав 10051,73 грн. Враховуючи викладене, просить стягнути з відповідача на свою користь 10051,73 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні позивач позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у її позовній заяві, заявлені вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце слухання справи повідомлявся належним чином, про що у матеріалах справи містяться відповідні поштові повідомлення про вручення судового відправлення (а.с. 22, 26). Клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позов від відповідача на адресу суду не надходили. Заслухавши пояснення позивачки, д ослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» в період часу з 05.07.1988року по 23.10.2017 року. Дана обставина стверджується копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] та наказом № 147-К/тр про звільнення з роботи у зв`язку з ліквідацією підприємства від 23.10.2017 року (а.с. 8-14). Як вбачається з довідки № 92 від 20.11.2017 року, станом на день її видачі, у ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» існувала заборгованість по заробітній платі в розмірі 16751,47 грн. (а.с. 16). Вищевказана заборгованість перед позивачкою була погашена ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» у повному обсязі 26.06.2018 року, що підтверджується витягом з особистого рахунку [PERSON] щодо руху коштів (а.с. 17). Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що у зв`язку з затримкою із виплатою заробітної плати, ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» зобов`язане виплатити їй 10051,73 грн. відповідної компенсації за період з 23.10.2017 року по 26.06.2018 року, виходячи із проведеного нею розрахунку, який долучено до матеріалів справи (а.с. 7). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. З матеріалів справи слідує, що позивач в якості правової підстави для пред`явлення позову зазначає ст. 117 КЗпП України. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи те, що позивачу під час звільнення з роботи 23.10.2017 року не була у повному обсязі виплачена заробітна плата, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими. Одночасно, ч. ч. 1 та 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року № 910/4518/16 зазначено, що структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції). Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не входять до структури заробітної плати, на них поширюється загальний строк звернення до суду для вирішення трудового спору, який встановлений у ч.1 ст.233 КЗпП України та становить три місяці. Про порушення свого права позивач дізнався 24.10.2017 року - на наступний робочий день після її звільнення 23.10.2017 року, коли з нею не був проведений відповідачем повний розрахунок. До суду з цим позовом позивач звернувся 05.07.2019 року, тобто з пропуском трьохмісячного строку звернення до суду для вирішення трудового спору. Клопотання про поновлення строку звернення до суду позивач не заявляла. Поважних причин пропуску цього строку з матеріалів справи суд не вбачає. Оскільки позовні вимоги по суті є обґрунтованими, однак позивач пропустила встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду для вирішення трудового спору, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з цієї підстави. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача. Таким чином, сплачений [PERSON] судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed