Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

05 грудня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що його бабуся [PERSON] проживала з 1988 по 1996 рік в кооперативній квартирі [ADDRESS] та мала намір передати цю квартиру позивачу у власність. За життя бабусі позивач зареєструвався у вказаній квартирі, 10 січня 1998 року отримав довідку з ЖБК № 107 «Победа» про повну сплату коштів за кооперативну квартиру, та на підставі цієї довідки отримав реєстраційне посвідчення Дніпропетровського міського бюро техінвентаризації про реєстрацію за ним квартири на праві особистої власності. В 1998 році його знайомий [PERSON] попросив позивача пожити у спірній квартирі, позивач дозволив йому за умови сплати комунальних послуг. В червні 2016 року позивач дізнався від бухгалтера ЖБК № 107 «Победа» про тривалу несплату за комунальні послуги, та що позивач нібито подарував вказану квартиру відповідачу. Копія договору дарування від 22.01.1998 року, яку надала бухгалтер ЖБК № 107 «Победа» позивачу для ознайомлення, містила підпис не позивача, а іншої особи. Позивач стверджує, що договору дарування квартири він не укладав, за нього в договорі розписався хтось інший Двері в спірній квартирі замінені. Позивач звернувся до державного реєстратора з заявою про реєстрацію права власності на спірну квартиру, але йому було відмовлено, в зв'язку з тим, що він надав копію правовстановлюючого документу. КП «ДМБТІ» відмовило позивачу у видачі дублікату реєстраційного посвідчення і порекомендувало звернутися до суду. Зазначає, що договір дарування від 22.01.1998 року не пройшов державну реєстрацію, а тому на підставі ст..210, 640 ЦК України є недійсним. Крім того, відсутнє вільне волевиявлення учасника правочину, оскільки позивач не дарував відповідачу квартиру. Зазначає, що строк позовної давності на звернення з позовом до суду за захистом свого порушеного права ним пропущено з поважної причини, оскільки про порушення своїх прав позивач дізнався лише в червні 2016 року. На підставі вищевикладеного позивач просив суд поновити строк позовної давності на звернення до суду з позовом, визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 22 січня 1998 року на ім'я [PERSON] Визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS], та не чинити йому перешкод в користуванні квартирою та передати йому ключі від квартири. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу в його відсутність, позов підтримав у повному обсязі, не заперечував протии заочного розгляду справи. У судове засідання відповідач не з'явився, про місце та час слухання справи був повідомлений належним чином, в тому числі шляхом публікації оголошення про виклик в судове засідання у газеті «Вісті Придніпров'я» № 84 (1883) від 31.10.2017 року, причин неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило. За таких обставин суд вважає, що відповідач не з'явився до судового засідання без поважних причин. Третя особа в судове засідання не з'явилась, повідомлена про час та дату судового засіданні належним чином, причину неявки суду не повідомила. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2017 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши надані докази, приходить до наступного висновку. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків показань свідків, письмових доказів речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що [PERSON] є членом житлово-будівельного кооперативу № 107 «Побєда», ним сплачено в повному обсязі вартість кооперативної квартири [ADDRESS], про що головою ЖБК № 107 «Побєда» Богменко С.С. видано відповідну довідку. Відповідно до копії реєстраційного посвідчення КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 20 січня 1998 року, за [PERSON] зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] в цілому. Згідно договору дарування квартири від 22 січня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., [PERSON] подарував належну йому квартиру [ADDRESS], громадянину [PERSON]. Вказане підтверджується копією договору дарування та листом завідуючої Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області Тітової Г.М. від 01.11.2016 року. Позивач стверджує, що вказаний договір він не підписував, та наміру його укладати не мав. Відповідач не надав доказів на спростування зазначеного твердження. Відповідно до ст.717 ЦК України, За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 203 ЦК України, Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Оскільки згідно із частиною першою статті 202 ЦК України, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування. Суд вважає, що зміст договору дарування квартири від 22.01.1998 року суперечить вимогам Цивільного кодексу України, оскільки факт вільного волевиявлення учасника договору - дарувателя [PERSON] в судовому засіданні не доведено, та позивачем заперечується. Вказаним договором порушуються права та інтереси позивача [PERSON] як власника зазначеного нерухомого майна. Згідно із ч.ч. 1 та 4 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину Відповідно до ст.16 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. За нормами ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України, висловленою під час розгляду справи за № 6-1858цс15: «За правилами статті 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності». Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності на інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, та відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України: права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам. Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об'єкта нерухомого майна релігійній організації; рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об'єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. З матеріалів справи вбачається, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Каско О.В. від 06.07.2016 року відмовлено позивачу у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] в зв'язку з ненаданням оригіналу правовстановлюючого документа на майно. Таким чином, оскільки існують об'єктивні перешкоди для оформлення права власності позивача, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача та визнати за ним право власності на спірну квартиру. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, а також те, що власник має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, як вбачається з матеріалів справи, позивач позбавлений доступу до своєї квартири, відповідач створює позивачу перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм нерухомим майном та позбавляє можливості використовувати квартиру за власним розсудом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Стосовно клопотання позивача про поновлення строку позовної давності суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 265 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч.5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд вважає, що посилання позивача на те, що йому стало відомо про існування договору дарування квартири лише в червні 2016 року є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи. Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.28 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК). З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачем строк позовної давності зі зверненням до суду з позовом про захист свого порушеного права - не пропущено. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилався [PERSON] як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved