Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

06.07.2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Разом із позовною заявою представником позивача Гребенюк О.С. було подано клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також клопотання про розгляд справи за відсутності позивача. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 31.07.2020 року було прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі на підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Розгляд справи відбувся 15.09.2020 року без учасників справи. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 05.05.2010 року, тобто уклала договір про надання банківських послуг, згідно якого отримала кредит у розмірі 1 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 4\~000 грн. Вказує на ту обставину, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Кредитор свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах кредитного ліміту. Однак останній, на порушення умов договору, свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 15.04.2020 року утворилася загальна заборгованість за кредитом з урахуванням штрафних санкцій у сумі 138 249,88 грн., яка складається з наступного: 3\~711,53 грн. заборгованість за тілом кредиту; 131598,35 грн. заборгованість за відсотками; 2 940 грн. заборгованість за пенею; 0,00 грн. заборгованість за комісією. Враховуючи наведене, а також те, що на даний час, відповідно до тверджень позивача, відповідачка продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «ПриватБанк», який є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк», просить позов задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, однак через канцелярію суду подала заяву від 15.09.2020 року про застосування судом строку позовної давності до заявлених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» та відмову у задоволенні позовних вимог. У зв`язку з викладеним, судом ухвалено рішення на підставі наявних у справі доказів. На підставі ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Статтею 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~ст. 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1\~ст. 628 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1\~глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У ході судового розгляду встановлено, що 05.05.2010 року [PERSON] було підписано Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, внаслідок чого вона отримала кредит у розмірі 1 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. До заяви банк додав Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті\~https://privatbank.ua. Згідно довідки, наданої позивачем, між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був підписаний кредитний договір б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: [NUMBER] терміном дії до 10/13; [NUMBER] терміном дії до 05/15; [NUMBER] терміном дії до 10/17. З довідки про зміни умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] вбачається, що 05.05.2010 року кредитний ліміт [PERSON] становив 1000,00 грн., 20.09.2010 року кредитний ліміт становив 2\~600,00 грн.,17.10.2011 року кредитний ліміт становив 2\~800,00 грн., 24.10.2011 року кредитний ліміт становив 3\~100,00 грн., 03.05.2012 року кредитний ліміт становив 4\~000,00 грн., а станом на 16.01.2020 року кредитний ліміт становить 0 грн. Згідно з наданого банком розрахунку загальна заборгованість відповідачки за кредитом з урахуванням штрафних санкцій станом на 15.04.2020 року становить 138 249,88 грн., яка складається з наступного: 3\~711,53 грн. заборгованість за тілом кредита; 131598,35 грн. заборгованість за відсотками; 2\~940,00 грн. заборгованість за пенею; 0,00 грн. заборгованість за комісією. Попри те, з наданого розрахунку вбачається, що останнє зняття коштів з кредитної карти відповідачем було здійснено 23.06.2015 року. Тобто, про своє порушене право та несвоєчасну оплату відповідачем заборгованості за кредитним договором позивач знав починаючи з 23.06.2015 року, однак продовжував нараховувати відсотки за користування коштами та штрафні санкції. Крім цього, таке нарахування позивач здійснював і за межами строку кредитування, оскільки, як вбачається з довідки, наданої позивачем про видані відповідачу кредитні картки, термін дії останньої кредитної картки закінчився 10/17 року. З цього часу на ім`я відповідача кредитна картка не видавалась, а відтак і не могло відбуватись користування кредитними коштами. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Отже припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодаця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Така позиція суду узгоджується з висновками, викладеними у постанові ВП ВС від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 та у постанові ВП ВС від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, які відповідно до ст. 263 ЦПК України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Крім цього, відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність, тобто строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК). Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише\~за заявою сторони\~у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (стаття 267 ЦК України). Згідно витягу з листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», зазначається про наступне: «Вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Суди, інколи відмовляючи в задоволенні позову по суті, додатково підставою для відмови в задоволенні позову зазначають сплив строку позовної давності, що є неправильним. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав». Внаслідок викладеного, враховуючи, що відповідачем у справі подано заяву про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, позивачем не доведено про поважність пропуску такого, а матеріали справи свідчать про зворотнє, а саме про те, що позивач знав про своє порушене право та про особу, яка його порушила, однак не вчинив у відведений законом трирічний строк жодних дій для припинення такого порушення, а навпаки сприяв збільшенню розміру заборгованості відповідача та продовжував необґрунтоване нарахування відсотків та штрафних санкцій поза межами строку кредитування. Відтак суд приходить до висновку про застосуваня строку позовної давності у спірних правовідносинах та відмові у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк». Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір у разі відмови у позові покладається на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed