Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

05 листопада 2018 року позивач [PERSON] звернулась до Володимир-Волинського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини . В обґрунтування позову вказала, що 15 листопада 2016 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON], який був зареєстрований виконавчим комітетом Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області, актовий запис №14. [INFO] у них народилася донька [PERSON]. Спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки, тому вони стали проживати окремо один від одного, на даний час на розгляді в суді знаходиться справа про розірвання шлюбу. Донька проживає разом з нею та повністю перебуває на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дочки не надає, хоча зобов'язаний надавати. Їй одній утримувати дитину дуже важко, доходи в неї незначні. Відповідач офіційно не працює, однак отримує тимчасові заробітки, має мінливий нерегулярний дохід. Ніякі стягнення за виконавчими документами з відповідача не проводяться, стан здоров'я в нього задовільний, а тому вона змушена звернутись у суд із позовом про стягнення з нього аліментів. У позові зазначила, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання дочки у твердій грошовій сумі 2500 гривень щомісяця до повноліття доньки. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06 листопада 2018 року відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, до суду подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала з вищенаведених підстав, просила позов задовольнити та розгляд справи проводити у її відсутності. Не заперечила щодо можливості винесення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, хоча був вчасно і належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, оскільки судова повістка була направлена йому за адресою, за якою він зареєстрований у встановленому законом порядку. Про причини неявки відповідач не повідомив, заяви про слухання справи у його відсутності не поступало, правом подачі відзиву не скосристався. Тому зі згоди сторони позивача, з урахуванням положень ст. ст.128-131, 223, 280-282 ЦПК України, та з метою уникнення затягування розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу по суті заочно за відсутності позивача та відповідача. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв'язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Суд, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних права обов'язків, передбачених законом. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дані правовідносини регулюються Сімейним Кодексом України (далі - СК України). Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. В силу статті 51 Конституції України та ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Так, дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON], перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 15 листопада 2016 року виконавчим комітетом Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області, актовий запис №14. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Від спільного проживання у позивача та відповідача [INFO] народилася донька [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] Під час розгляду справи було встановлено, що неповнолітня дитина, [PERSON], проживає разом з матір'ю [PERSON] та перебуває на її утриманні. Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. За правилами ч.1-2 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом положень ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно із ч.1 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч.3 цієї ж статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання батьками їх неповнолітньої дитини. Згідно ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018рік» від 07.12.2017 року № 2246-VIII установлено розміри основних мінімальних соціальних стандартів у 2018 році, зокрема для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень. Прожитковий мінімум - це вартісна оцінка споживчого кошика, що містить мінімальні набори продуктів харчування, непродовольчих товарів та послуг, необхідних для збереження здоров'я людини і забезпечення її життєдіяльності. Чільні положення, що визначають порядок формування споживчого кошика і використання прожиткового мінімуму, встановлені Законом України «Про прожитковий мінімум» № 966-XIV від 15.07.1999 року. За таких обставин, виходячи в першу чергу із забезпечення інтересів дитини, яка не повинна жити за мінімальними стандартами, а в обов'язок батьків покладено забезпечення належного рівня проживання та виховання своєї дитини, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. При вирішенні спору суд виходить з засад рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини, а саме, що кожен з батьків рівною мірою несе обов'язки по утриманню дітей і повинен їх виконувати, а тому суд вважає правильним і справедливим покладення обов'язку по утриманню дитини в рівних долях на кожного з батьків. Також суд враховує стан здоров'я дитини та інші обставини. На підставі наведеного, врахувавши розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а також те що обов'язок утримувати дитину до досягнення повноліття покладений на обох батьків, суд вважає можливим визначити суму аліментів в твердій сумі в розмірі 2500 гривень щомісячно з дня звернення до суду та до повноліття дитини, чи зміни матеріального стану платника аліментів, що відповідатиме вимогам закону та не порушуватиме прав як позивача так і відповідача. В силу ч.1 ст. 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат при звернені з даним позовом до суду, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі ст. ст. 180, 181, 182, 191 Сімейного кодексу України, ст.27 Конвенції «Про права дитини», ратифіковану Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 р., і

Outcome: approved