Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

05 березня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є у спільній сумісній власності. Позивач просить виділити йому 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 60,90 кв.м., житлова площа 40,10 кв.м., вартістю 45 204 грн., зобов'язати відповідача сплатити позивачу 1/2 вартості автомобіля Nissan Maxima QX 3.0i V6, д.р.н. [NUMBER], вартістю 75 068,40 грн., а саме 37 534 грн. Відповідач [PERSON] подав суду письмові заперечення проти позову, в яких вказав, що визнає позов в частині поділу будинку, не заперечує проти його реального поділу, але заперечив проти стягнення з нього 37 534 грн. в якості компенсації 1/2 вартості автомобіля. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свій позов, підтвердила, що будинок та автомобіль були придбані під час шлюбу з відповідачем, є їх спільною сумісною власністю, кожна зі сторін має право на половину цього майна, шлюб між сторонами на час розгляду справи розірваний, угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя сторонами не досягнуто. Просила поділити домоволодіння в натурі відповідно до варіанту розподілу будинковолодіння № 2 висновку № 20/Буд. судової будівельно-технічної експертизи, та стягнути з відповідача половину вартості автомобіля, який був проданий ним без її відома та згоди. Представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги та позицію позивача щодо варіанту розподілу будинковолодіння, зазначивши, що такий варіант буде найбільш справедливим, просили задовольнити позов повністю. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти поділу будинку в натурі, вказавши, що такий поділ можливо здійснити лише за варіантом розподілу будинковолодіння № 1 висновку № 20/Буд. судової будівельно-технічної експертизи, який буде відповідати вимогам законодавства України. І заперечив проти стягнення з нього половини вартості автомобіля, оскільки цей автомобіль був проданий під час шлюбу сторін, позивачу було відомо про це і про те, що кошти від його продажу були витрачені в інтересах сім'ї, у тому числі на здійснення ремонту будинку [ADDRESS], тому законних підстав для стягнення з нього коштів немає Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши документи, надані сторонами в якості письмових доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 22 листопада 2008 року позивач [PERSON], [INFO], та відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції в Черкаській області. Шлюб між сторонами був розірваний згідно із заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 березня 2013 року, яке набрало законної сили 28 березня 2013 року. Домоволодіння по [ADDRESS], було придбане 05 лютого 2009 року за договором купівлі-продажу будинку, укладеним між [PERSON] та [PERSON], і посвідченим державним нотаріусом Кравчук Т.І. Уманської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2-532. Купівля будинку вчинена за 45 207 грн. Право власності на будинок зареєстроване за [PERSON] в Уманському виробничому відділку КП «Черкаське ОО БТІ» 06.02.2009 року. Як визнали сторони, на час розгляду справи будинок належить їм на праві спільної сумісної власності та кожен з них має право на виділ йому в натурі частини будинковолодіння в розмірі 1/2 його частини. Підстав для зміни розмірів часток сторін в будинку не вбачають. Ухвалою суду від 10.04.2013 року була призначена судова будівельно-технічна експертиза будинку [ADDRESS] для визначення технічної можливості поділу спільного майна між сторонами та варіантів такого поділу, для визначення дійсної вартості будинковолодіння. Згідно з висновком № 20/Буд від 13.11.2013 р. судової будівельно-технічної експертизи, проведеної судовим експертом Гнаток В.Г. ТОВ «Контакт-Сервіс» (Свідоцтво [NUMBER], видане ЦЕКК Міністерства юстиції України, дійсне до 20.04.2015 року), дійсна вартість (залишкова вартість заміщення) будинковолодіння [ADDRESS] - житлового будинку та господарських споруд - становить 81 177 грн. У висновку № 20/Буд від 13.11.2013 р. судової будівельно-технічної експертизи визначена можливість поділу будинковолодіння між сторонами, при якому частки кожного із співвласників становлять 1/2 до 1/2, так як після відповідних переобладнань кожній зі сторін буде виділена відокремлена частина будинку літ. «А-1, а» із самостійним виходом, та наведено два варіанти такого поділу, запропоновані експерту позивачем та відповідачем, кожен з яких передбачає сплату однією стороною іншій різниці між ідеальною часткою та часткою, яка їй відійде згідно варіанту розподілу. Сторони під час судового розгляду не погодили між собою варіант поділу будинковолодіння. Виходячи із того, що із двох варіантів розподілу будинковолодіння, запропонованих у висновку № 20/Буд від 13.11.2013 р. судової будівельно-технічної експертизи, варіант № 2 (запропонований позивачем) після перепланування та добудови будинку не цілком відповідатиме вимогам державних будівельних норм та різниця між ідеальною часткою та часткою, яка відійде позивачу, є більшою, ніж за варіантом № 1 (с. 28, 29 Висновку), суд дійшов до висновку, що поділ спільного будинковолодіння необхідно провести за варіантом розподілу будинковолодіння № 1. За цим варіантом розподілу позивачу [PERSON] необхідно виділити 1/2 частку будинковолодіння та визнати за нею право власності: в будинку літ. «А-1» з прибудовою «а»: 1-3 Житлову кімнату, площею 13,00 кв.м., вартістю 12 854 грн.; 1-4 Житлову кімнату, площею 9,60 кв.м., вартістю 9 492 грн. - разом по будинку 22,60 кв.м., вартістю 22 346 грн.; в господарських спорудах: Літню кухню літ. «Б», вартістю 13 033 грн., Прибудову літ. «В», вартістю1 758 грн., Вбиральню літ. «Д», вартістю 1 197 грн., - разом 15 988 грн. Всього по будинковолодінню 22 346 + 15 988 = 38 334, що менше ідеальної частини в одиницях вартості 2 254,50 грн. (40 588,50 - 28 334 = 2 254,50). Відповідачу [PERSON] виділити та визнати за ним право власності: в будинку літ. «А-1» з прибудовою «а»: 1-1 Кухню, площею 12,30 кв.м., вартістю 12 162 грн.; 1-2 Житлову кімнату, площею 17,50 кв.м., вартістю 17 303 грн.; 1 Веранду, площею 8,50 м.кв., вартістю 8 405 грн., - разом по будинку 38,30 кв.м., вартістю 37 870 грн.; в господарських спорудах: Огорожа літ. «№1» (ворота), вартістю 4 765 грн., Хвіртку літ. «№2», вартістю 146 грн., Вимощення 1, вартістю 62 грн., - разом 4 973 грн. Всього по будинковолодінню 37 870 + 4 973 = 42 843, що більше ідеальної частини в одиницях вартості 2 254,50 (42 843 - 40 588,50 = 2 254,50). При цьому варіанті поділу житлового будинку зобов'язати сторони [PERSON] та [PERSON] виконати такі ремонтно-будівельні роботи для переобладнання будинку літ. «А-1» з прибудовою «а» на дві квартири: - закласти дверні прорізи між приміщеннями 1-3 та 1-2, між приміщеннями 1-1 та 1-4; - пересунути перегородку між приміщеннями №1-4 та №1-3 в сторону приміщення №1-4 на 0,7 м.; - добудувати приміщення передпокою з внутрішніми розмірами 2,90х2,6 м площею 7,54 кв.м. до зовнішньої стіни приміщення №1-4; - виконати дверний отвір з дверним блоком на місті віконного отвору в приміщенні №1-4; - виконати віконний отвір в зовнішній стіні приміщення №1-4, попередньо розробивши проект посилення вищевказаного отвору; - встановити подвійний вхідний блок в новозбудованому приміщенні передпокою, облаштувати до вхідного блоку ганок зі сходами та козирком; - переобладнати систему опалення, газопостачання, електропостачання. Під час проведення судової будівельно-технічної експертизи питання про розмір матеріальних витрат на виконання перелічених ремонтно-будівельних робіт для переобладнання будинку літ. «А-1» з прибудовою «а» на дві квартири не вирішувалося, тому такі витрати не можуть бути враховані судом при визначенні суми компенсації за різницю між ідеальними частками та виділеними сторонам частками, і позивач та відповідач повинні нести ці витрати солідарно. Частина будинковолодіння відповідача після поділу стала більшою за ідеальну, що в одиницях вартості становить 2 254,50 грн., суд вважає необхідним стягнути з нього на користь позивача грошову компенсацію в розмірі 2 254,50 грн. за частину будинковолодіння, яка йому виділена понад 1/2 частину. Після сплати вказаної суми частка [PERSON] в праві власності на будинковолодіння [ADDRESS] буде 59/125 (п'ятдесят дев'ять сто двадцять п'ятих), а частка [PERSON] - 66/125 (шістдесят шість сто двадцять п'ятих). Вирішуючи питання щодо позовної вимоги позивача про зобов'язання [PERSON] сплатити на її користь 1/2 частину від вартості автомобіля Nissan Maxima QX 3.0i V6, державний номер [NUMBER], вартістю 75 068,40 грн., а саме 37 534 грн., суд виходить з таких обставин та мотивів. Як визнали сторони та як вбачається із облікової картки приватного ТЗ [NUMBER], автомобіль Nissan Maxima QX 3.0i V6, державний номер [NUMBER], був придбаний сторонами в шлюбі, зареєстрований на ім'я відповідача та знятий з обліку для реалізації 08.05.2012 року, також до розірвання шлюбу між сторонами. Цей автомобіль, як визнали сторони, був проданий за дорученням відповідача [PERSON] у березні 2012 року. Як пояснив відповідач [PERSON] автомобіль був проданий приблизно за 64 тисячі гривень і продаж автомобіля підтверджується, на його думку, відповідною банківською квитанцією від 30.05.2012 року на суму 507,60 грн. про сплату податку з доходів фізичних осіб. Про продаж автомобіля ще в січні 2012 року просила його сама позивач. Отримані кошти відповідач витратив на потреби сім'ї та в інтересах сім'ї, а саме: на проведення ремонту в спірному будинку по [ADDRESS], який почався після його придбання та не завершений до цього часу, - на придбання будматеріалів та оплату виконання будівельних робіт, що підтверджується квитанціями та накладними. Про продаж автомобіля та про витрату коштів від його продажу відповідач повідомляв позивачу під час їх зустрічей у квітні, травні та вересні 2012 року. Позивач [PERSON] договір купівлі-продажу автомобіля не оспорювала. Належні та допустимі докази того, що автомобіль Nissan Maxima QX 3.0i V6, державний номер [NUMBER], був проданий відповідачем і кошти від його продажу були використані відповідачем на свій розсуд проти волі іншого з подружжя - позивача, не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховані, на що посилався позивач, суду не були надані. Покази [PERSON], матері позивача, [PERSON], [PERSON], сусідів [PERSON], допитаних в якості свідків в судовому засіданні 28.02.2014 року, щодо продажу будинку [PERSON] та передачі отриманих нею коштів сторонам у справі для придбання спірного будинку, щодо придбання та продажу автомобіля, суд вважає недопустимими, оскільки обставини щодо купівлі-продажу нерухомого майна, передачі грошових коштів не можуть доказуватися показами свідків. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, які могли б мати значення для вирішення спору, сторони, їх представники суду не подали і про витребування таких доказів судом клопотань не заявили. До спірних правовідносин сторін підлягають застосуванню такі норми процесуального та матеріального законодавства. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому згідно з вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; і одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права, припинення правовідношення. На підставі ст. 60, 61 СК України кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; і якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з положень статей 63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; при цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою; і при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Статтями 69, 70 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; у разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно з ч. 1 ст. 68 СК розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, на підставі встановлених судом обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, та вказаних норм закону, у зв'язку з відсутністю взаємної згоди сторін щодо способу поділу будинковолодіння, що є їх спільною сумісною власністю, набутою ними за час шлюбу, та відсутністю доказів того, що кошти від продажу автомобіля Nissan Maxima QX 3.0i V6, д.н. [NUMBER], були витрачені відповідачем на власний розсуд і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в частині поділу в натурі будинковолодіння, та не підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача коштів, отриманих від продажу автомобіля. Статтею 88 ЦПК України встановлено, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи ціну позову - 78 122,50 грн. (40 588,50 + 37 534,00 грн.), яка була визначена під час судового розгляду, та те, що розмір судового збору за подання позову майнового характеру підпунктом 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» встановлений в розмірі 1 відсотка ціни позову, суд присуджує з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у сумі - 406,24 грн.

Outcome: partial