Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

06 липня 2015 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON]. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 14 листопада 2014 року між нею та відповідачем було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого вона надала останньому у борг грошові кошти в сумі 40\~000 грн, а останній зобовязався повернути їх до 01 травня 2015 року. Посилаючись на те, що до теперішнього часу відповідачем взяті на себе зобовязання не виконано, просила стягнути з останнього на свою користь вказану вище суму заборгованості за договором позики. Особи, які беруть участь у розгляді справи, до суду не зявилися, представник позивачки надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що повністю підтримує заявлені вимоги та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74 ЦПК України, до суду не зявився, про причини своєї неявки не повідомив. Суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду представника позивачки і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Як встановлено у судовому засіданні, між позивачкою та відповідачем 14 листопада 2014 року було укладено договір позики, що підтверджується представленою суду розпискою відповідача, згідно якої останній зобовязався повернути позивачці борг в сумі 40\~000 грн до 01 травня 2015 року (а. с. 5). Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. З вищенаведеного вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Вказана позиція висловлена\~\~в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та є обовязковою для судів в силу ст. 360-7 ЦПК України. Згідно з положеннями ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Статтею 1049 ЦК України передбачений обовязок позичальника повернути позикодавцеві позику, зокрема, грошові кошти, у такій самій сумі, у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що у порушення вимог ст.ст. 526, 1049, 1053 ЦК України відповідач взяті на себе зобовязання у повному обсязі не виконав, суму боргу позивачці не повернув, на день розгляду справи судом борг відповідача перед позивачкою складає 40 000 грн. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім того, на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 400 грн, сплата яких останньою підтверджується відповідною квитанцією. На підставі викладеного,

Outcome: approved