Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

06 листопада 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що мешканцям жилого будинку [ADDRESS] він регулярно надає послуги з водопостачання та водовідведення. У квартирі №1 вказаного будинку мешкає відповідач, який не оплачує ці послуги, у результаті чого утворилася заборгованість в сумі 10 232,05 грн. У добровільному порядку відповідач борг погасити не бажає, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з нього вказаної заборгованості з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційного збільшення загальною сумою 17 965,50 грн. (а.с. 1). Представник позивача до суду не з`явився, звернувшись із заявою про розгляд справи за його відсутності. Відповідач до суду також не з`явився, був повідомлений належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). 24 травня 2019 року у засіданні суд постановив ухвалу про розгляд справи у заочному порядку. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом було встановлено, що у квартирі [ADDRESS] зареєстрований відповідач (а.с. 12). Позивач регулярно надає відповідачеві послуги з водопостачання та водовідведення, проте останній плату за користування вказаними послугами вносить неналежно, у зв`язку з чим станом на 31.07.2018 року утворилася заборгованість в сумі 10 232,05 грн., розрахована у відповідності із встановленими тарифами (а.с.а.с. 5, 6). Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України від 24.06.2004 року №1875-ІV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон №1875-ІV) предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Згідно з пунктом 2 статті 5 Закону №1875-ІV комунальні послуги - це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. У відповідності з пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №1875-ІV споживачі зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. За правилами, встановленими частиною 1 статті 9 Закону №1875-ІV споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Статтею 22 Закону України від 10.01.2002 року №2918-ІІІ «Про питну воду, витне водопостачання та водовідведення» визначено, що споживачі питної води зобов`язані: своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. За змістом статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) зобов`язання повинні виконуватися потрібним чином згідно з умовами договору та вимогами цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - за звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно пред`являються. Відтак, ураховуючи той факт, що відповідач порушує зобов`язання з оплати наданих послуг з водопостачання та водовідведення, суд вважає вимоги позивача про стягнення з нього заборгованості такими, що підлягають задоволенню. Розв`язуючи позов у частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційного збільшення, суд виходить з такого. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. Матеріали справи не містять відомостей про встановлений між сторонами інший розмір відсотків за несвоєчасне виконання зобов`язання, отже, вимога позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляці йного збільшення обґрунтована й підлягає задоволенню. Три відсотки річних за несвоєчасне виконання зобов`язань складає 1 344,65 грн., а інфляційне збільшення - 6 388,80 грн. відповідно до докладного розрахунку, доданого позивачем до позовної заяви (а.с.а.с. 5, 6). З огляду на викладене, суд вважає за необхідне заявлений позов у частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційного збільшення також задовольнити. У порядку статті 141 ЦПК з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація понесених судових витрат загальною сумою 1 762,00 грн. (а.с. 2).

Outcome: approved