Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

06 серпня 2021 року позивачка звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить визначити місце проживання після розірвання шлюбу малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , із нею - їх матір`ю [PERSON] , [INFO] , уродженкою м. Вінниця, РНОКПП [NUMBER] , за місцем її проживання за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що з відповідачем вона перебувала у шлюбі, зареєстрованому 20.10.2013 року у відділі ДРАЦС ВМУЮ Вінницької області за актовим записом № 2913. Під час шлюбу у них народилось троє спільних дітей: син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Їхні діти від народження проживали разом з ними і були зареєстровані за місцем її паспортної реєстрації за адресою: [ADDRESS] , на що батько дітей надавав відповідну згоду. Згодом стосунки між нею та відповідачем погіршали, і вони вирішили розірвати шлюб. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.05.2018 року по справі № 127/11232/18 шлюб був розірваний, і після розірвання шлюбу їй залишено прізвище « [PERSON] ». Дане рішення суду набрало законної сили 13.07.2018 року. Ще до розірвання шлюбу вона з відповідачем остаточно припинили сімейні відносини і спільне проживання, а їхні діти залишилися проживати із нею, проти чого їх батько ніколи не заперечував. Тобто, вона із відповідачем у відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 160 Сімейного кодексу України визначили місце проживання дітей із нею. У зв`язку з відсутністю спору між ними щодо визначення місця проживання дітей вони не звертались з цього питання до органів опіки та суду. Питання щодо участі відповідача в утриманні трьох їхніх спільних дітей також вирішено в судовому порядку, відповідач виконує аліментні обов`язки щодо дітей, заборгованості по аліментах немає, тому немає спорів між ними з цього приводу. 12 лютого 2021 року у Вінницькому міському відділі ДРАЦС ЦЗМУ Міністерства юстиції (м. Хмельницький) вона зареєструвала шлюб з гр. [PERSON] і змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », актовий запис № 229. Після їхнього одруження вони з [PERSON] проживають разом. Вони живуть в належній їй квартирі в [ADDRESS] , за місцем її паспортної реєстрації. Її троє дітей від першого шлюбу син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , проживають разом з ними, що підтверджується довідками ДАП ВМР про реєстрацію їхнього місця проживання. Її колишній чоловік - батько її трьох дітей-трійнят [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також його родичі беруть участь у вихованні дітей, регулярно спілкуються з дітьми, проти чого вона не заперечую. Після народження її старших дітей-трійнят її сім`я отримала статус багатодітної сім`ї та відповідні пільги, і її було видане відповідне посвідчення. В другому шлюбі у неї народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка від народження проживає та виховується в її сім`ї, місце її проживання зареєстроване за її місцем паспортної реєстрації. Оскільки склад її багатодітної сім`ї змінився і вона змінила прізвище на прізвище другого чоловіка « [PERSON] », у неї виникла необхідність у внесенні відповідних змін в документи та отриманні нового посвідчення багатодітної сім`ї. Вона звернулась в Управління соціального захисту населення (Лівобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради з проханням видати їй та членам її сім`ї нові посвідчення «Батьків багатодітної сім`ї» та посвідчення «Дитини з багатодітної сім`ї». До заяви вона надала всі необхідні документи, в тому числі документи, що підтверджують зміну прізвища та факт проживання всіх її чотирьох дітей із нею, довідки ДАП ВМР про реєстрацію місця проживання її та дітей, а також копію рішення суду про розірвання її першого шлюбу. Однак, вона отримала усну відмову з УСЗН (Лівобережне) у задоволенні її вимоги. Також їй було ознайомлено із Порядком виготовлення і видачі посвідчення «Батьків багатодітної сім`ї» та посвідчення «Дитини з багатодітної сім`ї», в пункті 3-2 якого зазначено, що у разі реєстрації повторного шлюбу та проживання із дітьми від попереднього шлюбу, до заяви мають бути додані документи, що підтверджують факт виховання дитини одним із батьків (копія рішення суду із зазначенням місця проживання дитини з одним із батьків після розірвання шлюбу, копія рішення суду про позбавлення батька чи матері батьківських визнання батька чи матері недієздатним (недієздатною), безвісти відсутнім (відсутньою), копія свідоцтва про смерть батька чи матері, копія свідоцтва про народження дитини у разі внесення змін в зв`язку з усиновленням). Тому їй було рекомендовано звернутись до суду для одержання рішення суду із визначенням місця проживання трьох її старших дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу. Оскільки вона не може надати необхідний документ на підтвердження місця проживання старших дітей із нею після розірвання шлюбу, всі члени її сім`ї позбавленні можливості користуватись належними їм пільгами. Тобто, виникла необхідність юридичного закріплення фактичного місця проживання її старших дітей із нею після розірвання шлюбу. Вона вважає, що проживання синів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із нею відповідає їх інтересам і не суперечить вимогам діючого законодавства. Нею при прийнятті рішення про те, що дітям краще проживати із нею додержано вимоги ст. 160 СК України. Відповідач своєю згодою на реєстрацію місця проживання дітей із нею та сплатою їй аліментів на їх утримання фактично підтвердив свою згоду на проживання дітей із нею. Необхідність юридичного закріплення місця проживання дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із нею для отримання належних всім членам їхньої сім`ї пільг понудила її звернутись з даним позовом до суду. Її діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , не можуть висловити свою думку щодо визначення їх місця проживання із нею, яке фактично вже визначено, оскільки їх вік це не дозволяє. Вважає, що на даний час проживання синів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із нею - їх матір`ю, яка фактично проживає з ними, буде відповідати саме інтересам дітей, позитивно сприятиме їх розвитку, як психологічному, так і фізичному. Позивачка [PERSON] в підготовче засідання не з`явилася, одночасно із позовною заявою подала клопотання, в якому просить розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 5). Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, проте його представник - адвокат Довбня А.С. через канцелярію суду подав заяву, в якій просив розглянути позовну заяву без їхньої із відповідачем участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі, просив позовні вимоги задовольнити (а.с. 41943). Представник органу опіки та піклування - Виконавчого комітету Вінницької міської ради в підготовче засідання не з`явився. Проте, начальник Служби у справах дітей Л. Шафранська надіслала на адресу суду висновок виконавчого комітету Вінницької міської ради від 04.11.2021 року № 01-00-011-73742 про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей та заяву заступника начальника відділу захисту прав дітей служби у справах дітей Вінницької міської ради Н. Остапець, в якій остання просить справу розглянути та винести рішення у її відсутності, підтримує висновок виконавчого комітету Вінницької міської ради від 04.11.2021 року № 01-00-011-73742 (а.с. 59-64). В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши позиції сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що визнання відповідачем позову слід прийняти, а позов задовольнити, виходячи із наступного. За змістом ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 20.10.2013 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області за актовим записом № 2913. Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 10-12). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.05.2018 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 20.10.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області за актовим записом № 2913 (а.с. 8). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.06.2018 року стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , аліменти в твердій грошовій сумі 1492 грн. 00 коп., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з наступною індексацією відповідно до закону, на кожну дитину, щомісячно, починаючи стягнення з 11.05.2018 року, до досягнення дітьми повноліття (а.с. 19-21). 12.02.2021 року Вінницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) зареєстровано шлюб за актовим записом № 229, між [PERSON] та [PERSON] . Прізвище після державної реєстрації дружини змінено на « [PERSON] » (а.с. 9). Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 13). Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 23). Згідно із довідками, виданими Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради від 02.01.2018 року за номерами 18, 19, 20, від 30.03.2021 року за № 21339, від 21.07.2021 року за № 50433, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою [ADDRESS] (а.с. 14-18). Згідно із актом про тимчасове перебування від 03.08.2021 року, складеним комісією в складі голови ОСББ «Чехова-Комфорт» Шафранської А.О., встановлено, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та тимчасово перебуває без реєстрації [PERSON] (а.с. 22) Згідно із посвідчення серії [NUMBER] , виданим Управлінням соціального захисту населення (Лівобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради 04.04.2019 року, строком дії до 17.06.2032 року, [PERSON] має право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей (а.с. 24). Звернувшись до Управління соціального захисту населення (Лівобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради з проханням видати їй та членам її сім`ї нові посвідчення «Батьків багатодітної сім`ї» та «Дитини з багатодітної сім`ї» позивачка отримала усну відмову з УСЗН (Лівобережне) у задоволенні її вимоги у зв`язку з відсутністю рішення суду із зазначенням місця проживання дитини з одним із батьків після розірвання шлюбу. За змістом положень частин 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 3, 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02.09.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 закріпила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Згідно із ч. 1 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частинами 1, 2 статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). При визначенні місця проживання дитини судам необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Під час вирішення даного спору суд насамперед виходить з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно із висновком органу опіки та піклування - виконавчого комітету Вінницької міської ради від 04.11.2021 року № 01-00-011-73742 про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей, вирішено за доцільне визначити місця проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] (а.с.60-62). До такого висновку орган опіки та піклування дійшов, виходячи з того, що у сім`ї матері [PERSON] за вищевказаною адресою створені належні умови для проживання дітей, ознаки та чинники, що спричиняють складні життєві обставини, відсутні. Зважаючи на викладене, визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що матір`ю дітей створені належні умови для проживання малолітніх дітей, вона займається їх вихованням, піклується про їх фізичний та духовний розвиток, дбає про їх матеріальне забезпечення, на час ухвалення рішення діти проживають біля матері за згодою батька, а тому позов слід задовольнити, оскільки зазначене відповідає якнайкращим інтересам дітей та засадам справедливості, добросовісності і розумності. Ураховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, та беручи до уваги те, що позивачка бажає судові витрати, пов`язані з розглядом справи, залишити за собою, суд не вбачає підстав стягувати із відповідача на користь позивачки сплачений нею судовий збір. Разом із тим, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то позивачці слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову.

Outcome: approved