Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

05.02.2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ВАТ «Житомирводбуд» про визнання права приватної власності на частину нежитлового приміщення - магазину, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги позивач мотивує тим, що згідно рішення № 2 правління ВАТ «Житомирводбуд» від 10 лютого 2006 року вирішено реалізувати позивачу частину приміщення магазину ДП «Торгівельно-постачальна фірма ВАТ «Житомирводбуд», що знаходиться за адресою: [ADDRESS], площею 194,1 квадратних метри, зданого в експлуатацію у 1976 році, вартістю 13358 гривень, без врахування ПДВ. 22 лютого 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу № 4, згідно якого продавець - ДП «Торгівельно-постачальна фірма ВАТ «Житомирводбуд» зобов'язалось передати позивачу у власність вказану частину приміщення магазину та передати в користування земельну ділянку, яка прилягає до частини приміщення магазину, а позивач в свою чергу зобов'язувалась прийняти частину приміщення магазину і земельну ділянку та сплатити обумовлену договором суму. Умови даного договору були виконані сторонами в повному обсязі, тобто відпоповідач передав позивачу у власність частину приміщення магазину, розташованого по [ADDRESS], а позивач сплатила обумовлену договором суму коштів. Вказаний договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально та відповідно не було проведено його державну реєстрацію у зв'язку з тим, що відповідач не мав коштів на виготовлення необхідних для нотаріального посвідчення документів. Починаючи з часу укладення договору та передачі позивачу у власність частини приміщення магазину разом з земельною ділянкою позивач постійно, щомісячно, сплачує орендну плату за землю в Степанівську сільську раду Ємільчинського району Житомирської області. На даний час позивач має намір зареєструвати право власності та отримати свідоцтво про право власності на вказане приміщення магазину, однак реєстраційна служба Ємільчинського районного управління юстиції, куди позивач звернулась, відмовляє їй у видачі свідоцтва мотивуючи тим, що договір купівлі-продажу № 4 від 22.02.2006 року не був нотаріально посвідчений. Позивач просила визнати договір купівлі-продажу № 4 від 22.02.2006 року таким, що відбувся, а також визнати її власником частини нежитлового приміщення - магазину, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], площею 194,1 кв. м., зданого в експлуатацію у 1976 році. В судове засідання позивач не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі та задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача ВАТ «Житомирводбуд» в судове засідання повторно не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі та не надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі. З-за таких обставин, суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.ст. 169, 224 ЦПК України. У відповідності до ст. 197 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення № 2 правління ВАТ «Житомирводбуд» від 10 лютого 2006 року вирішено реалізувати [PERSON] частину приміщення магазину ДП «Торгівельно-постачальна фірма ВАТ «Житомирводбуд», що знаходиться за адресою: [ADDRESS], площею 194,1 кв. м., вартістю 13358 гривень без врахування ПДВ (а.с. 12). 22 лютого 2006 року між [PERSON] та ДП «Торгівельно-постачальна фірма ВАТ «Житомирводбуд» було укладено договір купівлі-продажу № 4, згідно якого продавець - ДП «Торгівельно-постачальна фірма ВАТ «Житомирводбуд» зобов'язалось передати у власність [PERSON] частину приміщення магазину площею 194,1 кв. м., а також передати в користування земельну ділянку, яка прилягає до частини приміщення магазину, а [PERSON] в свою чергу зобов'язувалась прийняти частину приміщення магазину і земельну ділянку та сплатити обумовлену договором суму (а.с. 4-5). Відповідно до накладної від 22.02.2006 року ВАТ «Житомирводбуд» отримав від [PERSON] 13358 (тринадцять тисяч триста п'ятдесят вісім) гривень 00 копійок оплати за частину нежитлового приміщення - магазину площею 194,1 кв. м. (а.с. 7). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник вправі вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, оспорювання. Відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів передбачено визнання права. Згідно ч. 1 ст. 114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Проаналізувавши наявні у справі докази суд вбачає обставини, які незважаючи на інше свідчать про набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно. З огляду на викладене та враховуючи те, що позивач правомірно використовує нежитлове приміщення - магазин площею 194,1 кв. м., який розташований за адресою: [ADDRESS], не порушуючи, при цьому, права та інтереси третіх осіб, оскільки приміщення є самостійним об'єктом цивільних прав та індивідуально-визначеним майном, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити. Що стосується позовних вимог в частині визнання договору купівлі-продажу від 22.02.2006 року таким, що відбувся, слід зазначити наступне. Частина 2 ст. 220 ЦК України передбачає, що, якщо сторони домовилися щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відтак, судом встановлено, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне виконання договору, однак відповідач ухилився від виконання своїх зобов'язань щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення - магазину, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], площею 194,1 кв. м., у зв'язку з чим у суду є підстави визнати вищевказаний договір таким, що фактично відбувся, та визнати за позивачем право власності на частину нежитлового приміщення - магазину, а отже позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved