Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

06 листопада 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що у 1988 році її чоловіку [PERSON], як працівнику Теофіпольського цукрового заводу, було виділено житлову площу у гуртожитку, який перебував на балансі заводу, де їх сім'я і фактично проживала до 2007 року в кімнатах [NUMBER] та [NUMBER]. У 2007 році, через хворобу баби та матері, змушена була тимчасово виїхати на проживання в [ADDRESS], але періодично з'являлася в кімнатах. На прохання [PERSON] дозволила їй тимчасово поселитися в цих кімнатах за умови їх звільнення за першої ж вимоги позивача, де [PERSON] проживає з 01 березня 2007 року. Починаючи з 2013 року неодноразово зверталася до [PERSON] з вимогою звільнення її кімнат, однак отримує відмови. Позивачем заявлено вимоги усунути перешкоди у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення її у кімнати [NUMBER] та [NUMBER] гуртожитку по [ADDRESS], а також виселити відповідача [PERSON] із даних кімнат без надання іншого жилого приміщення. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач є тимчасовим жильцем і в силу ст.ст. 98 та 99 ЖК УРСР самостійного права на займане жиле приміщення не набуває незалежно від тривалості проживання, на вимогу наймача зобов'язана негайно звільнити приміщення, в разі відмови - виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. В ході судового розгляду позивач свої позовні вимоги підтримала та пояснила, що в 1988 році її чоловіку, який працював і в даний час працює на цукровому заводі, було надано для проживання кімнату № [NUMBER] в гуртожитку, через кілька років була надана сусідня, менша за площею, кімната № [NUMBER], де проживали вони з чоловіком та двоє їх дітей, в даний час повнолітні. В 2007 році чоловік з дітьми виселилися з кімнат зі зняттям з реєстрації, а вона змушена була тимчасово переселитися в село Святець, з метою догляду за своєю бабою та матір'ю, які потребують стороннього догляду. В 2013 році баба померла, але необхідно було здійснювати догляд за матір'ю, яка пересувається на милицях, тому звернулася до [PERSON] з вимогою звільнення житла для поселення в них матері, що дасть можливість не їздити з с. Святець в смт Теофіполь на роботу, однак [PERSON] відмовилася виселятися. Представник позивача [PERSON], в ході розгляду в судовому засіданні, яке відбулося 06 лютого 2017 року, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та зазначила, що [PERSON] була тимчасово підселена за згодою керівництва цукрового заводу та самого наймача [PERSON], [PERSON] при вселенні написала розписку про звільнення займаних кімнат за першої ж вимоги [PERSON] Відповідач [PERSON] позовних вимог не визнала, у своєму письмовому запереченні зазначила, що позивач, заявляючи вимогу вселити її в кімнату № [NUMBER] площею 17,9 кв.м та в кімнату № [NUMBER] площею 11,5 кв.м., не вказує, чи має вона право на додаткову площу і чому вимагає надання їй одній для проживання дві кімнати. Відповідач вказує, що в 1998 році позивачкою було збудовано житловий будинок площею понад 150 кв.м. по [ADDRESS], тому звернулася до неї з проханням надати одну з кімнат у користування, які рахувалися за [PERSON], але пустували, однак [PERSON] наполягала на наданні лише обох кімнат за умови сплати комунальних платежів. В кімнатах ніяких речей [PERSON] не було, лише дві шафи та металеве ліжко, належні гуртожитку і які були здані коменданту, в кімнатах були замінені двері, так як старі були непридатними для використання через свій тривалий термін експлуатації, та був зроблений ремонт. Відповідач зазначає, що не відповідає дійсності твердження позивачки у позовній заяві про періодичне з'явлення в гуртожитку, так як ніякого інтересу до кімнат [PERSON] не проявляла до 2014 року, тобто до тих пір, поки гуртожиток не було передано від цукрового заводу до селищної ради та розпочато процес приватизації кімнат гуртожитку, після чого [PERSON] стала вимагати усунення перешкод у користуванні гуртожитком. [PERSON] також вказує, що відповідно до ст. 107 ЖК УРСР наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це, тому належним позивачем за вимогою про виселення може бути лише Теофіпольська селищна рада, як власник гуртожитку. Крім того, відповідач, сплачуючи впродовж усього часу свого проживання комунальні платежі за користування жилим приміщенням, не може вважатися тимчасовим жильцем в силу ст. 98 ЖК УРСР, яка передбачає можливість проживання тимчасових жильців без стягнення плати за користування приміщенням. В ході судового засідання відповідач також заперечила проти задоволення позову та додатково пояснила, що позивачем [PERSON] та її чоловіком неподалік цукрового заводу по [ADDRESS] в 2007 році було побудовано житловий будинок, куди переселилися родина [PERSON] і де вони проживають до даного часу, в тому числі і сама позивач. Так як кімнати пустували, тому попросила позивача надати одну з кімнат для проживання, так як недавно вийшла заміж і її сім'ї не було можливості проживати ні у квартирі її матері, ні в квартирі свекрухи. [PERSON] надала дозвіл на проживання, але в обох кімнатах, а також отримавши дозвіл адміністрації цукрового заводу, переселилася в гуртожиток в кімнати [NUMBER] та [NUMBER], де проживає до даного часу. Впродовж усього часу проживання сплачувала комунальні платежі, а [PERSON] цими кімнатами стала цікавитися лише в 2014 році, коли з'явилася можливість їх приватизації, для подальшого продажу. Сама [PERSON] їй пропонувала дати можливість побути в кімнатах на час перевірки комісією селищної ради факту проживання, після чого проживала б там і далі, а після приватизації могла їх і придбати. Представник відповідача [PERSON] позовних вимог не визнав та пояснив, що позивач є сезонним працівником цукрового заводу, тому не має підстав на проживання в гуртожитку, вона забезпечена власним житлом, оскільки є співвласником житлового будинку, побудованого в шлюбі. Крім того, позивач не має права на вселення у спірні кімнати своєї матері, на що посилається позивач, оскільки матері жила площа в гуртожитку не надавалася. Від відповідача Теофіпольської селищної ради Теофіпольського району Хмельницької області надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Частиною 1 статті 127 ЖК УРСР визначено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватися гуртожитки. Згідно ч. 2 ст. 128 ЖК УРСР, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави для виселення з гуртожитків передбачені статтею 132 ЖК УРСР, зокрема, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчилися у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину, а осіб, які припинили роботу з інших підстав, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. 20 січня 1988 року профспілковим комітетом Теофіпольського цукрового заводу було виділено кімнату в гуртожитку слюсарю вапняного відділу Теофіпольського цукрового заводу [PERSON] на підставі його заяви, а 11 серпня 1992 року йому було виділено другу кімнату що вбачається з витягу з протоколів засідання профкому Теофіпольського цукрозаводу від 20 січня 1988 року № 32 та від 11 серпня 1992 року № 57, ордерів на вселення не видавалося. В 2007 році чоловік позивачки та її двоє дітей переселилися в житловий будинок по [ADDRESS], який був побудований у період перебування позивача в шлюбі [PERSON], де вони проживають до даного часу, дані обставини визнаються усіма сторонами, тому, в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягають. Відповідно до заяви позивача на ім'я голови правління ВАТ «Теофіпольський цукровий завод», вона надала свою згоду на проживання [PERSON] з сім'єю в кімнатах [NUMBER]-[NUMBER] гуртожитку, які рахуються за нею, згода надана на проживання тимчасово з 01 березня 2007 року з умовою, що [PERSON] зобов'язується звільнити ці кімнати за першою вимогою [PERSON] Своєю розпискою від 20 лютого 2007 року [PERSON] зобов'язалася звільнити кімнати [NUMBER]-[NUMBER] за першою вимогою [PERSON] 20 листопада 2012 року Теофіпольська селищна рада своїм рішенням № 14-17/2012 надала згоду на прийняття гуртожитку по [ADDRESS] у комунальну власність територіальної громади смт Теофіполь. 28 серпня 2013 року селищна рада залишила цілісний майновий комплекс вищезазначеного гуртожитку у статусі «гуртожиток» та надала дозвіл на приватизацію його житлових і нежитлових приміщень згідно рішення № 6-22/2013. Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 23 лютого 2016 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2016 року, Теофіпольській селищній раді було відмовлено в позові про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - кімнатами [NUMBER] і [NUMBER] гуртожитку по [ADDRESS], тому вона має право на проживання в гуртожитку та, відповідно, на вселення. Разом з тим, позивач з 2006 року перебуває в шлюбі з [PERSON], які мають на утриманні малолітнього сина, [INFO], що підтверджується наданими позивачем свідоцтвами про шлюб та народження. Чоловік позивачки з 2009 року працює на ПАТ «Теофіпольському цукровому заводі», спочатку сезонно, а починаючи з 2012 року - постійно, що вбачається з довідки ПАТ «Теофіпольський цукровий завод» від 27 лютого 2017 року № 434 та копією трудової книжки. Сама позивач також працювала на заводі з 2009 року по 2011 рік сезонно, в сезон переробки цукрових буряків, з посади була звільнена за угодою сторін відповідно до п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України, що вбачається з наданої нею копії трудової книжки. Таким чином, в 2007 році відповідач [PERSON] була поселена в гуртожиток з дозволу адміністрації цукрового заводу - власника гуртожитку та наймача кімнат [PERSON], після початку роботи на заводі самої позивачки та її чоловіка, виселення її з гуртожитку стало можливим лише за наявності підстав, передбачених ст. 132 ЖК УРСР, незважаючи на те, що гуртожиток в подальшому був переданий у комунальну власність. В ході судового розгляду стороною позивача не доведено підстав, передбачених ст. 132 ЖК УРСР, для виселення [PERSON], тому позов в частині вимоги про її виселення з обох кімнат задоволенню не підлягає. Оскільки, за наявності підстав для вселення позивача [PERSON] та відсутності підстав для виселення [PERSON], враховуючи, що [PERSON] має право на проживання в гуртожитку одна, оскільки члени її сім'ї виселилися та втратили своє право на проживання, а [PERSON] проживає з малолітньою дитиною, тому суд вважає за можливе, з урахуванням прав малолітньої дитини відповідача, виселити [PERSON] лише з однієї з кімнат, а саме, з кімнати № [NUMBER], площа якої є меншою за площу кімнати № [NUMBER], та вселити позивача в кімнату № [NUMBER], що є справедливим та враховує право на проживання у гуртожитку позивача, відповідача, а також малолітньої дитини відповідача. Суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин положення ст.ст. 98, 99 ЖК УРСР щодо тимчасових жильців, так як однією з умов для визначення іншої особи тимчасовим жильцем є проживання таких осіб без стягнення плати за користування, при тому, що [PERSON] впродовж усього часу проживання в спірних кімнатах сплачувала комунальні послуги - спочатку плата за послуги вираховувалася з заробітної плати її чоловіка, а пізніше сплачувала готівкою. Факт сплати послуг та обставини її оплати визнається обома сторонами. Сторонами не було заявлено клопотань зобов'язати надати оригінали письмових доказів, які були надані у копіях. Судовий збір підлягає стягненню порівну з обох відповідачів пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial