Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

05.06.2018 позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про зняття з реєстрації та визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 28.11.2017 він уклав договір купівлі- продажу квартири [ADDRESS] із відповідачами. На теперішній час він є власником зазначеної квартири. Відповідачі не знялись з реєстрації за вказаною адресою, хоча в квартирі не мешкають, квартирою не цікавляться, комунальні послуги не сплачують. Факт реєстрації в квартирі є перешкодою у здійсненні права користування та розпорядження майном. На теперішній час відповідачі проживають у Сполучених Штатах Америки. У зв'язку з чим позивач просить зняття з реєстрації та визнати осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням відповідачів. Позивач звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, підтримав позов, просив задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про день та час слухання справи були повідомлені належним чином, звернулись до суду з нотаріально посвідченою заявою, у якій зазначили, що проти позовних вимог не заперечують, справу просили розглядати за їх відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи приходить до наступного: Приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі- продажу квартири [PERSON], [PERSON], [PERSON] передали, а [PERSON] прийн у власність [ADDRESS] (а.с.6). З технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] вбачається, що паспорт видано [PERSON] (а.с 45-47). Статтею 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантовано непорушність права власності. З заяви, яка нотаріально посвідчена, вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] дійсно на теперішній час зареєстровані за адресою [ADDRESS] (а.с 35). Як випливає з позовної заяви позивач просить захистити його право як власника відповідно до статті 391 ЦК України, окрім того, судом встановлено, що відповідачі не є ні членом сім'ї відповідно до ст. 156 ЖК України, ні наймачем, ні якоюсь іншою особою, що має право на користування квартирою позивача, натомість реєстрація відповідачів перешкоджає позивачу у користуванні його нерухомим майном, більш того позивач змушений нести тягар сплати комунальних послуг в тому числі і за відповідачів. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 вбачається, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Разом з тим, відповідно до частини першої ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином відсутні підстави задоволення позовних вимог у частині зняття з реєстрації, оскільки наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно до вищезазначеного закону є підставою для зняття особи з реєстрації. Згідно положень ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір у розмірі 704,8 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial