Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

05.12.2013 року відкрито провадження у справі. Позивачка свої вимоги мотивує тим, що 13.09.2013 року близько 10 години в м. Охтирка на вул. Батюка біля магазину «Еко-маркет» сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля - маршрутного таксі «Рута» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON], який рухався з пров. Харківського зі сторони автостанції і виконував поворот праворуч на вул. Батюка, та скоїв наїзд на [PERSON] В результаті наїзду остання отримала тілесні ушкодження у вигляді політравми, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, обширної забійної рани потилиці та обширної забійної рани лівої гомілки, забою грудної клітини, шийного відділу хребта, які, відповідно до висновку експерта, відносяться до легких тілесних ушкоджень, що потягли короткочасний розлад здоров'я. Позивачка пройшла курс лікування у лікарні в хірургічному та неврологічному відділеннях, нею були витрачені кошти на лікування у розмірі 1474,80 грн. В результаті дорожньо-транспортної пригоди позивачка перенесла моральні страждання, оскільки під час наїзду пережила стрес, страх за своє життя та здоров'я, враховуючи характер тілесних ушкоджень та її вік боялася за те, чи відновиться фізичний стан, порушився звичайний спосіб життя, тривалий час потребувала сторонньої допомоги, що пригнічувало її. Тому просить стягнути з відповідача 1474,80 грн. матеріальної шкоди, 3000 грн. моральної шкоди та судові витрати. Ухвалою суду від 29.01.2014 року позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, залишені без розгляду за заявою повноважного представника позивача відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Позивачка в судовому засіданні 17.01.2014 року заявлені вимоги підтримала та пояснила, що 13.09.2013 року вона сама йшла по вул. Батюка в м. Охтирка Сумської області в сторону ринка, коли переходила дорогу по пішохідному переходу відчула удар в ліву ногу, впала та втратила свідомість. Прийшла до свідомості вже в лікарні. Лікарі поставили діагноз: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, рвана рана ноги, рана голови. 11 днів проходила лікування в хірургічному відділенні КЗ «Охтирська ЦРЛ», потім доліковувалася в неврологічному відділенні. Просила стягнути заподіяну їй шкоду з водія маршрутного таксі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] пояснила, що 13.09.2013 року відповідач скоїв наїзд на позивачку, яка доводиться їй матір'ю. В лікарню приїхав власник автомобіля [PERSON], який придбав ліки, сплатив 2000 грн. та пообіцяв сплатити ще 3000 грн., які до цього часу не сплачені. Після цього здоров'ям матері більше не цікавилися. На сплачені 2000 грн. ними були придбані ліки. Просила стягнути 3000 грн. моральної шкоди, яка була спричинена в зв'язку з ушкодженням здоров'я, та судові витрати. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 3000 грн., які просив стягнути на користь позивачки. Також просив стягнути витрати за надання правової допомоги в розмірі 3000 грн. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що він працює водієм маршрутного таксі. 13.09.2013 року він, виконуючи трудові обов'язки, керував автомобілем «Рута» державний номерний знак [NUMBER], який належить його роботодавцю [PERSON], по маршруту Охтирка-Суми. Виїхавши з автовокзалу, він доїхав до перехрестя вул. Батюка та пров. Харківського, повернув праворуч, доїхав до пішохідного переходу та зупинився, пропускаючи автомобіль, який рухався ліворуч. Коли вирішив рушати, почув крик людей, вийшов з автомобіля та побачив позивачку, яка лежала на пішохідному переході. Останній намагалися надати допомогу, викликали швидку та працівників міліції, які на місці склали схему події. В лікарні власник маршрутного таксі придбав ліки та передав онуку позивачки 2000 грн. Зазначив, що наїзду на позивачку не скоював. Крім того, вважає, що позов поданий до неналежного відповідача, оскільки він не являється власником автомобіля, а перебуває у трудових відносинах з останнім. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача позовні вимоги не визнала в повному обсязі, зазначила, що не надано належних та допустимих доказів в підтвердження скоєння наїзду на позивачку. Крім того, згідно положень чинного законодавства, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових обов'язків, не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Також зазначила, що відповідальність водія транспортного засобу перед третіми особами застрахована, однак позивачка не зверталася до страхової компанії для виплати відшкодування. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Допитаний в судовому засіданні спеціаліст [PERSON] суду пояснив, що ним на підставі медичної документації була проведена судово-медична експертиза стосовно тілесних ушкоджень [PERSON], які були віднесені до легких тілесних ушкоджень, оскільки, хоча остання й знаходилася на лікуванні протягом 23 днів, однак об'єктивних підтверджуючих даних наявності струсу головного мозку не було. Зазначені в медичній документації тілесні пошкодження не могли виникнути лише від одного падіння. Розташування отриманих ушкоджень свідчить про необхідність як мінімум двох дій для їх утворення. Свідок [PERSON] суду пояснив, що 13.09.2013 року йому зателефонували знайомі та повідомили, що на вул. Батюка трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю належного йому на праві власності автомобіля. Коли він приїхав на місце пригоди позивачки вже не було. Потім він поїхав до лікарні, на санпропускнику [PERSON] надавали медичну допомогу, він придбав ліки на 370 грн. та 2000 грн. віддав онуку позивачки. Страхову компанію «Гарантія», в якій на той час була застрахована цивільна відповідальність, про подію не повідомляли. Потім до нього зверталася донька позивачки та просила сплатити 5000 доларів США, після чого донька зверталася з проханням сплатити 3000 доларів США до відповідача. Також зазначив, що [PERSON] перебуває з ним в трудових відносинах та в той день виконував свої трудові обов'язки. Останній пояснював йому, що він пропускав людей на пішохідному переході, позивачка стояла і розмовляла з чоловіком, потім пішла. Коли вона впала, автомобіль ще не рухався. Свідок [PERSON] пояснив, що 13.09.2013 року він знаходився неподалік перехрестя вул. Батюка та пров. Харківського, почув крики людей, обернувся та побачив навпроти магазину «Еко-маркет» позивачку, яка лежала перед маршрутним таксі, яке стояло на середині пішохідного переходу. Самої події він не бачив. Свідок [PERSON] суду пояснив, що 13.09.2013 року він бачив, як на перехресті пров. Харківський та вул. Батюка м. Охтирка зупинився автомобіль маршрутного таксі перед пішохідним переходом. В цей час біля пішохідного переходу стояла жінка і розмовляла з чоловіком на велосипеді. Він відволікся і через деякий час вже побачив, як жінка лежала біля маршрутки. Свідок [PERSON] суду пояснив, що 13.09.2013 року він йшов по вул. Батюка, бачив позивачку, яка йшла та розмовляла з чоловіком, який йшов трохи позаду неї та вів велосипед. Позивачка стала переходити дорогу. В цей час автомобіль таксі зупинився, пропускаючи інший автомобіль, жінка йшла прямо на автомобіль, після чого впала. Він підійшов до [PERSON], присів біля неї, вона була в свідомості, він запитував її чи вона розуміє, що з нею трапилося, вона сказала, що розуміє. Надавав їй першу медичну допомогу. Потім [PERSON] йому повідомив, що позивачка вимагала у нього гроші. Свідок [PERSON] пояснив, що 13.09.2013 року, коли позивачка, якій він доводиться онуком, потрапила в лікарню після дорожньо-транспортної пригоди, йому [PERSON] передав кошти в сумі 2000 грн., які в подальшому він передав [PERSON] Також [PERSON] пообіцяв, що в подальшому буде оплачене лікування та моральна шкода. Водій автомобіля біля лікарні сказав, що він їхав, з кимось забалакався, не помітив бабусю і здійснив наїзд. Суд проаналізував матеріали справи, вислухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, покази свідків, дослідив письмові докази, дійшов наступного висновку. Між сторонами виникли правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Судом встановлено, що [PERSON] працевлаштований водієм у фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності [PERSON], який являється власником автомобіля «Рута» державний номерний знак [NUMBER], що підтверджується трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 21.05.2013 року та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER]. 13.09.2013 року близько 10 години, [PERSON], виконував свої трудові обов'язки та здійснював рейс за маршрутом Охтирка-Суми. З матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1201320060001353 від 11.10.2013 року, та постанови про закриття кримінального провадження від 11.11.2013 року вбачається, що водій [PERSON] факт наїзду чи зіткнення із пішоходом заперечував. [PERSON] вказувала, що відчула удар і після цього впала і втратила свідомість. В ході проведення перевірки, під час опитування остання вказала, що ушкодження отримала в результаті своєї необережності, оскільки спіткнулася і впала на капот автомобіля «Рута», а під час її допиту в якості свідка пояснила, що її вдарив даний автомобіль коли вона переходила дорогу. Зазначене кримінальне провадження постановою старшого слідчого було закрито 11.11.2013 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України в зв'язку з встановленням відсутності в діянні ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Згідно повідомлення відділення ДАІ Охтирського МВ УМВС України в Сумській області від 15.01.2014 року № 960, відносно [PERSON] адміністративний протокол за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення працівниками ВДАІ не складався. З пояснень свідка [PERSON] вбачається, що в той час, як жінка впала, автомобіль таксі не рухався. Відповідно до ч. 3 і ч. 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, наданими та дослідженими в судовому засіданні доказами не доведено факту отримання позивачкою тілесних ушкоджень саме від дії джерела підвищеної небезпеки під час його експлуатації. Крім того, відповідно до вимог ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року ( в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.). Статтею 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов'язків. Отже, відповідач [PERSON], який керував вказаним джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з власником цього джерела, не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки в розумінні ч. 1 ст. 1187 ЦК України, тому і не повинен нести відповідальність за шкоду перед потерпілими навіть за умови доведення факту завдання шкоди здоров'ю внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані та задоволенню не підлягають. В зв'язку з відсутністю підстав для задоволення заявлених вимог відсутні підстави для відшкодування судових витрат, згідно з положеннями ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed