Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

06 серпня 2013 року позивач [PERSON], яка діє в інтересах померлої [PERSON] звернулась до Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до приватного підприємства «ІРД» (далі - ПП «ІРД») про захист гідності, честі, відшкодування моральної шкоди. Зазначила, що 17 вересня 2011 року померла її донька [PERSON], яка мешкала за адресою: [ADDRESS]. 12 липня 2013 року двірники філії «Домсервіс» ПП «ІРД» під керівництвом майстра [PERSON] заклеїли вхідні двері померлої листівками з написом російською мовою «Должник». Посилається на те, що поширені відповідачем відомості не відповідають дійсності і ганьблять гідність та честь доньки в очах сусідів, оскільки ніяких договірних відносин у доньки позивача з відповідачем не було. Вважає, що неправомірними діями відповідача їй завдана моральна шкода, яку вона оцінює у 10000 грн. Вона полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнала у зв'язку з приниженням гідності та честі її померлої доньки. Просить зобов'язати відповідача публічно вибачитись та спростувати викладений у листівці текст про заборгованість, що не відповідає дійсності і ганьбить гідність померлої, стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду 10000 грн. Належним чином повідомлений позивач в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву від 13.05.2014 р. про розгляд справи за її відсутності. Наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] з'явився у судове засідання 09.12.2013 р., 16.01.2014 р., 11.02.2014 р., 04.03.2014 р., в подальшому участі у розгляді справи не брав. Представник відповідача Момот М.В. з'явилась у судове засідання 04.03.2014 р., 13.05.2014 р., в подальшому участі у розгляді справи не брала. 29.05.2014 року надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до вимог ч.2 ст.158, ч.2 ст.197 ЦПК України у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 10.10.1995 р. [PERSON] та [PERSON] значаться власниками квартири [ADDRESS] На підставі рішення Ясинуватської міської ради № 61с/1326 від 14.09.2010 р. будинки, що знаходились в міській комунальній власності, у тому числі і будинок, де знаходиться зазначена квартира, передані з балансу комунального підприємства «Об'єднання житлово-комунального господарства Ясинуватської міської ради» на баланс приватного підприємства «ІРД». Отже, відповідач у цій справі є належним балансоутримувачем, а тому він має права, передбачені частиною першою статті 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». 31.01.2011 р. [PERSON] отримала від представника відповідача для ознайомлення і підписання проект договору про надання послуг на утримання будинку і прибудинкової території про що свідчить розписка від 31.01.2011 р. та відповідний проект договору, підписаний виконавцем послуг, що наявні в матеріалах справи. Зазначені обставини підтверджує відповідач також у листі № 18 від 28.01.2014 р. Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. В судовому засідання встановлено, що [PERSON] за життя отримувала відповідні житлово-комунальні послуги. Також судом встановлено, що відповідач у справі продовжує їх надавати у повному обсязі до теперішнього часу. Відомостей про те, що [PERSON] отримувала послуги з утримання будинку і прибудинкової території від інших виконавців, позивачем суду не надано. Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER], виданого 19.09.2011 р. [PERSON] померла [INFO] р. Зі слів представника позивача відомості про факт смерті власника житла до ПП «ІРД» не подавались, тобто відповідач не знав і не міг знати про даний факт. Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між відповідачем на [PERSON], є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Відповідні правові висновки зроблені Верховним судом України у Постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13. Оглядом у судовому засіданні оборотної відомості по квартплаті по особовому рахунку [PERSON] № [NUMBER] встановлено, що станом на січень 2014 р. споживач має заборгованість 2949,48 грн. Розмір заборгованості, зазначений на листівці - 2579,82 грн., відповідає розміру заборгованості, зазначеному в оборотній відомості станом на кінець травня 2013 р. Таким чином судом встановлена наявність у померлої [PERSON] яка була споживачем, та якій належало означене житлове приміщення, як на час розміщення листівки, так і на час розгляду справи заборгованості по квартплаті. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 ст. 10 та ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 58 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета спору. Згідно ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушені розповсюдженням про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За приписами ч. 2 тієї ж статті право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім'ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Згідно ст. 26 Закону України «Про інформацію» джерелами інформації є передбачені або встановлені Законом носії інформації: документи та інші носії інформації, які являють собою матеріальні об'єкти, що зберігають інформацію, а також повідомлення засобів масової інформації, публічні виступи. В судовому засіданні досліджені листівки, які суд вважає джерелами інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Суд вважає інформацію, подану у листівках достовірною. При цьому суд враховує, що позивач не надав відповідачу відомостей про смерть [PERSON], а з часу смерті й дотепер особовий рахунок оформлений саме на [PERSON], що свідчить про свідоме введення відповідача в оману про власника означеного житлового приміщення. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Відтак вимоги щодо публічного вибачення задоволенню не підлягають. В частині вимог про відшкодування моральної шкоди суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пункт 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. (зі змін. і допов.) роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, судом встановлено, що відповідачем не вчинялись протиправні дії, не порушувались ані права позивача, ані права особи в інтересах якої вона звернулась до суду, що дає підстави стверджувати про відсутність шкоди як такої. Доказів понесення моральних чи фізичних страждань позивач не надав, лише послався на душевні страждання, які вона зазнала у зв'язку з приниженням гідності та честі її померлої доньки. Також суд звертає увагу на те, що позивачем не враховані приписи п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України, ч. 1 ст. 23 ЦК України, які визначили, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, у тому числі й ті, що полягають у приниженні честі та гідності фізичної особи. За змістом цих норм відповідне відшкодування може мати місце за умови, якщо приниження честі та гідності вчинено особисто особі, а не членам її сім'ї. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed