Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

06 травня 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що з 17 травня 1996 року він перебував у шлюбі з [PERSON]. За час шлюбних відносин у них народився син [PERSON], [INFO] та за час шлюбу вони придбали двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] у грудні 2004 року. З грудня 2004 року, вони всією сім'єю мешкали за вищезазначеною адресою. У квітні 2013 року ними була придбана трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS]. Це спільне сумісне майно було придбано за їх спільні грошові кошти. Після смерті [INFO] його дружини [PERSON], до третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори були подані заяви від нього та його сина [PERSON] про прийняття спадщини у строк, визначений чинним законодавством. На початку лютого 2014 року ним у третю Дніпропетровську державну нотаріальну контору, державному нотаріусу [PERSON] було надано рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2014 року про скасування заочного рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2009 року, а провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу закрито. Незважаючи на це, 11 квітня 2014 року [PERSON] видала свідоцтво про спадщину [PERSON], не взявши до уваги вищезазначене рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області та всупереч його законним інтересам. Зважаючи на те, що його право власності на 1/2 частину на майно за законом належить йому, а друга частина 1/2 майна повинна бути поділена між спадкоємцями, державний нотаріус третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] неправомірно та безпідставно видала свідоцтво на ім'я відповідача чим порушила закон. Просив: визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частки квартири [ADDRESS] і 3/4 частки квартири [ADDRESS]; визнати свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] і на 1/2 частку квартири [ADDRESS] видане на ім'я [PERSON] недійсним; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3654,00 грн. - витрат по сплаті судового збору. У судове засідання позивач не з'явилися, надав до суду письмову заяву в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти ухвалення рішення в заочному порядку. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не сповістив. Справа розглянута у порядку ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, надав до суду лист в якому просив провести розгляд справи за його відсутності Враховуючи те, що сторони, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з'явились, надали до суду письмові заяви, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено у судовому засіданні, з 17 травня 1996 року [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] За час шлюбних відносин у них народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2014 року (а.с. 8-9). 08 жовтня 2009 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішення набрало законної сили 03.11.2009 року (а.с. 39). [PERSON] у 2004 року придбала двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 30 листопада 2004 року, посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] (а.с. 62) та у квітні 2013 року [PERSON] була придбана трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 29 квітня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 86). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації смертей зроблено запис за № 5176 (а.с. 6). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно, яке належало їй за життя. Після смерті [PERSON], до третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори були подані заяви від [PERSON] від 30.09.2013 року та його сина [PERSON] від 17.09.2013 року про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст.ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння та користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку в спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. На підставі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 203 ЦК України, передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 цього ж Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У позові [PERSON] посилається на те, що на початку лютого 2014 року ним було надано у третю Дніпропетровську державну нотаріальну конторо державному нотаріусу Демуш Є.В. рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2014 року про скасування заочного рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2009 року, однак належних доказів до матеріалів справи не надає. Натомість згідно листа Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 25.04.2014 року № 1108/02-14 [PERSON] надана ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.01.2014 року до ноткантори 14.04.2014 року (а.с. 7). Згідно даного листа позивачеві запропоновано для вирішення питання щодо внесення змін до свідоцтва звернутися до суду в порядку ст. 1300 ЦК України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Нормами діючого законодавства не передбачено захисту порушеного права саме в межах заявлених вимог позивачем. Позивачем не надано до суду доказів тому, яким саме чином порушене його право відповідачем. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов про визнання права власності на частку спадкового майна та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним не підлягає задоволенню, а ні повністю, а ні частково, оскільки не вірно обрано спосіб захисту порушеного права, відповідно до ст. 15 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа: Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частку спадкового майна та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. На підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати по сплаті судового збору у сумі 3654 грн. 00 коп. понесені [PERSON] віднести за його рахунок (а. с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed