Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

06 грудня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 10 грудня 2018 року у справі відкрито провадження для розгляду у порядку загального позовного провадження /а. с. 39-40/. 17 січня 2019 року у справі закрито підготовче провадження /а. с. 52/. Від третьої особи у справі приватного нотаріуса Апатенко М. А. до суду 23 січня засобами поштового зв'язку надійшли письмові пояснення, у яких зазначила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог і просить справу розглянути без її участі. Відзив від відповідача надійшов засобами поштового зв'язку 28 січня, у яких представник просив розглянути справу за відсутності представника Ради та постановити рішення на підставі поданих доказів. Представник позивача 06 лютого подав до суду заяву про проведення судового засідання за відсутності сторони позивача, позов підтримав і просив задовольнити. Представник відповідача - Київської міської ради - не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, у матеріалах справи міститься відзив на позов, у якому також просив представник розглянути справу за його відсутності на підставі доказів, наявних у матеріалах справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач є донькою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER], виданим Жовневим районним бюро РАЦС у м. Києві за актовим записом № 3036. У подальшому, у зв'язку із реєстрацією шлюбу 28 квітня 1990 року, позивач змінила прізвище на «[PERSON]», відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Відділом РАЦС м. Долгопрудне Московської області за актовим записом № 177 /а. с. 8/. [PERSON] був зареєстрований і проживав у квартирі [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 02 квітня 1993 року, право власності на квартиру [NUMBER] належало батьку позивача - [PERSON], її матері - [PERSON], [PERSON] та самій позивачці у рівних частках - по 1/4 на кожного /а. с. 13/. Надалі мати ([PERSON].) успадкувала 1/4 частики від [PERSON] та стала власником 1/2 частки квартири, що підтверджено зворотнім записом від 04 серпня 1999 року на свідоцтві про право власності на житло, а також довідкою-характеристикою Київського міського БТІ від 12 серпня 1999 року /а. с. 14/. Після смерті матері позивачки ([PERSON].), яка померла [INFO] року, її частку (1/2 квартири) успадкував батько позивачки [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за законом, бланк ВВТ № 055323, 21.12.2004 року зареєстровано в реєстрі за № 2с-3183 /а. с. 15/. Таким чином 3/4 частки квартири володів [PERSON], а 1/4 володіла позивач - його дочка та єдиний спадкоємець [PERSON] 2014 року у батька позивачки виявили хронічну хворобу, і він періодично приїжджав у Торонто на лікування, під час чого знаходився на повному утриманні позивачки і був закріплений за адресою її проживання: [ADDRESS]. Це підтверджується фотопосвідченням виданим на ім'я батька позивачки від 15 квітня 2014 року з зазначенням спільної адреси проживання під час перебування на території Канади, податковою декларацією за 2018 рік про сплату [PERSON] муніципальних податків, спонсорським договором № А-2018-03018-000001 від 25 червня 2004 року, який є обов'язковим для перебування [PERSON] на території Канади, укладеним позивачкою відповідно до Закону про захист іммігрантів і біженців /а. с. 16-32/. [INFO] року [PERSON] - батько позивача - помер у Медичному центрі Святого Йосифа, де проходив лікування, і був похований на кладовищі «Сент Джон Діксі» в місті Торонто, що посвідчено свідоцтвом про смерть номер сертифікату [NUMBER] від 22 вересня 2017 року, засвідченим Генеральним консульством України в м. Торонто з офіційним перекладом /а. с. 9-11/. З письмових доказів, що містяться у матеріалах справи вбачається, що за період лікування в Канаді з 2014 по 2017 року батько більший період часу проживав у помешканні позивачки і отримував від неї матеріальну підтримку, у той же час вона сплачувала за нараховані комунальні послуги як до, так і після смерті батька, у квартирі [ADDRESS] у Києві, що є спадковим майном. Відтак слід дійти висновку, що з 2014 року батько проживав разом з позивачем та знаходився на її повному утриманні. Після його смерті відкрилась спадщина на нерухоме майно, яке належало йому при житті, а саме на 3/4 часток квартири [ADDRESS]. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Апатенко М. А., до якого позивач звернулась одразу при першій можливості по приїзду в Україну з питанням про прийняття в спадщину спадкового майна свого батька, відмовила їй у прийнятті заяви у зв'язку з пропуском нею строку на прийняття спадщини, про що надала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26 листопада 2018 року /а. с. 30/. Як встановлено, за життя [PERSON] заповіт не склав, а тому єдиною спадкоємницею за законом є його дочка - позивач у справі. Обґрунтовуючи поважність причин пропуску встановленого законом строку на звернення із заявою про прийняття спадщини, стороною позивача вказано, що звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не змогла через те, що вона з 2000 року працює у компанії «Симкор» та постійно проживає у Канаді, у м. Торонто. Виконуючи обов'язки замісника директора з квітня 2017 року по квітень 2018 року, вона була задіяна у важливій для корпорації розробці проекту, що повністю виключало можливість виїзду за межі Канади, що підтверджується змістом листа від 13 червня 2018 року за підписом Віце-президента Корпорації Симкор Інк, копія з перекладом якого міститься у матеріалах справи /а. с. 33-34/. Статтею 1268 Цивільного кодексу України передбачено право спадкоємця за законом чи заповітом прийняти спадщину або відмовитись від її прийняття. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, яка відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою і для прийняття якої встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини третьої статті 1272 Цивільного кодексу України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року передбачено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 Цивільного кодексу України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 Цивільного кодексу України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що строк на прийняття спадщини пропущений позивачкою з поважних причин, якими є велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємиці і місцем знаходження спадкового майна та складні умови праці, які, зокрема, пов'язані з тривалими закордонними відрядженнями, і тому вона була позбавлена можливості вчасно звернутись до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини. Відтак позивач пропустила строк для звернення з заявою про прийняття спадщини з поважної причини і позов підлягає задоволенню. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved