Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

07.08.2020 року до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якого на підставі довіреності діє [PERSON] , до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, Департамент адміністративних послуг Маріупольської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На обґрунтування вимог представник позивача [PERSON] посилається на те, що [PERSON] на праві приватної власності належить будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровано три особи: позивач, його колишня дружина [PERSON] та їх малолітні дочка [PERSON] . З 2010 р. відповідач з донькою у спірному будинку не машкають. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію за місцем мешкання № 7812 від 30.10.2010 р. та довідки № 8150 від 16.07.2020 р. зазначені особи мешкають за адресою: [ADDRESS] . Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає, тому просить визнати [PERSON] , [INFO] та малолітню [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15.09.2020 р. позовна заява залишена без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 01.10.2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду. У порядку, передбаченому ст. 279 ЦПК України, клопотань про розгляд справи у судовому засіданні за участю осіб до суду не надходило. Відповідач повідомлялася про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив, однак своїм правом не скористалася. Суд розглянув справу в порядку ч.5 ст. 279 ЦПК України, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та за відсутності клопотання сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При цьому, представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав, наполягав на задоволенні позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради - Мамаєва С.В. надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, вирішення справи залишила на розсуд суду з урахуванням прав та інтересів малолітньої дитини. Третя особа Департамент адміністративних послуг Маріупольської міської ради у судове засідання не з`явилася, письмові пояснення щодо позову не надала. Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України - без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши доводи позову та перевіривши їх наданими письмовими доказами, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що згідно з договором дарування жилого будинку від 07.09.2004 р. №1785, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Мошенко О.В., [PERSON] належить 4/25 частини житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до витягу про реєстрацію державну реєстрацію прав № 4998929 від 08.10.2004 року, [PERSON] належить будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] з 04.09.2010 р. по 10.07.2018 р. перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Згідно з довідкою Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 15.06.2020 р. №19-13.07-0451, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту про фактичне місце проживання від 19.06.2020 р., [PERSON] не мешкає у будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою № 8150 виданою начальником АТ «Керуюча компанія № 1» від 16.07.2020р. [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 20.04.2019 р., разом з нею у вказаній квартирі зареєстрована її донька [PERSON] , [INFO] . За змістом висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 13.11.2020 р. № 01.1-01-23-190, визнано недоцільним позбавляти малолітню [PERSON] , [INFO] права користування житловим приміщення, а саме: будинком [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Оцінюючи наведені позивачем доводи та вищевказані правові норми, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки відповідач більше року не проживає у спірній квартирі та добровільно не припиняє своєї реєстрації, тим самим порушує право позивача на користування та розпорядження майном на свій власний розсуд. Вимоги щодо визнання малолітньої [PERSON] особою, яка втратила право користування житлом, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, не підлягають задоволенню як такі що не відповідають вимогам закону та порушують права малолітньої особи на житло. На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач не наполягав на стягненні з відповідача сплаченого ним судового збору за подання позовної заяви до суду, тому суд вважає недоцільним вирішувати питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача судового збору. На підставі ч.1 ст. 319, ст. 391, ст. 405 ЦК України, ст.19 СК України, ст.ст. 9, 150 ЖК Української РСР, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: partial