Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

07.09.2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність банку. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] не виконує належним чином свої зобовязання за кредитним договором від 18.06.2008 року, в результаті чого виникла заборгованість, яка разом із штрафними санкціями складає 588753 грн. 07 коп.. Оскільки кредит було забезпечено іпотекою, банк просить звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру за адресою: м. Львів, вул. Довженка, 20/45, шляхом передачі її у власність банку та визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру. Представник позивача в судове засідання не зявився, надавши клопотання про розгляду позову без його участі. Відповідачі та представник відповідача [PERSON] [PERSON]РР. в судове засідання не зявилися. Про час та місце розгляду позову відповідачі повідомлені належним чином. Відповідачка [PERSON] не зявилася за невідомих обставин, від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про перенесення судового засідання з причини неможливості особисто прибути в дане судове засідання із зазначенням про зайнятість представника в іншому судовому засіданні. При цьому, відповідачем [PERSON] не зазначено, через які обставини він не має можливості прибути в судове засідання, а також не надано доказів наявності цих обставин і доказів зайнятості його представника в іншому судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 18.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 1301/0608/98-020, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 65000 доларів США строком до 17.06.2018 року. Позичальник зобовязався сплачувати кредит та відсотки за користування кредитом в розмірі 12,5% річних щомісяця згідно з графіком. Отримання коштів підтверджується заявами на видачу чергових траншів кредиту від 18.06.2008 року та від 24.06.2008 року, а також випискою по особовому рахунку № 22039066897101 за період з 18.06.2008 року по 25.05.2012 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 18.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та відповідачами укладено іпотечний договір, згідно з яким відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно квартиру за адресою: м. Львів, вул. Довженка, 20/45, яка належить їм на праві власності на підставі Біржового контракту № 104н/98, Договору купівлі-продажу від 19.02.1998 року. Іпотечним договором передбачено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобовязання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 10 іпотечнрого договору). В п. 18 іпотечного договору передбачено, що іпотека діє до припинення основного зобовязання. 25.05.2012 року між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого позивач отримав право вимоги за кредитним договором № 1301/0608/98-020 від 18.06.2008 року, що укладено з відповідачем [PERSON] 09.06.2012 року відповідачу [PERSON] направлено повідомлення про відступлення права вимоги із зазначенням нового найменування кредитора, його реквізитів, а також номерів телефонів, за якими можна отримати додаткову інформацію з цього приводу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. За вимогами, передбаченими в ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та впорядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобовязанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами, а з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Позивач вказує на те, що відповідач [PERSON] умови договору не виконує. Як вбачається з розрахунку заборгованості, станом на 28.07.2015 року заборгованість за кредитним договором складається з: - заборгованості за тілом кредиту в розмірі 24425,80 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення еквівалентно 655973 грн. 47 коп.(з розрахунку 26,855762 грн. за 1 долар США); - заборгованості по відсотках на суму 2260,16 доларів США, що на день ухвалення рішення еквівалентно 60698 грн. 32 коп. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.ст. 57, 58, 59, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За правилами ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. Відповідачі доказів належного виконання умов кредитного договору не надали, а також не надали доказів того, що невиконання зобовязань за кредитним договором сталося не з вини відповідача [PERSON] Таким чином, відповідачі, передавши в іпотеку належне їм на праві власності майно, а саме: квартиру за адресою: м. Львів, вул. Довженка, 20/45, виступили майновими поручителями на виконання зобовязань за кредитним договором № 1301/0608/98-020 від 18.06.2008 року. Відповідач [PERSON] своїх зобовязань належним чином не виконав, внаслідок чого сформувалася заборгованість на загальну суму 26685,96 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення еквівалентно 716671 грн. 79 коп.(з розрахунку 26,855762 грн. за 1 долар США). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 5 ст. 3 Закону іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтєю 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В судовому засіданні встановлено, що зобовязання з повернення кредиту належним чином не виконується. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки. За загальним правилом ч. 1 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 27.08.2015 року відповідачу [PERSON] направлено лист-вимогу про погашення суми заборгованості в 30-ти денний строк та про наслідки невиконання зобовязань, передбачені ст. 33 Закону України «Про іпотеку». Відповідачі не надали доказів того, що заборгованість була погашена. [PERSON] іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання. У разі порушення позичальником обовязків, встановлених кредитним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. [PERSON] іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки передбачене в Законі (ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»). В п. 39 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що з урахуванням положень ч. 3 ст. 33, а також ст. 36 і ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. У звязку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як набуття іпотекодержателем права власності на нього, передбачений п. 12 іпотечного договору від 18.06.2008 року. При вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна (п. 41 постанови). Згідно п. 3 іпотечного договору інвентаризаційна оцінка предмету іпотеки становить 19470 грн. В п. 5 іпотечного договору зазначено, що предмет іпотеки оцінюється сторонами в 424068 грн. 78 коп. Розмір заборгованості відповідача [PERSON] перед банком становить 26685,96 доларів США, що на день ухвалення рішення еквівалентно 716671 грн. 79 коп. Відповідачами не наведено та не доведено обставин, які б свідчили про таку невідповідність вартості предмету іпотеки розміру заборгованості, яка б порушувала їх права, була б нерозумною та несправедливою по відношенню до відповідачів. За таких обставин суд не вбачає підстав для відмови позивачу у зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки. В той же час, при вирішенні спору суд враховує вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого протягом його дії, зокрема, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави. Згідно п.п. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону україни «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. В судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON] надано споживчий кредит, кредит надано в іноземній валюті, предметом іпотеки є нерухоме житлове майно, воно використовується як місце постійного проживання майнового поручителя позичальника відповідачки [PERSON], загальна площа цього нерухомого житлового майна не перевищує 140 квадратних метрів. А відтак, суд приходить до висновку про необхідність зупинення виконання рішення на період дії вказаного Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Під час звернення до суду позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк». Оскільки позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі, судовий збір підлягає стягненню на користь держави з кожного з відповідачів в рівних частках. На підставі викладеного,

Outcome: approved