Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

05 серпня 2020 року представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації. В своїй заяві представник позивача зазначив, що позивач є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , відповідачі зареєстровані за вищевказаною адресою, проте у даному будинку не проживають. Як власник позивач утримує будинок та оплачує комунальні послуги, а реєстрація відповідачів у домоволодінні не дає позивачу змоги отримувати державні пільги на оплату вказаних послуг. Посилаючись на викладене, на порушення прав власника, представник позивача просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, подали до суду заяви, в яких просили справу розглядати за їх відсутності, позов підтримали повністю. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне. [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 10.11.2009 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25004785 від 11.01.2010. Як вбачається із довідки виконавчого комітету Броварківської сільської ради Глобинського району Полтавської області №02-31/599 від 28.07.2020, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , і має наступний склад сім`ї: дружина - [PERSON] , [INFO] , дочка - [PERSON] , [INFO] , мати - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Факт не проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у вищевказаному житловому будинку з травня 2018 року підтвердили [PERSON] та [PERSON] , про що надали письмові пояснення. Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України гарантує право кожному на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як зазначено в ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1 ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, будучи власником житлового будинку, позбавлений права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у ньому зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які не проживають в ньому, а тому позов є законним, обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved