Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

06.04.2020 позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, яким просить визнати за нею право власності на гараж [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що рішенням органу місцевого самоврядування від 12..01.1995 року №7 їй було виділено та закріплено ділянку під будівництво цегляного гаражу в гаражному кооперативі № [NUMBER] . Вона вступила в члени гаражного кооперативу, побудувала на цій ділянці гараж та використовує його за призначенням. Гараж збудовано у 1995 році. У 2019 році вона зареєструвала право оренди земельної ділянки під гаражем. Будучи користувачем зазначеної вище земельної ділянки вона не може зареєструвати право власності на нерухоме майно. З посиланням на норми матеріального права, технічний висновок про відповідність збудованого гаражу вимогам надійності і безпечної експлуатації та можливість подальшої експлуатації такого, та висновок про відповідність збудованого об`єкта державним будівельним нормам і правилам, відсутність претензій власників суміжних гаражів, просить визнати за нею право власності на такий в судовому порядку. Ухвалою від 08.04.2020 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 07.05.2020 на адресу суду надійшла заява представника третьої особи відділу економіки\~Червоноградської міської\~ради про проведення судового засідання у їх відсутності. 03.07.2020 представник відповідача подав клопотання про слухання справи у відсутності представника Червоноградської міської ради. Ухвалою судового засідання від 13.07.2020 у справі залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Державну архітектурно-будівельну інспекцію України в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області. 24.07.2020 представник третьої особи Державної архітектурно-будівельної інспекції України подав письмові пояснення щодо позову, позов заперечив. 28.07.2020 на адресу суду надійшла заява представника третьої особи відділу економіки\~Червоноградської міської\~ради про проведення судового засідання у їх відсутності. 08.10.2020 позивачка подала заяву про проведення підготовчого судового засідання у її відсутності. 08.10.2020 закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 30.10.2020 на адресу суду надійшла заява представника третьої особи відділу економіки\~Червоноградської міської\~ради про проведення судового засідання у їх відсутності. В судовому засіданні 03.12.2020 позивачка позов підтримала, просила його задовольнити з підстав, вказаних у ньому. Інші учасники заяв та клопотань не подали, відповідач відзиву не надав. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ст.247 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до висновку, що такий не підлягає до задоволення з наступних підстав: Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права (постанова ВП ВС від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19). Враховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Острівської сільської ради Сокальського району Львівської області № 7 від 12.01.1995 позивачці було виділено та закріплено земельну ділянку розміром 6?4 м.кв. під будівництво цегляних гаражів в гаражному кооперативі № [NUMBER] (а.с.6). Позивачка є орендарем земельної ділянки кадастровий №4611800000:01:001:0526 площею 0,0032 га, яка розташована [ADDRESS] , гаражний кооператив №, гараж № [NUMBER] пл.2, що підтверджується копією договору оренди та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №194150790 від 20.12.2019, виданого державним реєстратором прав на нерухоме майно Червоноградської міської ради Львівської області (а.с.7,45-48). Крім цього 25.02.2019 КП ЛОР «Червоноградське міське бюро технічної інвентаризації» складено технічний паспорт на гараж № [NUMBER] , розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-9) без визначення року побудови такого. Згідно із технічним висновком ФОП [PERSON] від 17.03.2019 №20 будівля гаража відповідає вимогам надійності і безпечної експлуатації, стан несучих конструкцій гаража та перекриття дозволяє безпечну експлуатацію будівлі (а.с. 10-12). Відповідно до висновку ОП Львівське обласне проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро від 23.12.2019 архітектурно-планувальні рішення збудованого гаража № [NUMBER] в гаражному кооперативі № [NUMBER] на вул.Б.Хмельницького,83 в м.Червонограді відповідають вимогам ДБН В.2.3-15:2007 «Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів», санітарним та пожежним нормам і правилам (а.с.17-18). За змістом статей\~15\~та\~16 ЦК України\~кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходить з того, що відповідач жодним чином не заперечує та не оспорює право власності позивача, а тому підстав для застосування ст.392 ЦК України до спірних правовідносин і визнання права власності в судовому порядку на об`єкт нерухомого майна суд не вбачає. Передумовою для застосування\~ст. 392 ЦК України\~є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Окрім того, суд вважає необхідним вказати, що в даному випадку має місце пред`явлення позову про визнання права власності на нерухоме майно, щоб спростити чи уникнути встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на це майно. Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами і даний позов заявлений формально не для визнання, а для набуття права власності, то задоволений він бути не може. В зв`язку з цим, суд вважає необхідним вказати, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).\~ Відповідно до ст.2 закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом унесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із ч.4 ст.3 зазначеного закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (3.08.2004) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку зі здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. В матеріалах справи наявне рішення Острівської сільської ради Сокальського району Львівської області № 7 від 12.01.1995 позивачці було виділено та закріплено земельну ділянку розміром 6?4 м.кв. під будівництво цегляних гаражів в гаражному кооперативі №5 (а.с.6). Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції від 23.02.2016 №8.4-35//18/1). Відповідно до\~ч.ч.1,2\~ст.376\~ЦК України\~житловий будинок,\~будівля,\~споруда,\~інше нерухоме\~майно вважаються\~самочинним будівництвом,\~якщо вони\~збудовані або\~будуються на\~земельній ділянці,\~що не\~була відведена\~для цієї\~мети,\~або без\~відповідного документа,\~який дає\~право виконувати\~будівельні роботи\~чи належно\~затвердженого проекту,\~або з\~істотними порушеннями\~будівельних норм\~і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до ст.26 Закону України «Про містобудування», спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. Звернення до\~суду з\~позовом щодо\~ самочинного будівництва має здійснюватися\~за наявності\~даних про\~те,\~що порушене\~питання було\~предметом розгляду\~компетентного державного\~органу,\~рішення якого\~чи його відсутність\~ дають підстави\~вважати про\~наявність спору про\~право.\~ Позивач \~не звертався\~у передбаченому\~законом порядку\~ до компетентних органів для оформлення своїх прав на вказане вище майно та не позбавлений можливості такого звернення в подальшому. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.04.2019 у справі №306/2140/17. Позивачка не надала докази того, що вона вичерпала усі можливі заходи щодо узаконення самовільно збудованого об`єкта у позасудовому порядку, зокрема відповідно до прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також щодо неможливості отримання вихідних даних на проектування (ст.29 цього Закону) та неможливості розроблення і затвердження у встановленому порядку проектної документації на об`єкт будівництва (ст. 7 Закону України «Про архітектурну діяльність» та проходження експертизи проекту у порядку ст. 31 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності». Матеріали справи не містять відомостей про звернення позивача до відповідного суб`єкту з заявами про реєстрацію права власності на спірний гараж, відмови в проведенні державної реєстрації права, а відтак посилання позивача на наявний спір із відповідачем не знайшли свого підтвердження. Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Судові витрати\~слід залишити\~за позивачем\~відповідно до\~до ч.1,\~п.2\~ч.1\~ст.141\~ЦПК України .

Outcome: dismissed