Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

06 грудня 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить: визнати за [PERSON] право на земельну частку (пай) розміром 7,04 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж частки в натурі, що розташована на території Благодатівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, підтвердженого сертифікатом серії [NUMBER] виданого на ім`я [PERSON] , в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позовна заява мотивована тим, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , після якої відкрилась спадщина у виді права на земельну частку (пай) розміром 7,04 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж частки в натурі, що розташована на території Благодатівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, підтвердженого сертифікатом серії [NUMBER] виданого на ім`я [PERSON] , яку позивач шляхом фактичного вступу в управління нею прийняв, оскільки розпорядився майном померлої та взяв на зберігання оригінал вищевказаного правовстановлюючого документу. На судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про проведення розгляду справи за його відсутності, просив позов задовольнити, а оригінал сертифікату після розгляду справи повернути йому. На судове засідання представник відповідача не з`явився, надав заяву про проведення розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги визнав. У відповідності до частини третьої статті 200 ЦПК України, зважаючи на визнання позову відповідачем, суд вважає за можливе ухвалити рішення у підготовчому судовому засіданні. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується актовим записом № 7 зробленого 16 квітня 2003 року Благодатівською сільською радою Великоолександрівського району Херсонської області (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 16 квітня 2003 року). Зазначені родинні відносини вказаних осіб підтверджуються актовим записом № 10 зробленим 27 грудня 1976 року (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 27 грудня 1976 року). На момент смерті [PERSON] належало право на земельну частку (пай) розміром 7,04 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж частки в натурі, що розташована на території с. Благодатівка Великоолександрівського району Херсонської області та перебуває у колективній власності КСП ім. Шевченка, підтвердженого сертифікатом серія [NUMBER] від 01 червня 2000 року, оригінал якого було оглянуто судом та повернуто представнику. Відповідно до листа приватного нотаріуса Великоолександрівського районного нотаріального округу Херсонської області Гідулян Ірини Юріївни від 18 грудня 2019 року та Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину та заповіти / спадкові договори) від 18 грудня 2019 спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Наведені докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою, не заперечуються сторонами та не викликають сумніву щодо їх достовірності. Зміст позовних вимог, підстави позову та встановлені судом фактичні обставини свідчать про те, що між сторонами виникли цивільні правовідносини з приводу спадкових прав позивача на майно, яке залишилось після смерті спадкодавця, що врегульовані нижченаведеними нормами Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до пунктів четвертого та п`ятого Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки, відповідно до пункту першого Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року, а спадщина відкрилася до вказаної дати та до 01 липня 2003 року спірні правовідносини врегульовані нормами ЦК УРСР. Відповідно до частини другої статті 9 ЦК УРСР правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю. Відповідно до статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до статті 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до частини першої статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до частини першої та другої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Аналіз зазначених норм закону дає підстави для висновку, що особа може набути право на спадкове майно за таких умов: вона відноситься до кола спадкоємців визначених законом; нею прийнято спадщину у встановленому законом порядку; спадкодавець на момент смерті мав власність або права, які не припинилися у зв`язку з його смертю. Суд установив, що позивач, будучи віднесеним до спадкоємців першої черги за законом як син, прийняв спадщину, що відкрилась після смерті матері шляхом вступу в управління спадковим майном у виді прав на земельну частку (пай), про що свідчить наявність у нього оригіналу правовстановлюючого документу на земельну частку (пай), який належав померлій на момент смерті. Отже, позивач вважається таким, що прийняв спадщину в цілому та має право вимагати визнання за ним права на спадщину, що не була оформлена, при тому, що здійснення останнього не обмежено будь-якими строками. Належність померлій на момент смерті вказаного права на земельну частку (пай) з урахуванням встановлених обставин, вбачається із приписів пункту 17 Перехідних положень Розділу Х ЗК України відповідно до якого, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. При розгляді справи судом враховано, що відповідачем визнано усі зазначені позивачем у позові обставини, а отже вони не підлягають доказуванню у відповідності до частини першої статті 82 ЦПК України, з огляду на відсутність у суду сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Увалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивача, який прийняв спадщину у виді права, що належало його матері, так і відповідача, який не набув таке право на спірне майно у порядку встановленому законом. Отже, суд вважає за необхідне задовольнити позов повністю, оскільки позивач будучи спадкоємцем першої черги за законом прийняв спадщину у встановленому законом порядку після смерті матері, у виді вказаного майна, яке належало останній на момент смерті та не припинилось у зв`язку з цим. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої та частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на позивача, враховуючи при цьому, що право останньої не було порушене неправомірними діями або бездіяльністю відповідача, вирішення вимоги позову не віднесено до компетенції відповідача та учать останнього обумовлена особливістю порядку вирішення спорів подібної категорії. З урахуванням викладеного та

Outcome: approved