Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

06.10.2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 59117,7 грн. \~ В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між Банком та відповідачем 22.11.2012 року був укладений кредитний договір б\\н, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 1200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 відсотків на рік на суму залишку заборгованості, з 01.09.2014 року 34,8 відсотків на рік на суму залишку заборгованості, з 01.04.2015 року 43,2 відсотків на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а останній зобовязався щомісячно частинами, вчасно повертати суму кредиту, а також інших сум згідно з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою. Взяті на себе зобов'язання, відповідно до умов кредитного договору, Банк виконав у повному обсязі. Проте, відповідач [PERSON] незважаючи на це, порушив його, оскільки своєчасно не погашав кредит та не сплачував відсотки за користування ним, комісію, внаслідок чого станом на 31.08.2017 року утворилася заборгованість по кредитному договору в сумі 59117,7 грн., яка складається з: -заборгованості за кредитом у сумі 1137,5 грн.; -заборгованості за процентами у сумі 49763,88 грн.; -пеня та комісія у сумі 4925 грн.; - штрафів у сумі 500 грн. 00 коп. (фіксована частина), 2791,32 грн. (процентна складова). В судове засідання представник позивача не зявився, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, про підтримання позовних вимог, згоду на винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, судом належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомила. Дослідивши матеріали справи в порядку статей 224-226 ЦПК України, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Зокрема, судом встановлено, що між Банком та відповідачем 22.11.2012 року був укладений кредитний договір б\\н, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 1200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 відсотків на рік на суму залишку заборгованості, з 01.09.2014 року 34,8 відсотків на рік на суму залишку заборгованості, з 01.04.2015 року 43,2 відсотків на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а останній зобовязався щомісячно частинами, вчасно повертати суму кредиту, а також інших сум згідно з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою. Договір складається з письмової заяви позичальника з відмітками банку, а також Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною картою. При укладанні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України. Згідно цієї статті договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно заяви позичальника [PERSON] ознайомилась та згодна із Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифів банку, які були надані йому у письмовій формі і своїм підписом підтвердив повну інформацію про умови кредитування ПриватБанку. За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Положення ст.ст. 546, 548-551, 553-554 ЦК України вказують на те, що сторони зобовязання можуть домовитися про забезпечення його виконання. Виконання зобовязання забезпечується, зокрема неустойкою (штрафом, пенею), порядок та форма забезпечення встановлюється в Законі або договорі. \~ З матеріалів справи слідує, що позичальник повинен був погашати кредит, сплачувати відсотки за користування кредитом, а також штрафи, проте свої зобовязання не виконав. Так, як вбачається з розрахунку заборгованості станом на 31.08.2017 року у відповідача [PERSON] є заборгованість по кредиту в сумі 1137,5 грн., Крім того, позивачем нараховано заборгованість по процентам в сумі 49763,88 грн., виходячи з процентної ставки, яка неодноразово змінювалася банком:\~з 22 листопада 2012 року 2,5 % на місяць (30 % річних), з 01.09.2014 року 2,9 % на місяць (34,8 % річних), з 01.04.2015 року 3,6 % на місяць (43,2 % річних). Відповідно до\~ ст. 1056-1 ЦК України\~процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки,\~ дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Судом встановлено, що зміна базової процентної ставки за користування кредитними коштами відбулася відповідно до наказів від 18 серпня 2014 року № СП-2014-6915682 та від 18 лютого 2015 року № СП-2015-6552838. При цьому нові тарифи із підвищеною ставкою підлягають застосуванню лише для витрат, зроблених після введення в дію нових тарифів. Згідно розрахунку боргу з 26 січня 2013 року жодних витрат по картрахунку позичальником здійснено не було, останній продовжував користуватися виключно кредитними коштами, отриманими до вказаної дати. Разом з тим позивачем не надано доказів щодо своєчасно повідомлення відповідача про зміну розміру фіксованої процентної ставки відповідно до п. 1.1.3.1.9 Умов і Правил та доказів прийняття позичальником нових умов договору. За таких обставин проценти за весь період користування кредитом мали бути нараховані, виходячи з процентної ставки, що діяла до 01 вересня 2014 року 30 % річних. При цьому суд погоджується з розрахунком заборгованості по процентам, наданим позивачем станом на 26 січня 2013 року, оскільки іншого не встановлено. Перерахунку підлягає розрахунок заборгованості по процентам за період з 26 січня 2013 року по 31 серпня 2017 року. Таким чином, заборгованість по процентам станом на 31 серпня 2017 року (в межах заявлених позовних вимог) становить: - 64,99 грн. (нараховані проценти станом на 26 січня 2013 року); - 1590,60 грн. (нараховані проценти за період з 26 січня 2013 року по 31 серпня 2017 року, виходячи з незмінного розміру (1137,5 грн.) заборгованості за тілом кредиту, включаючи прострочену, за періоди, вказані позивачем у розрахунку, помноженої на процентну ставку 30 % річних, з подальшимділенням набутих сум на 360 (п. 2.1.1.12.6 Умов і Правил) та множенням на кількість днів, протягом якого здійснюється нарахування процентів (1678 дні)). За період з 26 січня 2013 року по 31 серпня 2017 року позичальником не було здійснено жодного платежу на погашення кредитної заборгованості, а тому загальний розмір заборгованості по процентам становить 1655,59 грн. Що стосується нарахованої неустойки, то суд виходить з наступного. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника передбачених законом невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до\~ст. 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Зокрема штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За положеннями\~ст. 61 Конституції України\~ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Згідно п.\~ 2.1.1.7.6, п. 2.1.1.12.6.1 Умов і правил надання банківських послуг\~ за порушення зобовязань по поверненню кредитних коштів, нараховується пеня, а також штрафи у розмірах визначених цими Умовами. Враховуючи вищевикладене та відповідно до\~ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у\~ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 21 жовтня 2015 року по цивільній справі №6-2003цс15 та в силу положень ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами. Оскільки угодою сторін передбачено застосування пені та штрафу за одне й те саме порушення зобовязань за договором, їх одночасне стягнення є неприпустимим. За такого з відповідача підлягає стягненню на користь позивача лише пеня в сумі 4925 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню (згідно розміру задоволених вимог) понесені останнім судові витрати, а саме 208,96 грн. судового збору (1 600 грн. (сплачений судовий збір) х 13,06 % (відсоток задоволених позовних вимог)).

Outcome: partial