Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

05.07.2018р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (а.с. № 3-6). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 20.07.2018р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін (а.с. № 18). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20.10.2016р. він уклав з [PERSON] договір позики, на підставі якого передав останньому кошти у розмірі 2 300 дол.США, що було оформлено розпискою, зі строком повернення до 20.12.2017р. До цього часу відповідач кошти не повернув. Тому, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 2 300 дол.США, проценти за користування позиченими коштами в сумі 5 136,53 грн., три проценти річних в сумі 942 грн., інфляційні витрати в сумі 3 197,82 грн. Відповідач позовні вимоги не визнав. 07.09.2018р. надав відзив на позовні заяву (а.с. № 22), в якому вказав, що він не позичав кошти у позивача, не писав розписку, тому вважає за необхідне надання позивачем оригіналу розписки для проведення почеркознавчої експертизи, наполягав на особистій присутності позивача в судовому засіданні. Представник позивача Єрмолаєв Ю.А. (діє на підставі довіреності від 12.07.2018р. - а.с. № 32) 09.11.2019р. надав відповідь на відзив (а.с. № 29 - 31), у якій заперечував проти проведення почеркознавчої експертизи, присутність позивача в судовому засіданні вважав недоцільним і необґрунтованим. Враховуючи категорію спору (малозначна справа, ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), справа була призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. № 18), сторони були викликані судом в судове засідання на 18.10.2018р., 10.12.2018р. та на 18.02.2019р. (а.с. № 20-21, 24, 28а, 42). Представник позивача - адвокат Єрмолаєв Ю.А. (діє на підставі ордеру від 15.02.2019р. - а.с. № 46) 18.02.2019р. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги задовольнити повністю, надав для огляду оригінал розписки (а.с. № 45, 48). Відповідач [PERSON] в судові засідання жодного разу не з'явився, будучи повідомленим належним чином про дату, місце і час розгляду справи (а.с. № 21, 28а, 42). При цьому, через канцелярію суду від нього надійшли клопотання про витребування у позивача оригіналу розписки. 04.01.2019р. і 10.01.2019р. через канцелярію суду від представника відповідача [PERSON], який не долучив документ, що підтверджує його повноваження, надходили заяви про ознайомлення з матеріалами справ (а.с. № 43, 44), проте правом на ознайомлення з матеріалами справи представник не скористався. Не дивлячись на те, що позивачем був представлений суду оригінал розписки, впродовж розгляду справи відповідач і його представник не заявили клопотання про проведення почеркознавчої експертизи. З урахуванням того, що відповідач надав суду відзив на позов, з якого вбачається позиція про незгоду із позовними вимогами, що виключає сукупність підстав, передбачених ст. 280 ЦПК України для винесення заочного рішення, суд розглядає справу у порядку загального позовного провадження з винесенням судового рішення на загальних підставах. Оскільки сторони в судове засідання не з'явилися, то на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін і без фіксування процесу технічними засобами. Суд, вивчивши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Як встановлено судом, 20.10.2016р. [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики, на підставі якого передав останньому кошти у розмірі 2 300 дол. США, зі строком повернення протягом 12-14 місяців, тобто кінцевим терміном повернення є 20.12.2017р., що було оформлено розпискою (а.с. № 48). [PERSON] у встановлений договором строк борг не повернув. Оригінал розписки наданий позивачем був оглянутий судом 18.02.2019р. (а.с. №48). Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідач не виконав умови договорів позики і не повернув позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Враховуючи викладене, сума основного боргу у 2 300 дол.США підлягає стягнення з відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Нарахування процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ здійснюється у період дії договору позики, тобто з 20.10.2016р. і до 20.12.2017р. Проте позивач невірно розрахував проценти за період з 21.12.2017р. по 03.07.2018р. (194 дня), оскільки це не є періодом користування позикою, а період користування чужими грошовими коштами, тому відсутні правові підстави для стягнення цієї суми з урахуванням того, що суд розглядає справу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. Після цього строку, охоронювані права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), яка врахована Другою судовою палатою у Постанові Верховного Суду від 24.10.2018р. у справі № 296/12238/15-ц (провадження № 61-29294св18). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з розрахунку, сума трьох відсотків річних за період з 21.12.2017р. по 03.07.2018р. становить 942 грн. Підстави нарахування і сума трьох відсотків річних не заперечуються відповідачем. В частині позовних вимог про стягнення інфляційних збитків, позов задоволенню не підлягає, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Отже, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, визначеного договором у гривні, проте у спірних правовідносинах між сторонами зобов'язання визначено в доларах США. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 01.03.2017р. у справі № 6-284ц17. Частиною 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Згідно офіційного курсу НБУ станом на 18.02.2019р. - 1 дол.США складає 27,2478 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошові кошти у розмірі 2 300 дол.США, що становить 62 669,94 грн. (з розрахунку 2 300 х 27,2478). Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 2 300 дол.США, що еквівалентно 62 669,94 грн. і трьох процентів річних в сумі 942 грн., а всього 63 611,94 грн. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог частково, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно задоволеній частині позовних вимог у розмірі 655 грн.44коп. (63 611,94грн. х 704,40грн. : 68 363,35грн. = 655грн.44коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial