Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

07.09.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до [PERSON], в якому просило стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 08.04.2009 року у розмірі 25\~415,82 грн. та судові витрати у сумі 1\~378,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначило, що відповідно до кредитного договору №б/н, укладеного 08.04.2009 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], остання отримала кредит у розмірі 10\~000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником ЗАТ КБ «ПриватБанк», 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін. Щодо зміни кредитного ліміту [PERSON] керується п. 3.2, п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт дає право Банку в будь який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору, позичальник повинен погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. У порушення вище зазначених вимог закону та умов договору, відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, у звязку із чим утворилася заборгованість, яка станом на 17.08.2016 року складає 25\~415,82 грн.. з яких: -1\~513,22 грн. тіло кредиту; -18\~936,13 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; -3\~280,00 грн. заборгованість за пенею і комісією; -500,00 грн. штраф (фіксована частина); -1\~186,47 грн. штраф (процентна складова). Заочним рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 січня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Суд вирішив: стягнути з [PERSON] на користь Банку заборгованість по кредиту у розмірі 25\~415,82 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 1\~378,00 грн. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року заяву [PERSON] про перегляд вказаного заочного рішення залишено без задоволення. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати на ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, та не сприяв повному, обєктивному і неупередженому розгляду справи. [PERSON] вказує, що про наявність заборгованості перед банком вона дізналась лише 18.01.2017 року, отримавши рекомендованим листом копію оскаржуваного рішення. До того, ніяких листів ні від Банку, ні від суду відповідач не отримувала. Крім того, відповідач вважає, що за рішенням суду з неї безпідставно стягнуто пеню та штрафні санкції. На думку заявника, місцевим судом не враховано положення статті 2 Закону України № 1669-VII від 02.09.2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», згідно якого встановлено заборону нарахування пені та /або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція. Періодом проведення АТО вважається час з 14 квітня 2014 року до дати набрання чинності Указом президента України про завершення проведення АТО або військових дій на території України. Таким чином, м. Ізюм Харківської області перебуває в переліку вказаних населених пунктів. Тобто, навіть з урахуванням факту отримання відповідачем кредиту, пеня та штрафні санкції за вказані періоди не повинні були стягуватися судом. Окрім того, [PERSON] вказує, що районним судом безпідставно стягнуто з неї на користь Банку судовий збір, оскільки вона є інвалідом 2 групи, що підтверджується довідкою МСЕК, а тому, згідно положень Закону України «Про судовий збір», звільнена від його сплати. Сторони до суду апеляційної інстанції не з»явилися, про час і місце слухання справи були повідомлені належним чином. В адресованих суду заявах просили розглядати справу за їх відсутності. Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з підстав, передбачених п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України. Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав умови кредитного договору, а тому стягнув з нього заборгованість у розмірі 25\~415,82 грн. Проте, повністю з такими висновками суду погодитися не можна за таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Відповідно до положень ст.. 628 цього Кодексу, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства. При цьому, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов»язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов»язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Статтею 610 ЦК визначено, що порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання). Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 08.04.2009 року між Акціонерним Товариством [PERSON] «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство [PERSON] «ПриватБанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 10\~000 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с. 13) Позивач свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит. У звязку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 17.08.2016 року має заборгованість. Згідно умов укладеного договору, останній складається із Заяви позичальника та Умов та правил надання Банківських послуг. Відповідно до Умов, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат згідно Умов. Так, 23.03.2009 року [PERSON] звернулась до Банку з письмовою заявою про відкриття кредитного карткового рахунку з кредитним лімітом у розмірі 250,00 грн., базавою відсотковою ставкою за кредитним лімітом 2,5 % на місяць, з видаче є кредитної картки. Своїм особистим підписом відповідач ствердила, що дана заява разом з Пам»яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, з якими вона ознайомилась і згодна, становить між нею та Банком договір про надання банківських послуг. 08.04.2009 року Банком відкрито кредитний картковий рахунок № 5457082923802248 на ім.»я [PERSON], після чого заявнику було видано кредитну картку, про що свідчить її особистий підпис в Заяві. (а.с. 156-159) Також, з Заяви позичальника вбачається, що [PERSON] дійсно раніше була ідентифікована за рахунком № 4627087870645068 рахунок для виплати пенсії. Однак, згідно вище вказаної заяви, [PERSON] самостійно надала згоду договірного списання банком грошових коштів з Дебетної картки (пенсійної) № 4627087870645068. Наведене свідчить про наявність у відповідача відкритих рахунків, як пенсійного так і кредитного. Крім того, 21.03.2017 року під час отримання нової кредитної картки (строк дії старої закінчився), [PERSON] особисто підписала Довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду. Така ж сама довідка підписувалась відповідачем раніше. Також, як вбачається з виписки по кредитному рахунку, відкритого на ім.»я [PERSON] № 5457082923802248, остання активно користувалася кредитними коштами, які як знімала, так і погашала. Останнє погашення заборгованості відбулося 19.12.2013 року. Зважаючи на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про наявність заборгованості у відповідача перед Банком, та стягнув її. Однак, судова колегія не може погодитись з нарахованими позивачем штрафами, оскільки у відповідності до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення-строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень,закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно- правової відповідальності за одне і те саме порушення . Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 та у відповідності до вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За таких обставин, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача штрафів в розмірі 500,00 грн. фіксованої частини та 1\~186,47 грн. - процентної складової, відсутні. Щодо розміру нарахуваної пені слід зазначити наступне. Як вказує апелянт, та не заперечується представником Банку, [PERSON] зареєстрована та мешкає в м. Ізюмі Харківської області. Вказаний населений пункт перебуває в переліку населених пунктів, де проводиться антитерористична операція з 14.04.2014 року по 30.10.2014 року, а також з 02.12.2015 року. Таким чином, розмір пені, що підлягає стягненню, складає 1\~880,00 грн., з вирахуванням періоду проведення АТО по момент складення розрахунку 18.08.2016 року. З огляду на наведене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за вказаним кредитним договором, яка складається з наступного: 1\~513,22 грн. - заборгованість за кредитом; 18\~936,13 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом: 1\~880,00 грн. заборгованість за пенею; а всього 22\~329,35 грн. Крім того, місцевим судом, з урахуванням задоволення позовних вимог Банку, було вирішено питання про судові витрати, та стягнуто з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1\~378 грн. 00 коп. судового збору. Однак, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є інвалідом ІІ групи (а.с. 93, 135), а тому, звільнена від сплати судових витрат відповідно до положень ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». За таких підстав, рішення суду першої інстанції у частині вирішення питання розподілу судових витрат підлягає скасуванню. Зважаючи на викладене, та

Outcome: partial