Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

05 лютого 2019 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що 17 січня 2019 року йому стало відомо про поширення щодо нього поліцейським взводу № 2 роти № 3 БУПП в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції [PERSON] недостовірної інформації, викладеної у відзиві на його позовну заяву до Новозаводського районного суду м. Чернігова про оскарження постанови про адміністративне правопорушення (справа № 751/8842/18). У відзиві зазначено наступне: «необхідно звернути увагу, що даний громадянин [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, часто попадає в поле зору поліції як провокатор, знімаючи свої «Подвиги» на відео та викладаючи згодом на інтернет-ресурсі «Ютуб». Зазначена інформація не відповідає дійсності, оскільки є недостовірною, а також формулювання «провокатор» є таким, що ганьбить його честь та гідність. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції на його користь моральну шкоду в розмірі 15000 гривень. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року відкрито спрощене позовне провадження в справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. З відзиву на позовну заяву представника відповідача вбачається, що він просить відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що за період 2016-2019 років поліцейськими УПП в Чернігівській області ДПП стосовно [PERSON] винесено чотири постанови про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, а саме постанови від 21 серпня 2016 року № 663282, від 20 жовтня 2016 року № 577579, від 27 січня 2018 року № 527612, від 05 грудня 2018 року № 382535. Таким чином, інформація щодо неодноразового притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, викладена у відзиві на позовну заяву, є достовірною. Також, вважає, що інформація, викладена у відзиві, в частині щодо «провокатора» є виключно оціночним судженням. Предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, переконання, критичні оцінки фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати. Крім того, позивач самостійно у своїй відповіді на відзив від 21 січня 2019 року зазначає про те, що повне відео події розміщено на ютуб ресурсі із зазначенням посилання на нього (а.с. 25-31). З відповіді на відзив позивача вбачається, що доводи представника відповідача щодо неодноразового притягнення його до адміністративної відповідальності не відповідають дійсності, оскільки постанови були оскаржені ним до суду. Рішеннями суду постанови № 663282 та № 577579 скасовані. Постановою серії НК № 382535 безпосередньо органами поліції було прийнято рішення про закриття провадження у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Таким чином, він тільки один раз притягувався до адміністративної відповідальності. Крім того, якщо звернутися до тлумачення терміну «провокатор», то із контексту цієї фрази слідує висновок про те, що він провокує поліцейських на вчинення протиправних дій. Проте, така інформація не відповідає дійсності, а отже є неправдивою (а.с. 57-59). Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся в Новозаводський районний суд м. Чернігова з позовом до поліцейського взводу № 2 роти № 3 БУПП в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Якубенка С.В., Департаменту патрульної поліції про визнання дій протиправними, скасування постанови. Поліцейський взводу № 2 роти № 3 БУПП в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Якубенко С.В. подав до Новозаводського районного суду м. Чернігова відзив на позовну заяву [PERSON] (а.с. 6-11). Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 січня 2019 року позов [PERSON] задоволено частково (а.с. 12-17). Згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У ч. 2 ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 302 ЦК України. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Нормами статей 297, 299 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України). У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач зазначає, що у відзиві на позовну заяву вказано наступне: «необхідно звернути увагу, що даний громадянин [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, часто попадає в поле зору поліції як провокатор, знімаючи свої «Подвиги» на відео та викладаючи згодом на інтернет-ресурсі «Ютуб». Зазначена інформація не відповідає дійсності, оскільки є недостовірною, а також формулювання «провокатор» є таким, що ганьбить його честь та гідність. Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Вбачається, що не є предметом судового захисту за ст. 277 ЦК України оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедент ній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зі змісту поширеної інформації вбачається, що інформація, поширена відповідачем є оціночними судженнями, оскільки її автором вживаються мовно-стилістичні засоби, тобто автор припускає певну інформацію, а не стверджує її. Відповідно ця інформація не підлягає визнанню недостовірною та спростуванню, оскільки не може бути перевірена на відповідність фактичним даним. Позивач посилається на виклад недостовірної інформації відповідачем у відзиві на позовну заяву в окремій цивільній справі № 751/8842/18. Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначає, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» вказано, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. У випадку звернення особи з заявою до правоохоронних органів слід також враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої іншими особами порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Також зазначено, що межі допустимої інформації щодо посадових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. (Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 у справі за конституційним зверненням про офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 7 ЦК Української РСР). Таким чином, право відповідача на звернення до компетентних органів гарантовано ст. 40 Конституції України, а тому вимога позивача про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок поширення поліцейським недостовірної інформації, викладеної у відзиві на позовну заяву, не ґрунтується на законі. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed