Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

05 березня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.1-4). Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2015 року, в якому ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2017 року виправлено описку, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнути солідарно з [PERSON] ([NUMBER]), [PERSON] ([NUMBER]), [PERSON] ([NUMBER]), [PERSON] ([NUMBER]), на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», рахунок № 29090000000113 в АТ «УкрСиббанк», м. Харків, МФО 351005, код 09807750) суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування за кредитним Договором №11206084000 від 29 серпня 2007 року станом на 23.02.2015 року в розмірі 10677, 26 доларів США, що за курсом НБУ станом на 23.02.2015 року становить 297452, 38 гривень заборгованість по кредиту по процентам та 10480, 36 гривень пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, з яких: 10406, 16 доларів США, що за курсом НБУ станом на 23.02.2015 року становить 289899, 95 гривень кредитна заборгованість; 271, 10 доларів США, що за курсом НБУ станом на 23.02.2015 року становить 7552, 44 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом; та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості: 10480, 08 гривень пеня за прострочення сплати кредиту; 0,28 гривень пеня за прострочення сплати процентів. Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.а.с.99-102,155-156). В апеляційній скарзі апелянт посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.131-133).\~\~\~\~\~\~\~ Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи, 29 серпня 2007 року між АКІБ «УкрСибБанк», який в подальшому змінив назву на ПАТ «УкрСибБанк» та став правонаступником всіх прав та зобов'язань АКІБ «УкрСибБанк» та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту № 11206084000, згідно умов якого відповідач отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 35 700,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 11, 5 річних з кінцевим терміном повернення 28 серпня 2014 року (а.с.5-13). 24 лютого 2009 року між сторонами договору укладено Додаткову угоду №4 , щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації (а.с.23). 31 серпня 2009 року між сторонами договору укладено Додаткову угоду № 5, щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації (а.с.24). 10 вересня 2010 року між сторонами договору укладено Додаткову угоду №6, щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації (а.с.27). Сторони домовились, що для ідентифікації Договору можуть застосовуватись як номер Договору, зазначений при його укладенні, а саме 11206084000 так і реєстраційний номер Договору в системі обліку Банку, а саме № 11206084002. Сторони домовились про зміну кінцевого терміну повернення кредиту 29.08.2016 рік. 10 вересня 2010 року між сторонами договору укладено Додаткову угоду №7, сторони домовились, що з 10 вересня 2010 року за використання кредитних коштів за Договором встановлюється процентна ставка 12% річних (а.с.28). Крім того, з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобовязань позичальника за Кредитним договором між Позивачем та Відповідачем 2 [PERSON] було укладено Договір поруки № 243872 від 10 вересня 2010 року (а.с.14-16). З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобовязань позичальника за Кредитним договором, між Позивачем та Відповідачем -3 [PERSON] було укладено Договір поруки № 237435 від 24 лютого 2009 року (а.с. 17-19). З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобовязань позичальника за Кредитним договором, між Позивачем та Відповідачем-4 [PERSON] було укладено договір поруки № 240130 від 31 серпня 2009 року (а.с.20-22). Відповідно до умов Договору поруки, Поручитель зобовязується відповідати у повному обсязі за виконання Позичальником усіх зобовязань, що виникли з Кредитного договору. Відповідальність Позичальника та Поручителя є солідарною. В порушення умов договору позичальник свої зобов'язання належним чином не виконує, в результаті чого станом на 23.02.2015 року сума заборгованості за кредитом складає 10677, 26 доларів США, що за курсом НБУ становить 297452, 38 гривень заборгованість по кредиту та процентам, з яких: 10406, 16 доларів США, що за курсом НБУ становить 289899, 95 гривень кредитна заборгованість; 271, 10 доларів США, що за курсом НБУ становить 7552, 44 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; і 10480, 36 гривень пеня, з яких: 10480, 08 гривень пеня за прострочення сплати кредиту; 0,28 гривень пеня за прострочення сплати процентів. Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції, застосувавши положення ст. 1054, 523, 530, 553, 554, 629 ЦК України, виходив з того, що позичальником та поручителями не виконані прийняті на себе зобов'язання, чим порушено майнове право кредитора, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Колегія суддів погоджується з висновками суду щодо наявності заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню на користь позивача, однак не може погодитися з рішенням суду першої інстанції в частині стягнутої суми та визначення порядку її стягнення та стягнення судових витрат. Так, згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно положень ст.526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. В силу ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. З матеріалів справи вбачається, що боржником належним чином умови кредитного договору не виконувалися, у звязку з чим виникла заборгованість, сума якої відповідачами не спростована, контррозрахунок, як до суду 1 інстанції, так і до суду апеляційної інстанції не надано, заборгованість за кредитним договором не погашена. При цьому, зі справи не вбачається підстав для застосування позовної давності та припинення поруки. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов'язання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України. Як вбачається зі справи, кредитний договір та договори поруки є правомірними, оскільки їх недійсність законом прямо не встановлена та судом вони недійсними не визнані, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірними і повинні виконуватися належним чином, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самих договорів. Станом на 23.02.2015 року наявна заборгованість, сума якої, згідно розрахунку позивача складає 10677, 26 доларів США, що за курсом НБУ становить 297452, 38 гривень заборгованість по кредиту та процентам, з яких: 10406, 16 доларів США, що за курсом НБУ становить 289899, 95 гривень кредитна заборгованість; 271, 10 доларів США, що за курсом НБУ становить 7552, 44 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; і 10480, 36 гривень пеня, з яких: 10480, 08 гривень пеня за прострочення сплати кредиту; 0,28 гривень пеня за прострочення сплати процентів, яку й було стягнуто з відповідачів солідарно на користь позивача. При цьому, гривневий еквівалент безпідставно було застосовано за курсом НБУ станом на 23.02.2015 року, а не станом на 10 червня 2015 року день ухвалення рішення. Так, відповідно до п.1 ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Ця норма кореспондує до приписів ст.35 Закону України «Про Національний банк України». Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. У ч.3 ст.533 ЦК України зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Пунктом 14 Постанови Пленуму ВСУ №14 «Про судове рішення» від 18 грудня 2009 року розяснено, що у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід в мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. Враховуючи зазначене, стягненню підлягає заборгованість за кредитним договором станом на 23.02.2015 року, але з урахуванням гривневого еквіваленту за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення в суді апеляційної інстанції, а саме: в розмірі 10 677, 26 доларів США, що за курсом НБУ становить 286\~791,21 гривень та 10480, 36 гривень, з яких: 10406, 16 доларів США, що за курсом НБУ становить 279\~509, 46 гривень заборгованість по кредиту, 271, 10 доларів США, що за курсом НБУ становить 7281,75 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 10 480, 08 гривень пеня за прострочення сплати кредиту; 0,28 гривень пеня за прострочення сплати процентів. Дана сума заборгованості підлягає стягненню з позичальника солідарно з кожним поручителем окремо. Так, відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Статтею 554 ЦК України\~передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже,\~норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У випадках укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того ж зобов'язання між ними не виникає солідарної відповідальності між собою. Відповідно до пункту 1.4 договорів поруки, укладених окремо між банком та [PERSON], [PERSON], [PERSON], позичальник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники кожен окремо. Висновки суду першої інстанцій про наявність безумовних підстав для солідарного стягнення з поручителів суми заборгованості за кредитним договором у цьому разі не узгоджується з вимогами\~ст. 554 ЦК України\~та умовами договорів поруки. У справі, яка переглядається, предметом спору є різні самостійні договори поруки, за якими кожен із поручителів поручився відповідати перед кредитором разом із позичальником як солідарні боржники, хоча і за порушення умов одного й того ж кредитного договору. Ураховуючи викладене, а також те, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлена солідарна відповідальність поручителів, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами\~ст.. 554 ЦК України відсутні. Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного суду України, що була викладена в постанові від 01.07.2015 р. справа\~№ 6-745цс15. З огляду на укладення [PERSON], [PERSON], [PERSON] окремих договорів поруки, на користь ПАТ «УкрСиббанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 11206084000 від 29.08.2007 року станом на 23.02.2015 року у солідарному порядку з [PERSON] та окремо з кожним з поручителів. При цьому, посилання апелянта на невиконання кредитором п. 2.2 умов договору поруки № 240130 від 31.08.2009 року та не направлення на його адресу вимоги про погашення заборгованості, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки це не спростовує обґрунтованих висновків суду щодо наявності заборгованості, яка підлягає стягненню, а направлення вимоги до поручителя, відповідно до умов договору, є його правом, а не обовязком. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Пунктом 35 Постанови Пленуму\~Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ\~«Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014,\~встановлено, що при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Таким чином, судові витрати підлягають стягненню в рівних частках в розмірі 769,83 з кожного. У зв'язку з цим, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення відповідно до зазначеного обґрунтування, з вищевикладених підстав.

Outcome: partial