Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

05.12.2017 року [PERSON] звернувся до Новозаводського районного суду м. Чернігова з позовною заявою до [PERSON] про визнання за [PERSON] право власності на 1/4 частину будинку №25 по вул. Богушевича в м. Чернігові, а за [PERSON] - право власності на 3/4 частини будинку 35 по вул. Богушевича в м. Чернігові. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він з червня 1998 року перебував в зареєстрованому шлюбі з донькою відповідача, і проживав разом однією сім»єю з родиною дружини в двокімнатній квартирі, яка належала на праві власності відповідачу, вели разом спільне господарство. Вказує, що відповідач продала належну їй на праві власності двокімнатну квартиру, та придбала житловий будинок, частину коштів на придбання якого дав позивач разом з дружиною, крім того позивач на своє ім»я взяв кредит в банку на ремонт будинку. Зазначає, що право власності на вказаний житловий будинок було зареєстровано на відповідача. Вважає, що вказаний житловий будинок є об»єктом спільної сумісної власності, у зв'язку з наведеним, просить позов задовольнити. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, з підстав зазначених у позові, вказавши, що спірний будинок є об»єктом спільної сумісної власності. 30.01.2018 року до суду надійшла відповідь на відзив. (а.с. 67-68) Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. 24.01.2018 року до суду надійшов відзив на позов та 14.02.2018 року - заперечення на відповідь на відзив. (а.с. 33-34, 76-77) Відповідач в судовому засіданні вказала, що до 2006 року спільно однією сім»єю проживала зі своїм чоловіком та сином, а її донька з позивачем проживали окремо, спільне господарство разом не вели. Також зазначила, що 02.06.2006 року продала свою квартиру та за власні з чоловіком кошти придбала житловий будинок, позивач ніяких коштів на придбання будинку не давав. Свідок по справі [PERSON] (дочка відповідачки і колишня дружина позивача) в судовому засіданні показала, що з 1998 року по 2000 рік проживала разом з колишнім чоловіком у своїх батьків, а з 2000 року по 2006 рік проживали окремо від батьків в квартирі, яку винаймали. Коштів батькам ніяких не давали, так як самим не вистачало, іноді ще й просили у батьків гроші на одежу чи їжу. Вказала, що її мати, відповідач по справі в 2006 році придбала будинок за власні кошти, і в 2006 році вона з колишнім чоловіком та дитиною переїхали проживати у спірний будинок до своїх батьків. Зазначила, що позивач взяв кредит в розмірі 10 000 грн. на будівельні матеріали за для оздоблення спірного житла, більше ніяких коштів на придбання спірного житла її сім»я батькам не надавала. Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та його представника, покази свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступник підстав. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3 ст. 355 ЦК України: право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 357 ЦК України, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Згідно ст. 368 ЦК України: спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Тобто, визначальним для набуття спільної сумісної власності за ч. 4 ст. 368 ЦК України є одночасне існування трьох складових, а саме: учасники спільної сумісної власності мають бути членами сім»ї, а набуття майна, зумовлене результатом їх спільної праці та за спільні кошти. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами по справі, 02.06.2006 року відповідач по справі [PERSON] придбала житловий будинок №25 з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по вул. Богушевича в м. Чернігові, що підтверджується договором купівля продажу та зареєструвала право власності. (а.с. 8-11, 36-42) В судовому засіданні встановлено і не спростовано позивачем, що станом на час придбання спірного житла, останній постійно не проживав разом з позивачкою (своєю тещею) і не вів з нею спільного господарства, тобто не є членом сім»ї в розумінні, як ст. 64 ЖК України, так і ст. 3 СК України. Крім того, позивачем не представлено суду достатніх доказів, що набуття спірного майна було наслідком їх спільної праці та за спільні кошти, а отримання ним кредиту в 2008 році в розмірі 10000 грн., тобто після придбання спірного житла, для його ремонту, не може бути правовою підставою для визнання вказаного житла спільною сумісною власністю у зв»язку із істотним збільшенням його вартості. За таких обставин, суд розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, дійшов до висновку про необґрунтованість заявлених вимог позивача, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed