Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

04 травня 2016 року [PERSON] звернулась до суду до [PERSON] з позовом про визнання права власності на комплекс будівель та споруд, розташованого за адресою: м.Бобринець, вул. Орджонікідзе, 4 на підставі договору купівлі-продажу комплексу будівель від 12 вересня 2013 року, зазначаючи, що між сторонами укладено вищевказаний договір купівлі-продажу комплексу будівель за 700000 грн., за яким розрахунок здійснюється із розстроченням платежу, за яким позивач (покупець) перерахував на користь відповідача (продавця) з дотриманням графіку проведення платежів тобто виконала умови договору щодо повного розрахунку та виконання Покупцем договору, що підтверджується платіжними дорученнями № 545910 від 11.10.2013 р., 5767401 від 11.11.2013 р., №6124464 від 12.12.2013 р., №6424711 від 13.01.2014 р., 6735246 від 11.02.2014 р., №7029701 від 12.03.2014 р., №7367331 від 11.04.2014 р., №7638730 від 12.05.2014 р., №8023440 від 19.06.2014 р. Таким чином, у період з 12 вересня 2013 року по 19 вересня 2014 року було виконано умову договору щодо повного розрахунку та виконання Покупцем договору. Відповідно до ч.1 ст. 679 ЦК України право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до остаточного розрахунку. Проте, нотаріус [PERSON] заклав у договір положення, яке не було розяснене позивачеві, що дає підстави відповідачеві ухилятися від обовязку подати заяву про повний розрахунок. На підставі цього у позивача виникли проблеми з державною реєстрацією права власності на комплекс будівель. Адже, відповідно до п.2.6 договору факт проведення розрахунку та виконання Покупцем договору засвідчується заявою Продавця, що є невідємною частиною цього договору, справжність підпису на якій буде засвідчено нотаріально. Таким чином, механізм, закладений у визначеному пункті договору (п.2.6) фактично залишає «в руках продавця» державну реєстрацію права власності на комплекс та передає йому кошти за нього. Відповідно до ч.3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Проте, після проведення остаточного розрахунку iз Продавцем остання відмовилась подати заяву до нотаріуса, який нотаріально посвідчував договір купівлі-продажу, тим самим обмежив у правах позивача. Вказана обставина стала предметом окремого судового провадження. 13 листопада 2014 року позивач отримав нотаріально посвідчену заяву, підписану відповідачем, на підставі якої було проведено державну реєстрацію права власності на спірне майно. Проте, [PERSON] оскаржила нотаріальну дію, якою посвідчено факт підписання заяви та згодом, дії державного реєстратора [PERSON], яка провела державну реєстрацію права власності спірне майно. Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2016 року по справі №405/2468/15-ц визнано протиправними дії приватного нотapiyca [PERSON] щодо посвідчення підпису [PERSON] на заяві від 13 листопада 2014 року, зареєстровану в реєстрі нотаріальних дій під № 1554. Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 31 березня 2016 року по справі № П/811439/15 задоволено адміністративний позов [PERSON] до державного реєстратора PC Бобринецького РУЮ К/о [PERSON] про державну реєстрацію права власності на комплекс будівель та споруд по вул. Орджонікідзе, буд. 4 у м. Бобринець Кіровоградської області на [PERSON]. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, фактично, вказаними рішеннями оскаржується право власності на нерухоме майно (комплекс будівель та споруд, розташований за адресою: Кіровоградська обл., м. Бобринець, вул. Орджонікідзе, буд. 4), що набуте за договором купівлі-продажу від 12 вересня 2013 року. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Частиною 2 вказаної статті передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає iз договору або актів цивільного законодавства. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не зявився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 125). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, через канцелярію суду подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, в якій просила відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 123). Крім того, також подала заперечення проти позову, в якому просила відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем обраний неналежний спосіб захисту, адже з позовом може звернутися лише власник майна ст. 392 ЦК України і в тому випадку коли позивач не перебуває з відповідачем в зобовязальних правовідносинах (а.с.124). Суд, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст.639 ЦК України Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Статтею 640 ЦК України (зі змінами, що чинні на час укладення договору) визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України (зі змінами, що чинні на час укладення договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України (зі змінами, що чинні на час укладення договору) правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до вимог ст.ст. 526, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов Договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Частиною 2 вказаної статті передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 360-7 ЦПК України визначено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24 червня 2015 року по справі № 6-318цс15 за правилами статті 392 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Судом встановлено, що 12 вересня 2013 року між [PERSON] (надалі - продавець) та [PERSON] (надалі - покупець) укладено договір купівлі-продажу комплексу будівель, посвідченого приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №608 (далі - Договір) за п.1.1 якого Продавець передав належний йому на праві приватної власності комплекс будівель у власність Покупця, а Покупець прийняв комплекс будівель та сплатила за нього обговорену грошову суму (а.с.9-11). Відповідно до пунктів 1.2, 1.4 вказаного договору купівлі-продажу комплекс будівель, що відчужується за даним договором розташований в місті Бобринець Кіровоградської області по вулиці Орджонікідзе №4 на земельній ділянці площею 12825 квадратних метрів, яка не приватизована. Комплекс будівель, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 18451535208, який відчужується за цим Договором, складається з: будинку тваринника, ганка, автогаража, ганка, мийки, складу для кормів, електростанції дизельної, ганку, котельні, ганку, інкубаторію, цеху підрощування, ганку, сараю, пожежної водойми, площадки для мийки, огорожі, КТП. За пунктом 2.1 Договору продаж комплексу будівель за домовленістю сторін вчиняється за 700000 (сімсот тисяч) гривень 00 копійок. Розрахунок між сторонами здійснюється з розстроченням платежу (п.2.2 Договору). В день посвідчення цього договору Покупець сплачує Продавцеві 150000 (сто пятдесят тисяч) гривень шляхом переказу коштів з поточного рахунку фізичної особи Покупця на поточний рахунок фізичної особи Продавця (п.2.3 Договору). Сума, що залишилася, тобто 550000 (пятсот пятдесят тисяч) гривень, розстрочується і сплачується наступним чином: 100000 (сто тисяч) гривень Покупець зобовязаний сплатити Продавцю до 12 жовтня 2013 року; 450000 (чотириста пятдесят тисяч) гривень Покупець зобовязаний сплачувати Продавцю до 12 числа кожного місяця починаючи з листопада 2013 року і закінчуючи серпнем 2014 року по 45000 (сорок пять тисяч) гривень щомісячно (п.2.4 Договору). Відповідно до п. 2.5 Договору, усі платежі сплачуються Покупцем Продавцеві шляхом переказу коштів з поточного рахунку фізичної особи Покупця на поточний рахунок фізичної особи Продавця не пізніше 12 числа кожного календарного місяця. Факт проведення повного розрахунку та виконання Покупцем договору засвідчується заявою Продавця, що є невідємною частиною цього договору, справжність підпису на якій буде засвідчено нотаріально (п.2.6 Договору). Судом встановлено, що за вказаним договором купівлі-продажу комплексу будівель від 12.09.2013 року позивач виконав свій обовязок прийнявши комплекс будівель та сплативши за нього обговорену грошову суму, в загальному розмірі 700000 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень №5136182-2 від 12.09.2013 року на суму 150000 грн., №5459510-2 від 11.10.2013 року на суму 100000 грн., №5767401-2 від 11.11.2013 року на суму 45000 грн., №6124464-2 від 12.12.2013 року на суму 45000 грн., №6424711-2 від 13.01.2014 року на суму 45000 грн., №6735246-2 від 11.02.2014 року на суму 45000 грн., №7029701-2 від 12.03.2014 року на суму 45000 грн., №7367331-2 від 11.04.2014 року на суму 45000 грн., №7638730-2 від 12.05.2014 року на суму 45000 грн., №7939019-2 від 11.06.2014 року на суму 45000 грн., №8023440-2 від 19.06.2014 року на суму 90000 грн. (а.с.25-35). Пунктом 4.9 вказаного Договору визначено, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є обовязковою. Право власності на комплекс будівель у Покупця виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 697 Цивільного кодексу України, право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до остаточного розрахунку. Покупець не має права до переходу до нього права власності розпоряджатися комплексом будівель, що є предметом цього договору. Після остаточного розрахунку Покупця з Продавцем, Покупець зобовязаний здійснити реєстрацію права власності на комплекс будівель. Згідно ч.3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч.4 ст. 334 ЦК України). Також згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності Реєстраційної служби Бобринецького районного управління юстиції Кіровоградської області №29427095 від 13.11.2014 року право власності на комплекс будівель, розташованого за адресою: Кіровоградська область, Бобринецький район, м.Бобринець, вулиця Орджонікідзе, 4, було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу комплексу будівель та заяви (а.с.12). Разом з тим, за вимогами пункту 4.9 Договору, відповідно до ч.1 ст. 697 Цивільного кодексу України, право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до остаточного розрахунку. Отже, враховуючи, що позивач здійснив остаточний розрахунок з відповідачем право власності на комплекс будівель за відповідачем згідно пункту 4.9 Договору купівлі-продажу також не збереглося. Отже, суд приходить до висновку, що право власності позивача на спірне майно набуте правомірно та підлягає захисту з огляду на вимоги ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за змістом якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, судом встановлено, що за вказаним договором купівлі-продажу від 12.09.2013 року позивач виконала свій обовязок прийнявши комплекс будівель та сплативши за нього обговорену грошову суму, що підтверджено копіями платіжних доручень (а.с.25-35), що свідчить про здійснення покупцем (позивачем) повного розрахунку з продавцем (відповідачем), тобто виконання покупцем договору, однак відповідач передавши комплекс будівель у власність Покупця та отримавши за нього повний та остаточний розрахунок за договором купівлі-продажу комплексу будівель оспорює рішення про реєстрацію права власності на спірне майно за позивачем та в порушення вимог пункту 6 статті 3, ст.ст. 3, 530, 545 ЦК України і умов Договору відмовляється подати нотаріально посвідчену заяву на підтвердження факту проведення повного розрахунку та виконання покупцем договору тим самим обмежує у правах на спірне майно позивача, що свідчить про недобросовісність продавця в розумінні п.6 ст. 3 ЦК України та невизнання відповідачем права власності позивача на спірне майно. Отже, з огляду на вище викладене позивачем правильно обрано спосіб юридичного захисту, який відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, та є ефективним засобом захисту в розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), а саме шляхом визнання за ним права власності на спірне майно за правилами ст. 392 ЦК України, оскільки вказане речове право позивача не визнається відповідачем. Крім того, частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Разом з тим, посилання відповідача на наявність зобовязальних правовідносин між сторонами, як підстави відмови в задоволенні позову про визнання права власності на спірне майно, суд оцінює критично та до уваги не приймає, оскільки відчуження права власності в даному випадку відбулося за укладеним сторонами договором купівлі-продажу комплексу будівель від 12 вересня 2013 року, тобто правочином, за яким між сторонами виникли зобовязальні правовідносини, а позивач набув речове право на спірне майно, що відповідає вимогам ст. 328 ЦК України, яка передбачає набуття права власності на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності Реєстраційної служби Бобринецького районного управління юстиції Кіровоградської області №29427095 від 13.11.2014 року право власності на комплекс будівель, розташованого за адресою: Кіровоградська область, Бобринецький район, м.Бобринець, вулиця Орджонікідзе, 4, зареєстровано за позивачем (а.с.12), доказів іншого матеріали справи не містять, а суд позбавлений можливості за правилами Цивільного процесуального кодексу України самостійно збирати докази з власної ініціативи. Однак, обидві сторони в судове засідання не зявились, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, тим самим обмежившись наявними в справі доказами. З огляду на вищевикладене, безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням та встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, які підлягають стягненню з відповідача, а саме судовий збір в сумі 6951 грн. 20 коп.

Outcome: approved