Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

05.05.2017р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що з 25.01.2016р. він працював слюсарем по ремонту рухомого складу ТОВ «КВХ-Україна», яке в подальшому було перейменовано в ТОВ «ВРТК». Їх підприємство здійснювало підрядні роботи на території ПАТ «Єнакіївський металургійний завод», який знаходився на непідконтрольній території Донецької області. В січні 2017р. на цій території розпочалася економічна блокада і в кінці лютого 2017р. робота на підприємстві зупинилась. Останній раз він був на роботі 24.02.2017р. Заробітну плату за січень, лютий не отримував, керівництво пояснювало затримку тяжким фінансовим становищем. 05.04.2017р. йому зателефонував незнайомий чоловік, який запропонував зустрітися і забрати трудову книжку. Після отримання трудової книжки він дізнався, що був звільнений з підприємства 31.12.2016р. за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Однак жодних заяв про звільнення за власним бажанням він не писав і керівництву не подавав. Такого бажання не мав. З наказом про звільнення він ознайомлений в установленому законом порядку не був. Про отримання трудової книжки у відповідному журналі підприємства не розписувався. Розрахунок з ним підприємство не здійснило. Вважає звільнення незаконним і просить поновити його на роботі. Також просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2017р. по день постановлення судового рішення, виходячи із середньоденного заробітку в сумі 87,05грн. Крім того, вважає, що неправомірними діями відповідача йому заподіяна моральна шкода, оскільки в результаті незаконного звільнення він втратив заробіток, не міг утримувати свою родину, в якій є двоє неповнолітніх дітей, вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Все це спричинило йому тяжкі душевні переживання, хвилювання, він втратив спокій. Просить стягнути моральну шкоду в сумі 1000,00грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просить позов задовольнити повністю. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача ТОВ «Вагоноремонтна транспортна компанія» в судове засідання не прибув за невідомими причинами, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином шляхом направлення судового виклику за зареєстрованою у встановленому порядку адресою місця знаходження юридичної особи м. Запоріжжя, вул.. Новобудов, б.3 офіс 606. Заяви про розгляд справи у свою відсутність не подав. Відповідно до ст.224 ЦПК України, враховуючи згоду представника позивача, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача за наявними у справі доказами в заочному порядку. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з такого. Суд встановив, що згідно копії трудової книжки позивача, яка додана позивачем до позову та досліджена в судовому засіданні, позивач [PERSON] працював на посаді слюсаря по ремонту рухомого складу ТОВ «КВХ-Україна» з 25.01.2016р. (наказ про прийняття на роботу №1-к від 21.01.2016р.) по 31.12.2016р. (наказ про звільнення №27-к від 30.12.2016р.). Звільнений з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України (арк..5-9). Факт перебування сторін у трудових відносинах також підтверджується довідкою ТОВ «КВХ-Україна» від 25.04.2017р. №КВХ00000009 (арк..40). [PERSON] з Єдиного державного реєстру юридичних осіб від 04.05.2017р., 28.04.2017р. здійснена державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи зміна повного та скороченого найменування, тобто ТОВ «КВХ-Україна» перейменовано в ТОВ «Вагоноремонтна транспортна компанія». Місцезнаходження юридичної особи м.Запоріжжя, вул..Новобудов, б.3, офіс 606 (арк..15-22). Відповідно до ст.43 Конституції України, ст.5-1 КЗпП держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення, сприяння у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується тим, що трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством. Так, відповідно до п.4 ч.1 ст.36, ст.38 КЗпП трудовий договір може бути розірваний з ініціативи працівника. Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст.116\~цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. [PERSON] з ст.232-234 КЗпП працівник має право безпосередньо звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору\~в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. [PERSON] з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. [PERSON] ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Зясувавши повно, всебічно та обєктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозвязку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про незаконність звільнення позивача за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України. По-перше, з системного аналізу норм вищевикладеного діючого законодавства суд виходить з того, що для розірвання трудового договору з ініціативи працівника необхідним є подання працівником власноруч написаної заяви про звільнення, яка є свідченням бажання працівника припинити трудові відносини. При цьому, працівник може зазначити причини, що свідчать про неможливість продовження роботи, і просити звільнити його у зазначений ним строк. В противному випадку, звільнення не може відбутися раніше настання двотижневого строку. Домовленість сторін про строк звільнення є обовязковою умовою розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний розірвати трудові відносини в строк, зазначений у заяві, і видати наказ, у якому мають бути зазначені причини й дата звільнення. В день звільнення власник або уповноважений ним орган повинні здійснити з працівником повний розрахунок з заробітної плати та видати трудову книжку. Отже, обовязковому зясуванню під час вирішення даної справи підлягають такі обставини, як наявність заяви позивача про звільнення за власним бажанням, можливо із із зазначенням дати звільнення, а також наявність наказу відповідача про звільнення позивача. При цьому, суд враховує, що, оскільки вказані докази перебувають у володінні відповідача, саме на нього покладається обовязок надати їх суду і спростувати доводи позивача щодо незаконності звільнення. Крім того, відповідно до ст. 9 Конвенції МОП 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 04.02.1994р. №3933-ХІІ,\~тягар доведення наявності законних підстав для звільнення лежить на роботодавцеві. Однак, будучи викликаним в судове засідання належним чином, представник відповідача в судове засідання не прибув за невідомими причинами, письмових заперечень проти позову суду не подав, будь-яких доказів на підтвердження виявлення позивачем бажання бути звільненим з роботи і видання відповідного наказу самостійно не надав, ухвалу суду про витребування доказів, яка отримана представником відповідача, останній не виконав, поважних причин цьому відповідно до ст.137 ЦПК України у встановлений строк суду не повідомив, тобто доводів позивача щодо безпідставності звільнення за власним бажанням не спростував. Разом з тим, позивач заперечує факт звернення до відповідача із власноруч написаною заявою про звільнення і з урахуванням конкретних обставин даної справи, суд розцінює його звернення з даним позовом як небажання припиняти трудові відносини з відповідачем. Таким чином, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження волевиявлення позивача на звільнення з займаної посади за власним бажанням з 31.12.2016р. і здійснення такого звільнення шляхом видання відповідного наказу, суд приходить до висновку, що фактично трудовий договір з позивачем було розірвано відповідачем з власної ініціативи, чим самим порушуються вимоги трудового законодавства та трудові права позивача. Суд вважає таке звільнення незаконним. Виходячи з вказаного, відповідно до вимог ч.1 ст. 235 КЗпП суд вважає необхідним поновити позивача [PERSON] на посаді слюсаря з ремонту рухомого складу ТОВ «Вагоноремонтна транспортна компанія» з 01.01.2017р. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. №100 (далі - Порядок). [PERSON] вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження заробітної плати проводиться, виходячи з розміру середньоденної (середньогодинної) заробітної плати працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу. \~\~\~\~ [PERSON] довідки ТОВ «КВХ-Україна» від 25.04.2017р. №КВХ00000009 заробітна плата позивача за останні фактично відпрацьовані два місяця роботи, що передували дню звільнення, становить: листопад 2016р. 1900,00грн., грудень 2016р. 1930,36грн. Відомості про графік роботи підприємства та безпосередньо позивача в матеріалах справи відсутні. Тому суд виходить із пятиденного щотижневого графіку роботи. Отже, в листопаді 2016р. відпрацьовано 22 робочих дня, в грудні 2016р. також 22 робочих дня. Середньоденна заробітна плата позивача буде становити: (1900,00грн. + 1930,36грн.) : (22+22) = 3830,36грн : 44дн. = 87,05грн. Період вимушеного прогулу з 01.01.2017р. по 07.09.2017р., з урахуванням 5-денного робочого тижня, становить 169 днів. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача становить: 87,05грн. х 169днів = 14711,45грн. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. \~ [PERSON] з ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оцінивши обставини справи, суд також вважає, що неправомірними діями відповідача, які виразилися в незаконності його звільнення, позивачу заподіяна моральна шкода, оскільки порушення законних прав на працю, втрата роботи та можливості заробляти і утримувати свою родину, призвело до душевних страждань, позивач хвилювався, нервував, був порушений звичний спосіб його життя і він змушений був докладати додаткових зусиль для його організації, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України є підставою для стягнення моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд відповідно до ст.23 ЦК України враховує характер правопорушення, тривалість порушення права позивача на працю, розмір втраченого заробітку за час вимушеного прогулу, глибину моральних страждань, погіршення здібностей або позбавлення позивача можливості їх реалізації, наявність в родині позивача двох неповнолітніх дітей, яких позивач зобовязаний утримувати, а також вимоги розумності та справедливості і те, що моральна шкода є умовним поняттям і її визначення не піддається математичним формулам. За вказаних обставин суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 1000,00грн. На підставі вищевикладеного, позов [PERSON] слід задовольнити повністю. Приймаючи дане судове рішення, суд також вважає необхідним зазначити, що з даним позовом позивач звернувся з дотриманням вимог ст.233 КЗпП України, а саме, в місячний строк з дня видачі йому трудової книжки. Так, згідно доводів позивача він отримав трудову книжку 05.04.2017р., що жодними належними і допустимими доказами не спростовано. З даним позов він звернувся до суду 05.05.2017р. (штамп на поштовому конверті). Тому підстав вважати, що встановлений законом строк звернення до суду з даним позовом пропущений, в т.ч. з поважних причин, як зазначено в позовній заяві і представником позивача в судовому засіданні, у суду немає. Заявлення в даному випадку клопотання про поновлення строку звернення до суду є зайвим. Відповідно до ст.88 ЦПК України, враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору при поданні даного позову, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі, визначеному відповідно до ст.4,6 Закону України «Про судовий збір», а саме, 640,00грн. - за вимоги немайнового характеру про поновлення на роботі, 640грн. за вимоги немайнового характеру за стягнення моральної шкоди, 640 грн. за вимоги майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а усього 1920,00грн. Відповідно до ст.367 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі.

Outcome: approved