Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

06.04.2017 р. позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні житловим будинком № 18 по вул. Лесі Українки в с. Орепи Новоград-Волинського району, шляхом виселення [PERSON] Обґрунтувала позов тим, що згідно договору купівлі-продажу від 21.03.2008 р. вона є власником зазначеного будинку, який придбала у свого батька ([PERSON]О.). У будинку зареєстрована та проживає дружина [PERSON] відповідач [PERSON], яка перешкоджає у користуванні будинком. Відповідачем подано зустрічний позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21.03.2008 р., який обґрунтовано тим, що [PERSON] з [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі. 16.01.2012 р. [PERSON] склав заповіт, згідно якого заповів все своє майно [PERSON] 17.12.2012 р. [PERSON] помер. Вважає, зазначений договір купівлі-продажу будинку недійсним, оскільки правочин укладався між [PERSON] (братом первинного позивача) від імені [PERSON] на підставі дублікату доручення та без згоди [PERSON] як дружини. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Пояснили, що батько позивача [PERSON] у 2005 році, до укладення шлюбу з відповідачем, придбав будинок № 18 по вул. Лесі Українки в с. Орепи Новоград-Волинського району. В 2007 році батько був особою похилого віку та хворів на тяжкі захворювання. Він потребував значних коштів на лікування, які були в наявності у родині [PERSON] Оскільки ці кошти були спільним майном подружжя, вона не мала можливості самостійно ними розпорядитись. Чоловік погодився передати кошти лише у випадку відчуження на користь подружжя будинку, в якому проживав [PERSON] Родиною було прийняте спільне рішення про укладення договору купівлі-продажу будинку. З метою розпорядження своїм майном, батько видав нотаріально посвідчену довіреність від 27.12.2007 року, якою уповноважив на вчинення правочинів свого сина [PERSON], який був представником продавця за договором купівлі-продажу спірного будинку від 21.03.2008 року. Кошти за будинок в сумі 54000 грн. сплачено повністю і витрачено на лікування [PERSON] У батька були складні відносини зі своєю останньою дружиною [PERSON], тому він приховував від неї факт продажу будинку. [PERSON] помер 17.12.2012 року. Про право власності на будинок [PERSON] повідомила [PERSON] одразу після поховання батька та запропонувала купити в неї цей будинок або укласти договір оренди. Спочатку [PERSON] погодилась на пропозицію купити будинок, але посилалась на відсутність коштів для цього і просила зачекати. У подальшому вона відмовилась купувати будинок або укладати договір оренди, посилаючись на заповіт [PERSON], яким він у 2012 році заповів [PERSON] все своє майно. Факт інформування відповідача про перехід права власності на будинок підтверджується показами свідка та звукозаписом телефонної розмови сторін. На теперішній час [PERSON] перешкоджає у користуванні будинком, а саме: не допускає [PERSON] до будинку, не передає ключі від вхідних дверей. Проти зустрічного позову [PERSON] та її представник заперечували, посилаючись на його необґрунтованість. Крім того, просили застосувати позовну давність, посилаючись на те, що [PERSON] дізналась про договір купівлі-продажу будинку в січні 2013 року, що підтверджується показами свідка; під час оформлення спадкових прав на майно чоловіка вона не зверталась до нотаріуса з заявою про оформлення свідоцтва на будинок. Зустрічний позов подано в травні 2016 року за межами загального строку позовної давності. Відповідач [PERSON] та її представник проти позову [PERSON] заперечували. Просили поновити строк позовної давності, визнати недійсним договір купівлі-продажу вищезазначеного будинку. Пояснили, що 23.12.2007 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] В будинку вони проживали разом з 2006 року. В січні 2012 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем Орепівської сільської ради, за яким все своє майно заповідав [PERSON] На підставі цього заповіту вона вважає себе власником будинку. Їй відомо, що чоловік ніколи не складав договорів про відчуження будинку. В 2007 році [PERSON] видав довіреність своєму сину [PERSON] з метою розпорядження автомобілем, але під час її оформлення до тексту було включено повноваження представника розпоряджатись також іншим майном довірителя. Під час підписання довіреності [PERSON] на це увагу не звернув. Спірний договір 21.03.2008 року укладено на підставі дублікату довіреності, що за своїм текстом відрізняється від оригіналу. Крім того, нотаріусом під час посвідчення договору не перевірено факт перебування власника будинку в зареєстрованому шлюбі та не отримано згоду дружини на таке відчуження майна. Будь-яких коштів за цим договором [PERSON] не отримав. Вважають причини пропуску строку позовної давності поважними, оскільки [PERSON] ознайомилась з текстом спірного договору лише отримавши його у якості додатку до позовної заяви. Відповідач [PERSON] та його представник первинний позов підтримали, а проти задоволення зустрічного позову заперечували. Дали пояснення аналогічні поясненням позивача [PERSON] Посилались на те, що договір купівлі-продажу будинку укладався за дійсною волею продавця, кошти були сплачені покупцем у повному обсязі та за вказівкою [PERSON] витрачались на придбання ліків для нього. В судовому засіданні допитана свідок [PERSON], яка пояснила, що з 2001 року вона працює на посаді секретаря Орепівської сільської ради Новоград-Волинського району. 16.01.2012 року вона посвідчила заповіт [PERSON], яким той заповів своїй дружині [PERSON] усе своє майно, у тому числі будинок № 18 по вул. Лесі Українки в с. Орепи. Під час оформлення заповіту будь-які правовстановлюючі документи про право власності на будинок [PERSON] не надавав, за реєстрами право власності не перевірялось. Згідно погосподарської книги сільської ради він був записаний власником будинку до 30.01.2013 року. В цей день [PERSON] надала до сільської ради договір купівлі-продажу. Про цей факт [PERSON] особисто повідомила [PERSON] телефоном. Дослідивши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та покази свідка, дослідивши надані докази, суд дійшов наступних висновків. Згідно дублікату договору купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки від 09.12.2005 року [PERSON] продала, а [PERSON] [PERSON] купив житловий будинок з усіма надвірними будівлями та земельну ділянку, що знаходяться в селі Орепи, в. [PERSON], 18. (а.с. 42) Відповідно до свідоцтва про шлюб серії 1-ТП № 037365 від 23.11.2007 р. [PERSON] зареєстрував шлюб зі [PERSON] 23.11.2007 р. (а.с. 21) 17.12.2007 року [PERSON] видав нотаріально посвідчену довіреність №3207, якою уповноважив свого сина [PERSON] здійснювати управління та розпорядження всім своїм майном та укладати дозволені законом правочини. (а.с. 25) Згідно договору купівлі-продажу від 21.03.2008 р. № 638, укладеного між [PERSON] від імені якого за довіреністю діяв [PERSON] та [PERSON], остання придбала житловий будинок № 18 в с. Орепи Новоград-Волинського району, сплативши за нього 54000 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] (а.с.40) Зміна прізвища позивача з «Матвійчук» на «Романюк» підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 8) Згідно заповіту від 16.01.2012 р., посвідченому секретарем Орепівської сільської ради Новоград-Волинського району, [PERSON] заповів все своє майно своїй дружині [PERSON] (а.с. 24). Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1- ТП № 203292 від 18.12.2012 р. [PERSON] помер 18.12.2012 року (а.с. 22) Житомирським обласним державним нотаріальним архівом на запит суду надано копії документів, повязаних з укладанням вищевказаного договору. Правочин вчинено представником на підставі нотаріально посвідченого дублікату довіреності від 27.12.2007 року, який видано 06.02.2008 року (а.с. 48) Текст дублікату дійсно відрізняється від оригіналу довіреності. Разом з тим, такі відмінності не є істотними, оскільки як оригінал, так і дублікат довіреності містять повноваження представника на вчинення правочинів з розпорядження майном довірителя. Посилання відповідача на обовязок нотаріуса перевірити обставини втрати оригіналу довіреності та зясувати волю довірителя щодо видачі дубліката є безпідставними, оскільки згідно абз. 9 п. 29 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року N 20/5 (що була чинною на момент видачі дубліката), визначено наступне: «Нотаріус при видачі дубліката втраченої довіреності перевіряє дійсність цієї довіреності за даними Єдиного реєстру довіреностей». Згідно ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Підстави припинення представництва за довіреністю визначені ст. 248 ЦК України. Зокрема, такою підставою є скасування довіреності. Відповідно до ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася. (ч. 3 ст. 249 ЦК України). Суду не надано доказів скасування [PERSON] довіреності від 27.12.2007 року. Вимог про визнання довіреності або її дублікату недійсними у зустрічному позові не заявлено. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що під час укладання оспорюваного правочину [PERSON] діяв від імені [PERSON] на підставі належно оформленого дублікату довіреності № 3207 від 17.12.2007 р., якою останній уповноважив [PERSON] здійснювати управління та розпорядження всім своїм майном, укладати дозволені законом правочини. Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] під час укладання спірного договору купівлі-продажу будинку діяв як повноважний представник продавця. Отримання коштів за договором підтверджується текстом самого договору, а також нотаріально посвідченою заявою [PERSON] (чоловіка позивача) (а.с. 17) [PERSON] не надала будь-яких доказів на спростування цих тверджень та не довела факт безоплатності правочину. Крім того, слід зазначити, що неотримання коштів за договором може свідчити про невиконання обовязків покупцем, що не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки продавець міг вимагати стягнення коштів на виконання договору. Безпідставними є також посилання [PERSON] на протиправність укладання спірного договору без її згоди. Судом встановлено, що [PERSON] був єдиним власником будинку, який придбав до укладання шлюбу зі [PERSON] За правилами ст. 57 Сімейного Кодексу України таке майно є особистою приватною власністю чоловіка, укладання правочинів щодо розпорядження ним не потребує згоди дружини. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що зустрічний позов є необґрунтованим та відмовляє у його задоволенні. Щодо позовної вимоги [PERSON] про виселення [PERSON], суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України - ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Разом з тим, згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Договором купівлі-продажу будинку від 21.03.2008 року не містить умов щодо права продовження проживання у ньому продавця та членів його сімї. Відповідачем у судовому засіданні визнано факт своєї відмови від укладання договору найму (оренди) будинку та від передачі ключів власнику будинку. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у Постанові від 27 травня 2015 року по справі № 6-92цс15, передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Частина 3 ст. 116 ЖК України встановлює необхідність виселення осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, без надання їм іншого жилого приміщення. Враховуючи, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні будинком, сторони не досягли згоди щодо укладення договору про умови проживання в ньому [PERSON], суд дійшов висновку, що позовна вимога [PERSON] про усунення перешкод в користуванні будинком, шляхом виселення відповідача, підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved