Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

06.10.2021 відкрито провадження у даній справі. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що 26.01.2021 зареєструвала шлюб з відповідачем. За час подружнього життя спільних дітей у них немає. Сімейне життя не склалося внаслідок відсутності взаєморозуміння, вважає, що майбутнє спільне проживання з відповідачем суперечитиме її інтересам, на даний час ведення спільного господарства припинено, за її переконання подальшої можливості зберегти шлюб немає, тому просить шлюб розірвати та стягнути з відповідача судові витрати. 15.11.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що в даному випадку розірвання шлюбу має відбуватися органом державної реєстрації актів цивільного стану за заявою сторін, так як вони спільних дітей не мають, у нього відсутні заперечення щодо розірвання шлюбу через органи РАЦС та він сам домовлявся з позивачкою про розірвання шлюбу в органах РАЦС 25 та 28 вересня 2021 року під час перебування в Україні протягом 24.09.2021-18.10.2021. Оскільки у позові не зазначено, що відповідач не бажає з`являтися до органу РАЦС для подання заяви про розірвання шлюбу, не надані докази на підтвердження вказаних обставин, відсутні підстави вважати, що між сторонами існує спір щодо розірвання шлюбу, а тому позовна заява підлягає поверненню позивачці. Заперечує проти заявленого позивачкою розміру судових витрат, оскільки між сторонами відсутній спір щодо розірвання шлюбу, а також розмір витрат на послуги адвоката не є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт. До позовної заяви не доданий детальний опис робіт, а у наданому акті приймання-передачі зазначені ті види робіт, які не надавались адвокатом, а саме: складання та оформлення заяви про забезпечення позову, збирання письмових доказів на обґрунтування позову. Також не є видом адвокатської діяльності складання та оформлення договору про надання правничої допомоги, ордеру, акту виконаних робіт, квитанції про оплату гонорару. Оскільки справа про розірвання шлюбу не є складною, фактично увесь текст позовної заяви становить трохи більше одного аркушу, до того ж містить очевидні помилки, що свідчить про витрачання незначного часу на виконання робіт, який взагалі не зазначений та разом з обсягом робіт не конкретизований, вважає співмірним та обґрунтованим розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 500 грн. Тому просить повернути позовну заяву у зв`язку з тим, що до заяви не додано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору у випадку, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав позицію, викладену у відзиві на позовну заяву. Відповідач в судове засідання не з`явився. Суд проаналізував матеріали справи, вислухав пояснення учасників справи, дійшов такого висновку. Спірні правовідносини підлягають врегулюванню відповідно до положень Сімейного кодексу України. Встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 26.01.2021 Охтирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (у м. Суми), актовий запис №12, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Спільних дітей не мають, що сторонами не оспорюється. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно з ч.ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно зі ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу, або за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу, або за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 106 СК України подружжя, яке не має дітей, має право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу. Якщо один із подружжя через поважну причину не може особисто подати заяву про розірвання шлюбу до органу державної реєстрації актів цивільного стану, таку заяву, нотаріально засвідчену або прирівняну до неї, від його імені може подати другий з подружжя. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Отже, відповідно до вказаних норми, подання подружжям, яке не має дітей, заяви про розірвання шлюбу до органу державної реєстрації актів цивільного стану є правом подружжя, а не його обов`язком, що передує поданню позовної заяви до суду. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що у вересні 2021 року відповідач повернувся в п`ятницю, а в суботу вони домовилися подати заяву про розірвання шлюбу. Але того ж дня відповідач вчинив погром в її квартирі, пошкодивши її майно (побив шафи, пошкодив скло у вікні, двері), після чого пішов, заблокувавши телефон, і де він знаходився було не відомо. Відповідач уникав розмов. Вже після подачі даного позову до суду відповідач повідомив, що уклав угоду з адвокатом. Потім вони спілкувалися з відповідачем, останній відшкодував збитки за пошкоджені двері. Відповідач був проти розірвання шлюбу, бо він зареєстрований в її квартирі і не бажає зніматися з реєстрації. Таким чином не можуть бути прийняті до уваги твердження сторони відповідача про те, що в даному випадку розірвання шлюбу має відбуватися виключно органом державної реєстрації актів цивільного стану й що між сторонами відсутній спір про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. За таких обставин, враховуючи, що на даний час сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, відповідач фактично не заперечує проти розірвання шлюбу, дій щодо примирення між собою сторони не здійснювали, суд дійшов висновку, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому, суд зазначає, що нормами сімейного законодавства обов`язку вжиття заходів досудового врегулювання спору у справах про розірвання шлюбу не передбачено, а тому відсутні правові підстави для повернення позовної заяви відповідно до п. 7 ч. 4 ст. 185 ЦПК України. Враховуючи наявність підстав для задоволення позову, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, відповідно до положень глави 8 ЦПК України. Так положеннями ч. 1, п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надані договір про надання правничої допомоги від 28.09.2021, акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) за договором про надання правничої допомоги (визначений у фіксованому розмірі) від 29.09.2021, в якому зазначено, що сторони домовилися про те, що замовник сплачує виконавцю гонорар за надані послуги у фіксованому розмірі, визначеному за погодженням на загальну суму 2000 грн, та квитанцію до прибуткового касового ордера №28/09 від 29.09.2021 про оплату 2000 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З огляду на викладене, враховуючи обставини справи, надані стороною позивача докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а також враховуючи, що дана цивільна справа не є справою значної складності, відповідно до ст. 19 ЦПК України відноситься до малозначних справ, які розглядаються у спрощеному позовному провадженні, суд погоджується з твердженням відповідача, що заявлений стороною позивача розмір вартості послуг за правничу допомогу у загальній сумі 2000 грн є завищеним і неспівмірним із предметом даного позову, в зв`язку з чим наявні підстави для застосування положень ч. 5 ст. 137 ЦПК України щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 1000 грн. Також, при поданні позовної заяви до суду позивачкою був сплачений судовий збір в сумі 908 грн. Таким чином, на користь позивачки підлягає стягненню з відповідача в рахунок відшкодування судових витрат 1908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved