Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

05.11.2015 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, під час якого ними було придбане спільне майно, в тому числі меблі та побутові прилади, а також квартира та автомобіль (т.1 а.с.2-4, 30-32). Під час судового розгляду позивач доповнила та уточнила позовні вимоги (т.2 а.с.52-55) та остаточно просила суд: - визнати недійсним Договір дарування ? частини квартири [ADDRESS], укладеного 09 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О.А.; - витребувати від [PERSON] ? частини квартири [ADDRESS] шляхом визнання недійсним Договору купівлі-продажу ? частини квартири [ADDRESS], укладеного10 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О.А., та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; - виділити та визнати право власності за [PERSON]: - холодильник ATLANT виробник Білорусія, рік випуску 2008 рік, вартість 1900 грн., - телевізор SAMSUNG ELEKTRONICS - 1100грн., - диван кутовий -2000 грн., - мікрохвильова піч «SAMSUNG» вартість 600грн., Шафа-купе -2000грн., - виділити та визнати за [PERSON]: - автомобіль легковий марки «Volkswagеn Golf» 1988 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], - пральна машина ARDO виробництва Італія, рік випуску 2007 , вартість 1550грн., Кухонний набір - 2000грн., - телевізор - 6000 грн., - стіл зі стільцями - 1500грн., - набір меблів для кімнати - 2766 грн., - диван - 1000 грн., - стягнути з [PERSON] на користь позивача ? частини вартості легкового автомобіля марки «Volkswagеn Golf» 1988 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] в сумі 15000грн. Свої уточнені позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що за час перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON] ними була набуто спірне майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначає, що вдруге звертається до суду з позовною заявою, так як першу позовну заяву в червні 2015 року було залишено без розгляду і відповідачі [PERSON] та його дочка [PERSON] знали, що квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Під час розгляду справи позивачу від відповідача [PERSON] стало відомо, що він подарував і продав спірну квартиру. В подальшому стало відомо, що [PERSON] після розірвання шлюбу змінив паспорт, що дало йому можливість ввести в оману нотаріуса та відчужити без її згоди квартиру - подарувати її [PERSON] Позивач також зазначила, що укладаючи договір дарування [PERSON] та його дочка [PERSON] знали, що квартира є спільною сумісною власність [PERSON] та [PERSON], та, щоб позивач не отримала частину квартири, [PERSON] , не маючи на це права, 10 травня 2016 року, продала спірну квартиру [PERSON], зазначаючи, що судових спорів по даному майну не має. 13.04.2016 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету позову було залучено [PERSON] (т.1 а.с.54). 05.05.2016 в судовому засіданні відповідачем [PERSON] до початку розгляду справи по суті заявлено клопотання про прийняття до спільного розгляду його позовної заяви про поділ спільного майна подружжя (т.1 а.с.60-61), яку ухвалою суду від 03.05.2016 було залишено без руху та надано строк відповідачу на усунення недоліків позовної заяви (т.1 а.с.67). Ухвалою суду від 30.05.2016 зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя - визнано неподаною та повернуто відповідачу (т.1 а.с.71-72). Ухвалою суду від 23.09.2016 в якості співвідповідачів було залучено [PERSON] та [PERSON]. Ухвалою суду від 05.05.2016 було задоволено заяву представника позивача [PERSON] [PERSON]. про виклик свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (т.1 а.с.62,63). Ухвалою суду від 07.07.2016 було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про перенесення розгляду справи (направлення за підсудністю) за його місцем проживання: [ADDRESS] (т.1 а.с.81,85-86). Ухвалою суду від 28.07.2016 року було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування письмових доказів та витребувано у приватного нотаріуса Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Кузьміченко О.А. належним чином завірену копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], серія та номер 788 від 10.05.2016, покупець [PERSON], а також копії документів нотаріальної справи, на підставі яких він був укладений (т.1 а.с.98-99). Ухвалою суду від 05.08.2016 задоволено заяву представника позивача [PERSON] та накладено арешт на спірну квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.142,144-145) Ухвалою суду від 05.08.2016 року було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування письмових доказів та витребувано у приватного нотаріуса Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Кузьміченко О.А. належним чином завірену копію договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного 09 березня 2016 року за реєстровим №341, укладеним між [PERSON] та вірник [PERSON] (т.1 а.с.146-147). Ухвалою суду від 27.01.2017 задоволено заяву представника відповідача [PERSON] [PERSON] про виклик свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (т.2 а.с.6,7,32-33). Ухвалою суду від 27.01.2017 задоволено заяву представника відповідача [PERSON] [PERSON] про виклик свідків: [PERSON] та [PERSON] (т.2 а.с.30,32-33). В судовому засіданні 27.01.2017 було прийнято письмові заперечення на позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору дарування та договору купівлі-продажу представника відповідача [PERSON] [PERSON] (т.2 а.с.1-5) та відповідача [PERSON] (т.2 а.с.27-29). Так, заперечуючи проти позову представник відповідача [PERSON] [PERSON] зазначив, що після смерті матері відповідач прийняв у спадок ? частину квартири за адресою: [ADDRESS], і 06.09.2002 року відчужив квартиру, за продаж якої фактично отримав гроші в сумі 8200доларів США, а за отримані кошти придбав спірну квартиру. Зазначає, що позивач не надала доказів щодо участі в придбанні оспорюваної квартири. Стверджує, що ніяких дій, які б могли ввести в оману нотаріуса при укладенні договору дарування квартири, відповідачем вчинено не було, оскільки [PERSON] вважав квартиру своєю особистою приватною власністю. Зазначає, що ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 04.06.2015 року було залишено без розгляду позовну заяву [PERSON], оскільки між подружжям було досягнуто згоду, що оспорювана квартира належала відповідачу. Вважає, що задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за ? частку автомобіля, погіршить матеріальне становище відповідача. Згідно з письмовими запереченнями [PERSON] (т.2 а.с.27-29), вона зазначає, що позивач свідомо вводить суд в оману, не вказуючи ту обставину, що з 2002 року спільне проживання позивача з [PERSON], а також ведення спільного господарства, припинилось та що з вересня по грудень 2002 року батько проживав в орендованій квартирі, а в грудні 2002 року переїхав на постійне проживання до гр.[PERSON], з якою проживав за адресою: [ADDRESS]. Також стверджує, що спірна квартира була набута у власність за кошти, отримані її батьком [PERSON] від продажу отриманою останнім у спадщину квартири. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Позивач [PERSON] додатково повідомила, що переїхала з дочкою та чоловіком [PERSON] до спірної квартири у 2008 році, де проживали однією сім'єю до 20.02.2013, і в цей день відповідач вигнав її з квартири, поміняв замки, все придбане сумісне майно залишилось в квартирі. Також зазначила, що вперше з позовом про поділ майна вона звернулась у 2012 році, який був залишений без розгляду. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов не визнав, проти його задоволення заперечує з наведених у письмових запереченнях підстав. Також повідомив, що спірний автомобіль був переданий відповідачем в користування іншій особі та перебуває на штрафмайданчику, щодо визначеної в уточнені позовній заяві вартості ? частки автомобіля в сумі 15000 не заперечує. Зазначив, що позивач не надала доказів того, що зазначене в позовній заяві інше рухоме майно було придбане подружжям. Звертає увагу, що оригінали долучених позивачем копії документів на спірне рухоме майно знаходились у відповідача [PERSON], яка передала їх йому для приєднання до матеріалів справи, та саме підпис [PERSON] міститься на документах. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, вважає, що позивачем не надано доказів, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя, звертає увагу на висновок Верховного Суду України у справі №6-3058цс16, а саме, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, та що суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що [PERSON] є добросовісним набувачем квартири. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Відповідно до вимог ч.6ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засідання встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 06 грудня 1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 30 січня 2014 року, яке набрало законної сили 10 лютого 2014 року, що підтверджується копію свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], а також заочним рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 30 січня 2014 року за позовом [PERSON] та [PERSON] про розірвання шлюбу (т.1 а.с.5, т.2 а.с.26). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 11.06.1998 (т.1 а.с.7) [PERSON] на праві власності належить легковий автомобіль марки «Volkswagеn Golf» 1988 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Та обставина, що автомобіль є спільною власністю подружжя відповідачами не оспорюється, визначена в уточненій позовній заяві вартість автомобіля, визнана представником відповідача [PERSON] Згідно з Договором №140-К про дольову участь у будівництві житла від 13 червня 2003 року, копія якого долучена до матеріалів справи, укладеним між Броварським ДБК «Меркурій» та [PERSON], забудовник будує і здає в експлуатацію однокімнатну квартиру загальною площею 43,93 м.2 [ADDRESS] в 4-му кварталі 2005 року (2 черга), а дольовик в порядку дольової участі перераховує кошти на будівництво. Вартість квартири визначається в сумі 46127 гривень (т.1 а.с.33). Доказів зміни адреси, номеру квартири, суду надано не було, в зв'язку з цим приходить до висновку, що позивачем недоведена належність і допустимість зазначеного доказу. Водночас згідно з відповіддю Комунального підприємства «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» №2875 від 26 липня 2012 року (т.1 а.с.6) за [PERSON] зареєстрована на праві власності квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру за №1249, виданого Бориспільською міською радою 27.07.2007 року, на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 12.06.2007 року №429. Згідно з показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], вони підтвердили, що в період з 2018 по 2013 рік [PERSON], її дочка та [PERSON] проживали в м.Борисполі у спірній квартирі однією сім'єю, що спростовує заперечення відповідачів [PERSON] , [PERSON] та їх представників, що подружжя з початку 2000-х років, разом не проживали, та що [PERSON] на момент набуття у власність квартири проживав однією сім'єю з іншою жінкою. Сумнівів в правдивості показань свідків у суду не виникає, враховуючи їх послідовність і повноту, а також, що повідомлена свідками інформація узгоджується з наданими суду письмовими доказами, якими підтверджено час набуття у власність спірної квартири, час розірвання шлюбу. Встановлено, що 09 березня 2016 року, в той момент, коли дана справа за позовом [PERSON] знаходилась в Бориспільському міськрайонному суді, між відповідачам [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О.А за реєстровим №341 (а.с.151-152), за яким [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON], а остання прийняла спірну квартиру під номером [ADDRESS]. При цьому в п.6 Договору сторони зазначили про те, що Дарувальник ([PERSON].) свідчить та доводить до відома Обдарованої, що квартира, яка відчужується, до укладення цього договору нікому іншому не відчужена, в спорі не перебуває.. Також в п.14 Договору зазначено, що відповідно до поданої нотаріусу Дарувальником заяви, з часу набуття права приватної власності на відчужувану квартиру і по теперішній час він не одружений (не перебуває у зареєстрованому шлюбі) та не проживає однією сім'єю з жінкою без реєстрації шлюбу, і квартира, яка є предметом цього договору, не перебуває у спільній сумісній власності, а є його особистою приватною власністю. Зміст цієї заяви доведений нотаріусом до відома Обдаровуваної. Крім того, відповідно до п.17 Договору зазначено, що Сторони стверджують, що їм нотаріусом роз'яснено про те, що у разі подання ними неправдивої інформації щодо будь-якого питання, пов'язаного із посвідченням даного договору, подання сторонами недійсних та/або підроблених документів та/або сторони не заявили про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися даний договір, нотаріус відповідно до ст.27 Закону України «Про нотаріат» не несе відповідальності за заподіяну шкоду. При цьому суд звертає увагу, що дії обох сторін договору, відповідачів у справі, [PERSON] та [PERSON] не були добросовісними, оскільки [PERSON] було достовірно відомо про те, що право власності на квартиру було набуто під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Відповідачу [PERSON], [INFO], на момент розірвання шлюбу батька [PERSON] у 2014 році було 25 років, і вона була учасником цивільної справи, яка розглядалась Бориспільським міськрайонним судом в період з квітня 2014 по червень 2015 року за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON], про поділ майна подружжя, визнання права власності на майно та усунення перешкод у його користуванні, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON], про визнання права власності на майно, та зустрічним позовом третьої особи [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на майно (т.2 а.с.25), а отже, їй було відомо про наявність спору щодо квартири, яку їй було передано у власність за оспорюваним договором Дарування квартири від 09.03.2016. Будь-яких належних і допустимих доказів того, що сторони (колишнє подружжя) [PERSON] та [PERSON], а також відповідач [PERSON] врегулювали спір у 2015 року, що мало наслідком залишення позовів без розгляду у вищевказані справі, суду надано не було. Відсутність таких доказів свідчить про те, що у відповідачів [PERSON] та [PERSON] на момент укладення оспорюваного договору дарування квартири від 06 березня 2016 року не було підстав вважати та стверджувати, що відповідач [PERSON] вправі без згоди співвласника [PERSON] розпорядитися спірною квартирою. Також встановлено, що відповідач [PERSON], будучи обізнаною про те, що спірна квартира [ADDRESS] була набута у власність її батьком [PERSON] у шлюбі з [PERSON], а також про наявність спору щодо квартири, яка їй була подарована без відома та згоди, всупереч волі іншого співвласника [PERSON], відчужила дану квартиру на користь [PERSON], уклавши з нею оспорюваний Договір купівлі-продажу квартири від 10 травня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О.А., зареєстрований в реєстрі за №788 (т.1 а.с.103-104). При цьому, в п.5.1 Договору купівлі-продажу квартири зазначено, що «Продавець» ([PERSON]) свідчить та доводить до відома «Покупці», що квартирка, яка відчужується, не має обмежень щодо свого права розпорядження нею, квартира, яка відчужується, в спорі не перебуває. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 28.07.2016 №64529398 (а.с.94-95), право власності на спірну квартиру [ADDRESS] зареєстровано 10.05.2016 року на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер : 788 від 10.05.2016, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Кузьміченко Оленою Анатоліївною. Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідні положення містились також в ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинному на момент придбання спірного автомобіля. Відповідно до вимог ч.1 статті 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до вимог ч.2, 3 ст.65 Сімейного кодексу України також передбачено, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Враховуючи вищенаведені вимоги ст.60 Сімейного кодексу України (ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України), суд прийшов до висновку, що придбаний під час шлюбу спірний автомобіль марки «Volkswagеn Golf» 1988 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], а також спірна квартира [ADDRESS] - є спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON], та з урахуванням вимог ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України належало їм в рівних частках по ? кожному. При цьому суд критично оцінює наданий відповідачем Договір купівлі-продажу квартири від 06 вересня 2002 року, укладений від імені [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], яка діє від свого імені та від імені [PERSON], з другої сторони, посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Старостіною Н.С., реєстровий № 5699, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] продали належну їм квартиру в [ADDRESS], за 12000 гривень (т.2 а.с.9), та надану суду розписку, складену від імені [PERSON] датовану 06.09.2002 р. про отримання ним від [PERSON] коштів в сумі 8200 доларів США за належну йому частку квартири (т.2 а.с.10). Так, відповідно до ст..655 ЦК України ціна є істотною умовою договору купівлі-продажу, а тому посилання представників відповідачів [PERSON] та [PERSON] на вищезазначену розписку від 06.09.2002 року, про отримання іншої, ніж зазначено в договорі купівлі-продажу квартири суми, є безпідставним. Крім того, за своєю правовою природою зазначена розписка є документом, що підтверджує отримання коштів на виконання грошових зобов'язань за договором, в отже, мала б знаходитись у боржника (покупця). Представник позивача ставить під сумнів дійсність письмового доказу, а отже, в силу вимог ч.7 ст. 95 ЦПК України надана суду копія розписки не береться судом до уваги. Суд також враховує, що будь яких належних і допустимих доказів того, що отримані від продажу належної відповідачу квартири [PERSON] кошти, за змістом договору частка відповідача становить - 6000 гривень, були витрачені на оплату вартості спірної квартири [ADDRESS], суду надано не було. Крім того, суд враховує, що право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем [PERSON] в липні 2012 року, тобто через десять років після укладення вищевказаного договору купівлі-продажу належної йому частки квартири. А, згідно з Договором №140-К про дольову участь у будівництві житла від 13 червня 2003 року, копія якого долучена до матеріалів справи, укладеним між Броварським ДБК «Меркурій» та [PERSON], вартість квартири визначалась в сумі 46127 гривень (т.1 а.с.33). Інших належних і допустимих доказів, які підтверджують ціну, за яку було набуто у власність спірну квартиру, суду надано не було а тому, твердження представників відповідачів [PERSON] та [PERSON], що спірна квартира була придбана за особисті кошти [PERSON], суд вважає необґрунтованими та недоведеними. Відповідно до вимог ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ч.2 цієї статті неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до вимог ч.4,5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Отже право співвласника на отримання грошової компенсації за належну йому частку у праві спільної сумісної (часткової) власності гарантовано чинним цивільним та сімейним законодавством та не залежить від матеріального становища інших співвласників. Суд враховує, що відповідно до вимог ч.2 ст.364 КК України, право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до змісту ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд також враховує положення ст.ст.12,13,81 ЦПК України щодо принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Враховуючи, що майно, яке є предметом спору та поділу, є неподільною річчю, і позивач згодна на отримання грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на вищезазначений автомобіль, суд вважає можливим задовольнити заявлену вимогу щодо стягнення з відповідача [PERSON] ? вартості визначеної позивачем та визнаної представником відповідача вартості автомобіля, а саме кошти в сумі 15000 гривень, оскільки таке рішення за обставин, що склалися, є єдиним можливим ефективним способом захисту порушеного права позивача на володіння, користування, розпорядження належним їй на праві спільної сумісної власності майном, а також на його поділ у зв'язку з розірванням шлюбу з відповідачем [PERSON] Відсутність у сторін можливості внести відповідну грошову компенсацію на депозитний рахунок суду за умови, що право власності відповідача [PERSON] на спірний автомобіль не припиняється, а також, що позивач [PERSON] згодна отримати грошову компенсацію, не суперечить вимогам ч.4,5 ст.71 Сімейного кодексу України, та прямо визначено ч.2 ст.71 Сімейного кодексу України та ч.2 ст.364 Цивільного кодексу України.. В зв'язку з викладеним, та обставина, що відповідачем [PERSON] не внесено грошову компенсацію на депозитний рахунок суду, не може бути підставою для позбавлення позивача можливості захистити свої порушені права у визначений нею та передбачений законом спосіб, оскільки такі кошти можуть бути сплачені відповідачем [PERSON] в добровільному порядку, або стягнуті з нього в порядку примусового виконання рішення суду. В частині заявлених позовних вимог, які заявлені позивачем на відновлення не визнаного та порушеного права на частку спільній сумісній власності на квартиру п [ADDRESS], суд приходить до висновку, що вони підлягають задоволенню, а саме: - слід визнати частково недійсним Договір купівлі-продажу квартири від 10 травня 2016 року, укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О.А., реєстровий номер 788, в частині купівлі-продажу 1/2 частки спірної квартири та визнати за позивачем [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. При цьому суд враховує вищенаведені висновки, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] і належала їм в рівних частках, та що відчуження квартири, зокрема належної позивачу ? частки квартири відбулось без її відома та згоди. А також виходить з наступних вимог чинного цивільного законодавства. Так, за змістом ч.1-5 ст.203 Цивільного кодексу країни зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.2 цієї статті недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Як передбачено ч.3 ст.216 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.216 Цивільного кодексу країни недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За змістом ч.1 ст.217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Суд також враховує, що відповідно до вимог ч.2, 3 Цивільного кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Так, відповідно до вимог п. 3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач вправі витребувати у відповідача [PERSON] належну їй ? частку квартири шляхом визнання частково недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] оспорюваний Договір купівлі-продажу спірної квартири в частині продажу належної позивачу ? частки квартири та визнання за позивачем права власності на цю частку, оскільки саме таке рішення надасть можливість позивачу відновити свої порушені права. В тому числі зареєструвати відповідні зміни у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до ч.2 ст.26, п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Щодо заявленої позивачем іншої частини позовних вимог про поділ іншого спільно нажитого з [PERSON] рухомого майна, суд приходить до висновку, що такі вимоги позивачем не доведені, оскільки належних, допустимих і достатніх доказів того, що перелічене у позовній заяві рухоме майно (побутові прилади та меблі) були придбані саме подружжям [PERSON] та [PERSON] за їх спільні кошти суду надано не було. Крім того, як встановлено в оригінали долучених позивачем до позовної заяви копій документів на підтвердження переліку, часу придбання та вартості спірного майна (т.1 а.с.18-21) знаходились у відповідача [PERSON], були надані суду для приєднання до матеріалів справи представником [PERSON] (т.2 а.с.115-120,123-125), та мають підпис [PERSON], а, отже, твердження прозивача та її представника, що зазначені в цих документах побутові прилади є спільною сумісною власністю подружжя, слід визнати необґрунтованими та недоведеними. Оригінали долучених до позовної заяви копія Акті від 31 січня 2013 року та фотознімки меблів та побутових приладів (т.1 а.с.8, 9-17) на вимогу суду за клопотанням представника відповідача [PERSON], позивачем та її представником надані не були. В силу вимог ч.6 ст.95 ЦПК України зазначені копії документів не беруться судом до уваги. Відповіднодо ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору на загальну суму 2525 гривень 60 копійок () (т.1 а.с.1,27,34,140) підлягають частковому відшкодуванню пропорційна до задоволених позивних вимог відповідачами: - [PERSON] за усіма задоволеними позовними вимогами, в тому числі щодо сплаченого судового збору за заявою про забезпечення позову, в сумі 951,03грн., виходячи з наступного розрахунку: 150грн.(1% від 15000грн.)+249,29грн. (74949грн.(1/2 частина вартості квартири):3(три відповідачі)) + 275,60грн.(551,20грн.(судовий збір за немайновою вимогою щодо визнання недійсним договору дарування квартири):2(два відповідачі)) +183,73грн.( 551,20грн.(судовий збір за немайновою вимогою щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири):3(три відповідачі))+91,87грн. (275,60грн. (судовий збір за заявою про забезпечення позову):3 (три відповідачі)) - [PERSON] за позовними вимогами щодо визнання договорів недійсними та визнання права власності на ? частину квартири, в тому числі щодо сплаченого судового збору за заявою про забезпечення позову, в сумі 801,03 грн., виходячи з наступного розрахунку: 249,29грн. (74949грн.(1/2 частина вартості квартири):3(три відповідачі)) + 275,60грн.(551,20грн.(судовий збір за немайновою вимогою щодо визнання недійсним договору дарування квартири):2(два відповідачі)) +183,73грн.( 551,20грн.(судовий збір за немайновою вимогою щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири):3(три відповідачі))+91,87грн. (275,60грн. (судовий збір за заявою про забезпечення позову):3 (три відповідачі)) - [PERSON] - за позовними вимогами про визнання договору недійсним та визнання права власності на ? частину квартири, в тому числі щодо сплаченого судового збору за заявою про забезпечення позову, в сумі 525,43грн., виходячи з наступного розрахунку: 249,29грн. (74949грн.(1/2 частина вартості квартири):3(три відповідачі)) +183,73грн.( 551,20грн.(судовий збір за немайновою вимогою щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири):3(три відповідачі))+91,87грн. (275,60грн. (судовий збір за заявою про забезпечення позову):3 (три відповідачі)). На підставі викладеного,

Outcome: partial