Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

05.04.2017р. [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним (а.с. № 2 4). Позивачка у своєму позові посилалася на те, що 04.08.2008р. між нею та відповідачем був укладений договір про надання споживчого кредиту № RRKWGA0000000007, у відповідності до якого позивач отримала грошові кошти в іноземній валюті в сумі 31 434,17 доларів США на наступні цілі: 27 000 доларів США на споживчі цілі готівкою через касу банку, 810 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту; 188,50 доларів США страхування майна; 140,97 доларів США особистого страхування; а також у розмірі 3 294, 70 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3,00 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,60% від суми виданого кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зареєстрованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 даного договору. Відповідно до кредитного договору позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 531,65 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди. Сума наданих кредитних коштів вказана в п. 8.1 кредитного договору, відповідно до якого вказано, що банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: на строк з 04.08.2008р. по 04.08.2018р. виключно у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 31 434, 17 доларів США на наступні цілі. Умовами договору (п. 7.1 кредитного договору) передбачено сплату винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1,5% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зареєстрованих ресурсів. Разом з тим в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що, на думку позивача, є незаконним. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 04.08.2008р., що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Отже, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10.05.2007р. № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Несправедливі умови договору, це умови які призводять до істотного дисбалансу між договірними права та обов'язками сторін та є підставою для визнання такого договору недійсним (Постанова ВСУ від 08.06.2016р. у справі № 6-33Рис 16). З огляду на це позичальник уклав кредитний договір під впливом істотної помилки щодо своїх прав, передбачених Конституцією України, Цивільним та Цивільним процесуальним кодексами України, Законами України «Про судоустрій в Україні» та «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 229 ЦК України при вчиненні правочину з наявністю помилки щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо прав сторони. За викладеного позивачка просила суд визнати п. 8.1 кредитного договору № KRKWGA0000000007 від 04.08.2008р. недійсним щодо оплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1,5% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зареєстрованих ресурсів недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом перерахування щомісячних платежів без сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1,5% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зареєстрованих ресурсів, а сплачені платежі зарахувати в погашення тіла кредиту. Представник позивачки - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 21.01.2015р. а.с. № 7) надав до суду клопотання, в якому позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, справу просив розглянути за відсутності позивачки та його представника (а.с. № 21). Представник відповідача - [PERSON] (діє на підставі довіреності № 8278-К-О від 29.12.2016р. а.с. № 29) суду 30.05.2017р. надала заяву, відповідно до якої просила розглянути справу без її присутності, позовні вимоги не визнала з підстав, наведених в її письмових запереченнях. У задоволенні позову просила відмовити (а.с. № 30). Відповідно до письмових заперечень представника відповідача від 30.05.2017р., остання заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Так, 04.08.2008р. між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір № RRKWGA0000000007, за умовами якого банк зобов'язався надати позивачу кредит у розмірі 31434,17 дол. США. на термін до 04.08.2018р., а [PERSON] зобов'язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печаткою банку. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства. При укладенні кредитного договору позичальнику було надано всю необхідну інформацію, про що свідчить власноручний підпис позичальника у кредитній угоді. Відповідно до п. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог. Посилання позивача на порушення його прав відповідачем при укладенні договору, на думку представника ПАТ КБ «ПриватБанк», є безпідставними. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. ст. З та 627 ЦКУ. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦКУ ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто вільною. Крім того, позивач на момент укладання договору був вільним у виборі контрагента. Також, представник відповідача зазначила, що позивачка, відповідно до обставин, на які посилається в своїй позовній заяві, довідалась про порушення свого права при підписанні кредитного договору, а саме 04.08.2008р. Норми статті 257 ЦК України передбачають, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином, [PERSON] мала право звернутися за захистом порушеного права до листопада 2011 року, але як вбачається із матеріалів справи позивачка звернувся до суду лише у квітні 2017р., тобто після збігу строку позовної давності. Таким чином, [PERSON] пропущений визначений законодавством трирічний термін звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права/інтересу (а.с. № 26 28). З урахуванням поданих до суду заяв представників сторін суд розглянув справу за їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа\~ має\~ право в порядку,\~ встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. З ст. 215 ЦК України дійсний правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) за ініціативою однією із сторін. Згідно зі ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не тягне за собою недійсність правочину в цілому. Відповідно до ст. 229 ЦК України при вчиненні правочину з наявністю помилки щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Так, помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, такий правочин визнається не дійсним. Судом встановлено, що 04.08.2008р. між позивачкою та відповідачем був укладений договір про надання споживчого кредиту № RRKWGA0000000007, у відповідності до якого позивач отримала грошові кошти в іноземній валюті в сумі 31 434,17 доларів США на наступні цілі: 27 000 доларів США на споживчі цілі готівкою через касу банку, 810 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту; 188,50 доларів США страхування майна; 140,97 доларів США особистого страхування; а також у розмірі 3 294, 70 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3,00 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,60% від суми виданого кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зареєстрованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 даного договору (а.с. № 5 6). Відповідно до кредитного договору позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 531,65 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди. Сума наданих кредитних коштів вказана в п. 8.1 кредитного договору, відповідно до якого вказано, що банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: на строк з 04.08.2008р. по 04.08.2018р. виключно у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 31 434, 17 доларів США на наступні цілі. Умовами договору (п. 7.1 кредитного договору) передбачено сплату винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1,5% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зареєстрованих ресурсів. Банк як кредитор виконав свої зобовязання щодо надання кредиту, відповідно, позичальник зобовязаний належно виконувати всі свої зобовязання за кредитним договором, зокрема, повертати суму кредиту, а також сплачувати проценти за користування кредитними коштами в тій валюті, в якій йому було надано кредит. Відповідач свої зобовязання за договором, виконав, надавши позивачу кредит. Належне виконання сторонами прийнятого на себе зобовязання, передбачено як умовами кредитного договору, так і нормами чинного законодавства України, зокрема, Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, отримуючи кредит позичальник зобовязується повернути суму кредиту, а також сплатити проценти в розмірі та на умовах, передбаченими кредитним договором. Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Оскільки позивачку ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від позивачки, а не від відповідача, крім того, умови договору є чіткими та зрозумілими. Підписуючи договір позичальник погоджувався з його умовами. При цьому, як слідує з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Споживач не зобов'язаний сплачувати будь-які інші збори у зв'язку з відкликанням згоди. Такого відкликання зі сторони позичальника щодо укладених договорів не було. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за субєктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються \~законодавством України, нормативно - правовими \~актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору. Отже, кредитний договір, укладений між позивачем та відповідачем, є укладеним, про що свідчать підписи кожної із сторін на кожному аркуші договору і є обовязковим до виконання сторонами відповідно до ст. 526 ЦК України, згідно вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим до виконання сторонами. \~ Позивач, згідно з ч. 2 ст. 1056 ЦК України, мала право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Окрім того, відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у позивача існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом вона не скористалась. В наданих до суду письмових запереченнях представником ПАТ КБ «ПриватБанк» було заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строків позовної давності, оскільки спірний договір укладений ще у 2008 році, а позов до банку позивачем подано лише у 2017 році, тобто з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до п. 2 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (п. 3 ст. 267 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (п. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважним причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (п. 5 ст. 267 ЦК України). У звязку з тим, що відповідач заявив вимогу про застосування строків позовної давності, враховуючи те, що будь яких заяв про поновлення строку позовної давності з зазначенням поважності причин такого пропуску та відповідними доказами, позивачкою до суду подано не було, судом вважає за необхідне та правомірне застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд, на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи що позивачку було звільнено від сплати судового збору за законом, та приймаючи до уваги, що у задоволенні позову було відмовлено, вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed