Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

06.07.2020 року позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що згідно боргової розписки від 18.01.2020 року відповідач позичив у нього 5000 дол. США, які зобов`язався повернути до 18.02.2020 року. Однак, станом на момент звернення до суду з даним позовом, [PERSON] суму боргу не повернув. Враховуючи викладене, просить стягнути з відповідача на свою користь наявний в останнього борг в розмірі 5000 дол. США, який станом на 18.01.2020 року становить 133850 грн. та 3 % річних, нарахованих на прострочену суму заборгованості в сумі 1463 грн. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені у позовній заяві та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив суду, що у його довірителя станом на день розгляду даної справи дійсно існує заборгованість перед [PERSON] за борговою розпискою від 18.01.2020 року та жодних коштів на її виконання відповідач не повертав. Разом з тим, [PERSON] не відмовляється від наявного у нього перед позивачем боргу, однак наразі немає фінансової можливості повернути його. Крім того, нарахований розмір 3 % річних жодним чином не оспорюється. При вирішенні спору поклався на думку суду. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно частини 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 18.01.2020 року, між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав у борг позичальнику 5000 дол. США, які [PERSON] зобов`язався повернути в строк до 18.02.2020 року. Дана обставина підтверджується відповідною власноруч написаною [PERSON] розпискою від 18.01.2020 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с. 33). Разом з тим, як на момент звернення до суду з позовом, так і на момент розгляду справи по суті, відповідач вищевказану суму боргу позивачу не повернув. Дана обставина представником відповідача в судовому засіданні була визнана та жодним чином не оспорювалася. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Як встановлено судом, розмір заборгованості [PERSON] перед [PERSON] за борговою розпискою від 18.01.2020 року станом на 18.01.2020 року в еквіваленті за курсом НБУ становить 133850 грн. З вищевикладеного слідує, що з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 133850 грн. згідно боргової розписки від 18.01.2020 року. Правилами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а відповідно до ч. 1 ст. 625 цього Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, у своїй позовній заяві [PERSON] просить стягнути з відповідача на свою користь 3 % річних від простроченої суми зобов`язання, а також надає відповідний розрахунок з якого слідує, що з дати виникнення прострочення [PERSON] боргових зобов`язань, 3 % річних від суми боргу в розмірі 133850 грн. становить 1463 грн. (а.с. 2). Розрахунок 3 % річних проводиться за наступною формулою: «сума боргу» / «100%» х «3 %» / «365 днів» х «кількість днів прострочення») = «133850 грн.» / «100%» х «3 %» / «365 днів» х «період з 19.02.2020 року по 01.07.2020 року» = 1463 грн.) Таким чином, суд вважає обґрунтованою позовну вимогу [PERSON] про стягнення з [PERSON] в його користь 3 % річних від простроченої суми зобов`язання, які виникли між сторонами на підставі договору позики від 18.01.2020 року, що становить 1463 грн. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, а статтею 599 цього Кодексу встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З урахуванням наведеного, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Як вбачається із пенсійного посвідчення № [NUMBER] , позивач [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи, а тому при зверненні до суду з даною позовною заявою в силу положення п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Відповідно до пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за звернення фізичної особи до суду із позовною заявою майнового характеру ставка судового встановлено в 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так, ціна позову, виходячи з розміру заявлених позовних вимог складає 135133 грн. (133850 грн. заборгованість + 1463 грн. 3 % річних), а тому при зверненні до суду з даним позовом судовий збір, який підлягає до сплати становить 1351,33 грн. Оскільки позивач за даною категорією справ звільнений від сплати судового збору, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1351,33 грн. На підставі ст.ст. 15, 16, 526, 549, 625, 1046, 1049 ЦК України,

Outcome: approved