Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

06.09.2019 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням до відповідачів [PERSON] , і [PERSON] 02.10.2019 року отримані довідки про реєстрацію місця проживання відповідачів - фізичних осіб. 03.10.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 17.10.2019 року. Відповідачами подані заяви про визнання позовних вимог. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати відповідачів втратившими право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: вона є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2017 року. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу 07.07.2017 року та зареєстрований в реєстрі під № 682. Право особистої власності на зазначений житловий будинок зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується відповідним витягом. В належному їй будинку зареєстровані колишні члени сім`ї власника, відповідачі [PERSON] , і його син [PERSON] , які обіцяли самостійно знятись з реєстраційного обліку, але після продажу будинку зв`язок з ними обірвався. Реєстрація відповідачів у належному позивачу будинку створює перешкоди у користуванні ним, так як вона змушена сплачувати додатково комунальні послуги та нести витрати по утриманню будинку самостійно, також не має можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Вона самостійно не має можливості зняти відповідачів з реєстраційного обліку у належному їй будинку, так як для цього потрібна особиста присутність відповідачів, що й стало підвою звернення до суду. Справа розглядалась в спрощеному провадженні без виклику сторін. Відповідачами до початку судового розгляду подані заяви про визнання позовних вимог, Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності на житло та право користування житлом. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] , є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2017року. Даний договір був укладений між [PERSON] , (продавець) позивачкою, [PERSON] , (покупець) і посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу 07.07.2017 року та зареєстрований в реєстрі під № 682, що підтверджується копією договору. Право особистої власності позивача на зазначений житловий будинок зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується відповідним витягом. В будинку, належному позивачці, зареєстровані відповідачі [PERSON] ,. і [PERSON] , які як зазначається в позовній заяві є членами сім`ї колишнього власника будинку. Факт реєстрації відповідачів у належному позивачці будинку підтверджується даними домової книги і адресними довідками. За доводами позивача відповідачі не проживають у належному їй будинку, з моменту його продажу, тобто з липня 2017 року. Даний факт підтверджується актом депутата Верхньодніпровської ради Дніпропетровської області від 09.07.2019 року в якому зазначається, що [PERSON] ,. і [PERSON] , в будинку [ADDRESS] не проживають з липня 2017 року. Фактично проживають в Республіці Білорусь. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно пп. 1 ч. 1 т. 346 ЦК України право власності припиняється зокрема відчуження власником свого майна. Судом встановлено, що уклавши договір купівлі - продажу вищевказаного будинку, колишній власник Будинку [PERSON] , і члени її сім`ї втратили право власності на нього, але члени сім`ї власника будинку продовжують бути в ньому зареєстрованими. В свою чергу відповідачі не є членами сім`ї нового власника будинку, а саме позивачки, яка набула право власності на зазначений вище будинок на підставі договору купівлі-продажу. Враховуючи, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт не проживання відповідачів в будинку позивача протягом більше шести місяців, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування належним позивачу житловим приміщенням підлягають задоволенню. Дане рішення приймається судом відповідно до обраного позивачем способу захисту цивільних прав, а саме припинення права користування житловим приміщенням, який передбачений ст. 16, ЦК України, 72 ЖК України, та з якими погоджується суд. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України - При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.. 72 ЖК України - Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Будь-яких доказів на підтвердження факту проживання в належному позивачці будинку, наміру користуватись ним, відповідачі суду не надали. Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачами не надано доказів і того, що позивач чи інші особи створювали їм перешкоди у користуванні даним житловим приміщенням. З чого суд приходить до висновку, що відповідачі не мають наміру проживати у будинку позивача та користуватись ним, що підтверджується і поданими відповідача заявами про визнання позовних вимог. За даних обстави, суд з метою захисту права власності позивача, вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнати відповідачів [PERSON] ,. і [PERSON] , такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За наведених вище обставин суд вважає, що реєстрація відповідачів без проживання та користування у належному позивачу житловому приміщенні порушує право приватної власності позивача на зазначене житлове приміщення. Відповідно до ст. 7 ЗУ « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином рішення суду про визнання [PERSON] , і [PERSON] , такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку за даною адресою і не потребує додаткового покладення відповідних обов`язків на орган, що здійснює державну реєстрацію місця проживання фізичних осіб. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України - У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову Так як відповідачами визнані позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, що підтверджується поданою суду заявою, суд вважає за можливе повернути позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого відповідно до квитанції АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № 0.0.1455112734.1 від 04 вересня 2019 року в сумі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 коп. В іншій частині судовий збір в сумі 384 грн. 20 коп., стягнути з відповідачів на користь позивача в рівних частинах з кожного.

Outcome: approved