Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

04 січня 2019 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Барба Віталіни Олександрівни про визнання недійсним одностороннього правочину. В обґрунтування позову, позивач посилається на недійсність свого паспорту у зв`язку з відсутністю печатки на другій сторінці, також його волевиявлення на вчинення оспорюваної довіреності було відсутнє. Провадження у справі відкрито 20 лютого 2019 року, встановлено загальний порядок розгляду справи, призначено підготовче судове засідання. 15 липня 2019 року від [PERSON] до суду надійшло клопотання про призначення експертизи. 24 жовтня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з заявою про забезпечення позову (в порядку ст.ст. 151, 152 ЦПК України). 25 жовтня 2019 року ухвалою суду відмовлено [PERSON] ( [ADDRESS] ) у задоволенні заяви від 24 жовтня 2019 року про забезпечення його позову до [PERSON] ( [ADDRESS] ) про визнання недійсним одностороннього правочину. 26 грудня 2018 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про призначення правової експертизи. Ухвалою від 26 грудня 2019 року закрито підготовче провадження по справі. Призначено справу до розгляду по суті 30 березня 2020 року. 27 березня 2020 року до суду надійшла заява [PERSON] про залучення її до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. 30 березня 2020 року ухвалою суду поновлено [PERSON] строк звернення до суду з заявою, залучено [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , [ADDRESS] ) до участі у справі № 522/161/19 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 14 травня 2020 року на електронну адресу суду від адвоката Попова М.С. в інтересах [PERSON] надійшла заява про застосування строку позовної давності. Також, 14 травня 2020 року на електронну адресу суду від адвоката Попова М.С. в інтересах [PERSON] надійшли пояснення по справі, в яких вважали позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки висновком судово-почеркознавчої експертизи №18-1340/01 від 10.08.2018 року встановлено, що підпис на оспорюваній довіреності виконаний самим [PERSON] та відповідно наявне волевиявлення позивача на видачу такої довіреності. Тобто підпис позивача на довіреності підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи, яка підтверджує волевиявлення, формальні підстави для скасування довіреності (відсутність печатки на другій сторінці паспорту) не можуть бути достатніми для визнання спірної довіреності недійсною, а тому просили в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. 15 липня 2020 року представником позивача [PERSON] адвокатом Краснопивцевим О.К. надійшли письмові пояснення, в яких вказано, що [PERSON] не міг знати і не міг довідатись про те, що йому було видано державним органом паспорт, який є недійсним. Вказав також, що [PERSON] не є стороною у цій справі, а отже і стороною спору, й тому її заява про застосування позовної давності не підлягає задоволенню. Відзив на позов не подавався. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник третьої особи Сачкової Л.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у письмових поясненнях та заяві про застосування строку позовної давності. Відповідач та третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Барба Віталіна Олександрівна в судове засідання не з`явились, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Як встановлено судом, 06.08.2007 року [PERSON] оформив на [PERSON] довіреність посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Барба В.О. за № 2663, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] укласти та підписати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 11). 03 грудня 2007 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності № 2663 від 06.08.2007 року, та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенко О.В. за № 2624 (а.с. 13-15). При цьому, за твердженням третьої особи, зазначена квартира на даний час належить [PERSON] на праві приватної власності за договором купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 10.09.2008 року між [PERSON] та [PERSON] . Згідно відповіді Кальміуського РВ у м. Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області від 05.12.2018 року, яку позивач отримав після поданого звернення щодо роз`яснення положень законодавства про визнання паспорта недійсним, паспорт громадянина України [NUMBER] від 08.04.2000 р. на ім`я [PERSON] не є дійсним з моменту отримання власником та підлягає обов`язковому обміну, у зв`язку з непридатністю до використання, оскільки відсутній відбиток мастикової гербової печатки органу оформлення на другій сторінці паспорту (а.с. 52). В зв`язку з чим, позивач, звертаючись до суду, вказує на недійсність свого паспорту через відсутність печатки на другій сторінці, підпис на довіреності було виконано іншою особою, та його волевиявлення на вчинення оспорюваної довіреності було відсутнє. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. При цьому, саме волевиявлення є важливим зовнішнім проявом будь-якого укладеного правочину. Волевиявлення має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку в результаті укладення будь-якого правочину. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз`яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Пунктом 8 Постанови Пленуму визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові суду від 12.02.2014 у справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Як стверджує третя особа, позивач вже звертався до суду із подібними вимогами, а саме у провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа № 522/7610/17 за позовом [PERSON] до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОМНО Барба Віталіни Олександрівни, третя особа [PERSON] про визнання довіреності від 06.08.2007 р. за реєстр. № 2663 недійсною. В обґрунтування позову, позивач посилався на те, що його підпис на довіреності підроблено. Водночас, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.03.2018 року за клопотанням представника позивача [PERSON] по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено ОНДІСЕ, з зобов`язанням нотаріуса надати судовому експерту оригінал журналу реєстраційних дій як об`єкт дослідження також, на час проведення якої провадження у справі було зупинено. При цьому на вирішення експерта поставлено наступні питання: - ким був виконаний підпис на довіреності від 06.08.2007 року, зареєстрованій в реєстрі за №2663: позивачем чи іншою особою?; - ким був виконаний підпис 06.08.2007 року в оригіналі журналу реєстрації нотаріальних дій №2663 за 2007 рік приватного нотаріуса Барба В.О.: позивачем [PERSON] чи іншою особою?; - встановити чи розшивався журнал нотаріальних дій за 2007 рік приватного нотаріуса Барба В.О., вставлялися інші аркуші? - ким був виконаний підпис 06.08.2007 року в оригіналі реєстру №2-12 том. 2. Дія №2664; журналу реєстрації нотаріальних дій за 2007 рік приватного нотаріуса Барба В.О. В подальшому, до суду 17.08.2018 року надійшли висновки судово-трасологічної експертизи №18-1345/04 від 13.08.2018 року та судово-почеркознавчої експертизи №18-1340/01 від 10.08.2018 року, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с. 120-135). Згідно висновку судового експерта - завідувача сектором ТБ та ІВД Факторовича В.Ю. судово-трасологічної експертизи №18-1345/04 від 13.08.2018 року журнал нотаріальних дій за період з 16.05.2007 р. по 02.10.2007 р. не розшивався, слідів видалення (виривання) вставлення інших листів - немає (а.с. 120-125). Згідно висновку судового експерта - завідувача сектором ТБ та ІВД Факторовича В.Ю. судово-почеркознавчої експертизи №18-1340/01 від 10.08.2018 року, підписи від імені [PERSON] у примірнику довіреності від 06.08.2007 р. та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зареєстрований за № 2663 в графі «підпис» виконані самим [PERSON] (а.с. 126-135). Відтак, виконаний позивачем особисто підпис в оспорюваній довіреності свідчить про наявність волевиявлення позивача на видачу такої довіреності. Таким чином, оскільки підпис позивача на довіреності підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи, яка підтверджує волевиявлення, формальні підстави для скасування довіреності (відсутність печатки на другій сторінці паспорту) не можуть бути достатніми для визнання спірної довіреності недійсною. Разом з тим, в ході розгляду справи, представник третьої особи надав до суду заяву про застосування строку позовної давності. Проте, судом не застосовується позовна давність, оскільки в ході судового розгляду справи встановлено відсутність порушення прав позивача. Вказане узгоджується із правовим висновком, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18), згідно якого за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. З огляду на це, суд звертає увагу, що позивач оспорює не наслідки вчинення правочину, а саме укладення договору купівлі-продажу від його імені за довіреністю, яку він, нібито, не підписував, що було спростовано, а саму довіреність, яку ним було оформлено за власною волею, за якою надано іншій особі право вчиняти певні дії від імені позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Також, інших належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, позивачем до суду не надано. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). За таких обставин, враховуючи вищезазначене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, та врахувавши характер спірних правовідносин, суд не знаходить підстав для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed