Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

04 серпня 2015 року позивач [PERSON] звернулись до Солом'янського районного суду міста Києва з позовом до Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно як окреме домоволодіння, що знаходиться на належній на праві приватної власності земельній ділянці. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона з 2002 року є власником 27/50 земельної ділянки площею 0,0812 га, яка розташована за адресою [ADDRESS], що посвідчується державним актом на право приватної власності на землю [NUMBER], зареєстрованим за №72-2-01936 від 03.07.2002 року та 1/2 частки (23/100 частини) за законом, яка складається з 23/50 земельної ділянки площею 0,08119 га (кадастровий номер [NUMBER]) за адресою [ADDRESS]. На належній їй частині земельної ділянки у 2011 році збудувала та ввела у 2013 році в експлуатацію житловий будинок, що підтверджується, виготовленим ТОВ «КДН «Крок на зустріч», технічним паспортом на індивідуальний житловий будинок та зареєстрованою Інспекцією державного архітектурного будівельного контролю у м. Києві декларацією про готовність об'єкта до експлуатації. Після завершення будівництва позивач звернулась в порядку, визначеному законодавством, за отриманням необхідних документів та реєстрації права власності до департаменту містобудування та архітектури, департаменту економіки та інвестицій Київської міської державної адміністрації та Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації. За результатами розгляду заяви Солом'янською районної в місті Києві державної адміністрації позивачу було відмовлено в одержанні поштової адреси, що є необхідною умовою для реєстрації права власності на нерухоме майно та рекомендувало позивачу звернутись в судовому порядку для визнання права власності на житловий будинок під літерою «Б» як окреме домоволодіння за адресою [ADDRESS]. За захистом своїх прав змушена була звернутись до суду та просила суд визнати право власності за нею на самочинно збудований індивідуальний житловий будинок «літ. Б» як окреме домоволодіння [PERSON], розташоване за адресою [ADDRESS]. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача 2 (Київська міська рада) Самілюк К.О. проти позову заперечувала та надала суду письмове заперечення, яке було підтримано Представником відповідача 1 Єрко Н.П. (Солом'янська районна в місті Києві державна адміністрація), мотивуючи їх тим, що відповідно до ст. 311 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК України) право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Крім цього, додатковим аргументом в запереченні слугує посилання відповідача на ч. 2 ст. 276 ЦК України в частині того, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Своє обґрунтування Відповідач мотивує також окремими положеннями Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а також № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)». Просили суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, дослідивши надані по справі докази, заслухавши пояснення сторін встановив, наступне: Позивач, [PERSON], є власником: 27/50 частин земельної ділянки площею 0,08119 га (кадастровий номер [NUMBER]) за адресою [ADDRESS] на підставі актом на право приватної власності на землю [NUMBER], зареєстрованого за №72-2-01936 від 03.07.2002 року; 23/100 частин земельної ділянки площею 0,08119 га (кадастровий номер [NUMBER]) за адресою [ADDRESS] про право на спадщину за законом №5-335, видане 14.06.2013 року державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори і Витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно № 4887749 від 14.06.2013 р. У 2011 році позивач самочинно без належно оформленої проектної та дозвільної документації побудувала індивідуальний жилий будинок літ. «Б», загальною площею 169,2 кв.м, житловою - 75,1, 4 кв.м, допоміжна - 94,1 кв.м, що підтверджується постановою про адміністративне правопорушення за здійснення самочинного будівництва №761 від 05.11.2013 року, квитанцією №11900218 від 08.11.2013 року про сплату штрафу за адміністративне правопорушення, технічним паспортом на індивідуальний житловий будинок (інвентарна справа №020-10/13), виготовлений ТОВ «КДН «Крок на зустріч», декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованою Інспекцією державного архітектурного будівельного контролю у м. Києві 12 листопада 2013 року за № КВ182133230845. В лютому 2015 року Позивач звернулась до Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації з питанням визнання права власності на частину житлового будинку за літ. «Ф» та на житловий будинок під літ. «Б» на [ADDRESS]. На підставі листа Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації № 108-108/ОП/Ш-125-215 від 05.02.2015 року Позивачу відмовлено в можливості реалізації ним його права на реєстрацію права власності на новостворене майно, в т.ч. на присвоєння новоствореному об'єкту нерухомості окремої поштової адреси. Таким чином вбачається спір про право. Суд, дослідивши надані по справі докази, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Відповідно до ст.16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Згідно з ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Крім того, згідно з ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, передбачено ст. 331 цього Кодексу. Зокрема, установлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. З аналізу ст. 34 та ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» вбачається, що для здійснення будівництва об'єкта містобудування, що належать до I-III категорій складності, необхідно провести органом державного архітектурно-будівельного контролю реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I-III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (чинний на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на об'єкти нерухомого майна, а саме на земельну ділянку, підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду або їх окремі частини, квартиру, житлове та нежитлове приміщення. У разі, коли законодавством встановлено вимогу щодо прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація права власності на нього проводиться після прийняття такого об'єкта в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Пунктом 3.1 Розділу 3 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку; будівництва та житлово-комунального господарства України № 91 від 24.06.2011 (надалі - Порядок), передбачено, що прийняття в експлуатацію об'єктів побудованих без дозволу на виконання будівельних робіт можливе за наявності документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт. Пунктом 3.10. Розділу 3 Порядку передбачено, що датою прийняття в експлуатацію об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Згідно з п. п. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV житлові будинки, розташовані на земельній ділянці, є різними самостійними об'єктами нерухомого майна, право власності на які підлягає державній реєстрації. Також окремими самостійними об'єктами нерухомого майна, розташованими на земельній ділянці, права стосовно яких підлягають державній реєстрації, є будівлі, споруди і приміщення (п. п. 3, 4, 5 ст. 5 Закону № 1952-IV). Відповідно до положень частин 1, 2 статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди та набуває на них право власності. Частина 4 ст. 375 ЦК України визначає, що у випадку самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, правові наслідки встановлюються статтею 376 цього Кодексу. За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Зі змісту частини першої зазначеної статті вбачається, що самочинним будівництвом вважається будівництво об'єкту нерухомості за наявності хоча б одного з елементів: будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, тобто цільове призначення земельної ділянки, наданої у власність або користування (оренду), прямо не передбачає зведення (будівництво) певного об'єкту нерухомості; будівництво без належного дозволу, тобто без дозволу на виконання будівельних робіт та дозволу на будівництво (до 12.03.2011 - дня втрати чинності Законом України від 20.04.2000 № 1699-III «Про планування і забудову територій») або без зареєстрованої декларації про початок виконання будівельних робіт щодо об'єктів будівництва, які належать до І - III категорій складності, чи дозволу на виконання будівельних робіт щодо об'єктів будівництва, які належать до IV і V категорій складності (з 12.03.2011 дня набрання чинності Законом України від 17.02.2011 № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності»); будівництво без належно затвердженого проекту, тобто без архітектурного проекту на будівництво, розробленого, погодженого і затвердженого в порядку, передбаченому Законом України від 20.05.1999 № 687-XIV«Про архітектурну діяльність» (а до 12.03.2011 також Законом України «Про планування і забудову територій»). Стаття 1 Закону України «Про архітектурну діяльність» визначає поняття проекту. Проект - це документація для будівництва об'єктів архітектури, що складається з креслень, графічних і текстових матеріалів, інженерних і кошторисних розрахунків, які визначають містобудівні, об'ємно-планувальні, архітектурні, конструктивні, технічні та технологічні рішення, вартісні показники конкретного об'єкта архітектури, та відповідає вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил; будівництво з істотними порушеннями будівельних норм і правил, тобто зведення об'єкту нерухомості з суттєвим відхиленням від установлених державних будівельних норм, регіональних і місцевих правил забудови. Стаття 16 Закону України № 2780-XII від 16.11.1992 «Про основи містобудування» визначає поняття будівельних норм, державних стандартів, норм і правил. Будівельні норми, державні стандарти, норми і правила встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують розробку і реалізацію містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів з урахуванням соціальних, природно-кліматичних, гідрогеологічних, екологічних та інших умов і спрямовані на забезпечення формування повноцінного життєвого середовища та як найкращих умов життєдіяльності людини. Будівельні норми, державні стандарти, норми і правила щодо планування, забудови та іншого використання територій, проектування і будівництва об'єктів містобудування розробляються і затверджуються спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань містобудування та архітектури, іншими центральними органами виконавчої влади в порядку, визначеному законом. Істотність порушення при будівництві об'єкту нерухомості будівельних норм та правил є ознакою самочинного будівництва, однак істотність таких порушень - це оціночне поняття, встановлення якого потребує спеціальних знань у галузі будівництва. Таким чином, будівництво позивачем об'єкту нерухомості на земельній ділянці, що належить йому на підставі акту на право приватної власності на землю та призначена для обслуговування житлового будинку і господарських споруд за відсутності необхідної проектно-дозвільної документації, документації на введення в експлуатацію та відповідної згоди міської ради на їх розміщення, як окремих об'єктів нерухомого майна кваліфікується, як самочинне будівництво. Аналогічна позиція відображена в постановах Верховного Суду України від 03.06.2015 у справі № 927/91/13-г, від 23.12.2014 у справі № 3-199гс14. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 276 ЦК України самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній, а тому відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України. Частина 5 статті 376 ЦКУ надає право власнику (користувачу) земельної ділянки в судовому порядку визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Цієї ж позиції дотримується ВСУ в своєму рішенні від 18 листопада 2015 року у цивільній справі 6-388цс15. Постановою ВСУ від 28.01.2015 року у цивільній справі №6-225цс14 зазначено, що особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. Пункт 12 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначає наступне: «У справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.». Крім цього, виходячи з положень статті 876 ЦК України власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором. Статус замовника також підтверджується даними з Декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Враховуючи вищезазначене та провівши системний аналіз правових норм, можна дійти висновку, що застосування статті 876 ЦК України щодо визначення власника об'єкта будівництва, можливо лише у взаємозв'язку зі статтею 331 ЦК України, а саме із наявністю обов'язкової умови наявності права власності або права користування земельною ділянкою, на якій знаходить нерухоме майно. Відтак, застосування способу захисту, передбаченого частиною 5 статтею 376 ЦК України, у даному випадку є належним в розумінні статті 16 ЦК України. Узагальнюючи викладене вище, враховуючи реєстрацію декларації про готовність об'єкта до експлуатації, введенням індивідуального житлового будинку в експлуатацію, а також те, що технічний стан самочинно зведеного нерухомого майна відповідає державним будівельним нормам, зазначене будівництво не порушує прав інших осіб та розташоване на земельній ділянці, власником якої є позивачка, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності за нею на самочинно збудований індивідуальний житловий будинок «літ. Б» як окреме домоволодіння [PERSON], розташоване за адресою [ADDRESS], підлягають задоволенню. Враховуючи те, що Представник позивача звернувся з клопотанням про звільнення відповідачів від сплаченого позивачем судового збору при вирішенні питання в порядку ст. 88 ЦПК України на підставі положень ч. 3 ст. 82 ЦПК України, суд вважає за можливе задоволення такого клопотання та звільнення відповідачів від сплати судових витрат на підставі ч. 3 ст. 82 ЦПК України. На підставі ч.5 3,12,16,325,328,376 ЦК України,

Outcome: approved