Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

05 грудня 2018 року [PERSON] (далі - «Позивач») звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - «Відповідач») про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини. Позивач є власником будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, 5717 від 26.10.2011 року виданого Узинською державною нотаріальною конторою та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта . У вказаному будинку зареєстрований і Відповідач - син. Проте він не проживає в будинку 2012 року, витрат на утримання будинку не несе. На цей час його місцезнаходження невідомо. Посилаючись на приписи ст.ст.386, 450 ЦК України Позивач просила визнати Відповідача такими, що втратив право користування будинком [ADDRESS]. Оскільки дана справа є малозначною, ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 26.12.2018 року постановлено провести її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні Позивач підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. В судове засідання Відповідач не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, будь-яких заяв або клопотань на адресу суду від нього не надходило (а.с.27). В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що являється сусідкою Позивача, приблизно з 2012 року Відповідач у будинку не проживає, не відвідує її, не телефонує. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що Позивач - її племінниця. Відповідач - її син до дому не їздить. Приблизно з літа 2012 року він з матір'ю не спілкується та не відвідує її. Проживає зі своєю сім'єю в іншому місті, де саме нікому не відомо. Суд, вислухавши пояснення Позивача та свідків, повно, об'єктивно та всебічно дослідивши матеріали даної справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. На підставі свідоцтва про право на спадщину 5717 від 26.10.2011 року виданого Узинською державною нотаріальною конторою Позивач є власником будинку [ADDRESS] та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта (а.с. 8-12). Відповідно до відмітки про реєстрацію, Позивач зареєстрована за вказаною адресою з 10.06.1990 року (а.с. 6-7). Згідно із довідкою №214 від 16.11.2018 року, виданою Узинською міською радою Олійниково - Слободським старостинським округом №6 Білоцерківського району Київської області, в будинку [ADDRESS], належить на підставі свідоцтва про право на спадщину [PERSON], зареєстрований [PERSON] [INFO] (а.с. 13). Проте, як убачається із акту про обстеження умов проживання, виданого Узинською міською радою Олійниково - Слободським старостинським округом №6 Білоцерківського району Київської області від 12.10.2018 року, Відповідач у вказаному будинку не проживає (а.с.14). Відповідно довідки про фактичне місце проживання ( не проживання), виданою Узинською міською радою Олійниково - Слободським старостинським округом №6 Білоцерківського району Київської від 12.102018 року, Відповідач перебуває на реєстраційному обліку за адресою будинок [ADDRESS], але не проживає (ас.15). Таким чином, як убачається із матеріалів справи, пояснень Позивача та свідків, Відповідач у вказаному будинку не проживає більше року та витрат по утриманню будинку не несе. При цьому, він не є ані власником, ані співвласником цього нерухомого майна. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Такими чином, Позивачем у справі доведено що Відповідач більше року не проживає у спірному будинку, витрат по утриманню будинку не несе, а тому враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved