Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

04 січня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до виконавчого комітету Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та розрахунку. В обґрунтування позовних вимог зазначається, що вона працювала у апараті виконавчого комітету Новопавлівської сільської ради на посаді заступника сільського голови у період з 01.07.2018 року по 30.11.2018 року включно, що підтверджується записами до трудової книжки. 30.11.2018 року згідно розпорядження т.в.о. Новопавлівського сільського голови [PERSON] №176-К, її було звільнено за згодою сторін з посади заступника сільського голови апарату Новопавлівської сільської ради на підставі її заяви. В день її звільнення трудову книжку їй належним чином не було видано на руки. Подальші її вимоги про видачу трудової книжки наступним в.о. керівника Новопавлівської обєднаної територіальної громади [PERSON] проігноровано, через що вона вимушена була звертатися з відповідними вимогами до керівництва Новопавлівської сільської ради Межівського району та її виконавчого комітету усно та письмово 04.12.2018 року, 10.12.2018 року, 17.12.2018 року. На час її звільнення 30.11.2018 року у виконавчого комітету існувала заборгованість по виплаті їй грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за відпрацьований період з 01.07.2018 року по 30.11.2018 року, розрахунок по якій здійснено з нею фактично 22.12.2018 року шляхом перерахування коштів на банківську платіжну карту КБ «Приватбанк». В порушення вимог ст.ст. 47 та 116 КЗпП трудову книжку в день звільнення їй не вручено, а лише 17.12.2018 року, і розрахунок по заробітній платі з нею було проведено не в день звільнення, а лише 22.12.2018 року і тільки після її неодноразових звернень. У звязку із зазначеним порушенням трудових прав вона вимушена була звернутися до Межівського ВП Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області та за її заявою внесено відомості до ЄРДР №12018040480000520. Також інформації щодо належних їй до виплати сум, вона не отримала. Її письмова заява від 28.12.2018 року щодо надання довідки про належні суми та дати розрахунку відповідачем проігноровано. Позивач просить суд стягнути з виконавчого комітету Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з посади заступника сільського голови за період з 30.11.2018 року по 22.12.2018 року включно, що складає 10405, 20 гривень; стягнути з виконавчого комітету Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області на її користь судові витрати та витрати повязані з розглядом справи. Ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 08 січня 2019 року провадження у справі було відкрито та призначено до судового розгляду на 22 січня 2019 року. 22 січня 2019 року судове засідання було відкладено на 05 лютого 2019 року, на підставі клопотання представника відповідача. Позивач надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. На задоволені позовних вимог наполягає. Представник відповідача виконавчого комітету Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, в судове засідання не з'явився, надали заяву в якій прохали судове засідання провести у їх відсутність. Відзив на позовну заяву до суду не надавали. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі\~ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що [PERSON] перебувала у трудових правовідносинах з виконавчим комітетом Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області. Як вбачається\~з матеріалів\~справи, у період з 02.07.2018 року по 30.11.2018 року включно [PERSON] працювала у апараті виконавчого комітету Новопавлівської сільської ради на посаді заступника сільського голови, що підтверджується копією трудової книжки серії БТ-ІІ №7218121. Згідно розпорядження т.в.о. Новопавлівського сільського голови [PERSON] №176-К від 30 листопада 2018 року, [PERSON] було звільнено за згодою сторін з посади заступника сільського голови апарату Новопавлівської сільської ради на підставі її заяви. Відповідно до\~ст.\~47\~КЗпП України та згідно п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених спільним\~наказом № 58 від 29 липня 1993 року Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Проте у судовому засіданні встановлено, що в порушення вимог ст.ст. 47 та 116 КЗпП, в день звільнення [PERSON], не було видано трудову книжку, тому остання змушена була звертатися з відповідними вимогами до керівництва Новопавлівської сільської ради Межівського району та її виконавчого комітету, що підтверджується письмовими заявами від 04.12.2018 року, 10.12.2018 року, 17.12.2018 року, в результаті чого лише 17.12.2018 року позивачу було видано трудову книжку. У звязку із вищезазначеними зазначеними порушеннями трудових прав [PERSON] звернулася із заявою до Межівського ВП Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області та 04 грудня 2018 року дана заява була прийнята та зареєстрована в ЄРДР, реєстраційний №12018040480000520. Розпочато досудове розслідування, що підтверджується копією довідки про прийняття і реєстрацію заяви вих. 52.2/2-12008 від 07.12.2018 року та копією [PERSON] з єдиного реєстру досудових розслідувань. Відповідно до ст.55 Конституції України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України,суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст.19 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно зі ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У статті 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно із ст.ст.21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до положень ч.5 ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Положеннями ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно зі ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак,\~як було\~встановлено у\~судовому засіданні,\~у порушення\~вимог даної\~норми,\~відповідачем не\~було проведено\~розрахунок з\~позивачем по\~заробітній платі\~та не\~надано [PERSON] довідки про належні їй суми та дати розрахунку, тому остання була змушена звертатися із письмовою заявою від 28.12.2018 року до виконавчого комітету Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, яка була в подальшому проігнорована. Таким чином, матеріалами справи встановлено, що позивач звільнений з посади заступника сільського голови апарату Новопавлівської сільської ради на підставі її заяви за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Тобто в день звільнення 30.11.2018 року, відповідач зобов`язаний був видати працівникові належно оформлену трудову книжку та провести з [PERSON] повний розрахунок при звільненні, що фактично виконано не було. Доказів, які б свідчили про зворотне (первинної бухгалтерської документації про перерахування на рахунок позивача сум, що підлягали виплати йому при звільненні, виписок тощо), представником відповідача суду не надано. Згідно відомостей розподілу виплат виконавчого комітету Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області від 14.12.2018 року №181214СТ197872 та 22.12.2018 року №181222СТ383853, а також довідки про нарахування відпускних [PERSON] за відпрацьований період, які були витребувані ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 08.01.2019 року, вбачається, що лише 22.12.2018 року із позивачем було проведено розрахунок по заробітній платі. Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п.20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до ч. 1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Формула для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачена у п.п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, і є наступною: розмір середньоденної заробітної плати помножений на кількість робочих днів затримки розрахунку. Середньоденна заробітна плата визначається так: сума зарплати за 2 місяці, що передують події, з якою пов'язана виплата, поділена на кількість відпрацьованих робочих днів за 2 місяці, що передують події, з якою пов'язана виплата. Абз. 1 п. 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. (Абзац перший пункту 8 Із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ №1398 від 30.07.1999 року). Як роз'яснено в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 3 «Про практику застосування судами про оплату праці», при визначенні сум, що підлягають стягненню по оплаті праці, у тому числі середньому заробітку, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів. Як слідує з довідки виданої [PERSON] середньомісячна заробітна плата за період перебування на посаді заступника сільського голови складала 14307, 15 гривень. Так загальна кількість робочих днів у жовтні та листопаді складала 22 та 22 разом 44 дні. При середньомісячному заробітку у кожному з цих місяців 14307,15 гривень середньоденний заробіток складає 650,33 гривень. З розрахунку 16 робочих днів по дату фактичного розрахунку з [PERSON] 22.12.2018 року, належна їй до виплати сума за час порушення трудових прав складає 10405,20 гривень. Відповідно до ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, виходячи з наведеного суд, прийшов до висновку, що відповідачем порушені вимоги\~ст. 47 КЗпП України, відповідно до яких, власник зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, а отже в такому разі виплачується середній заробіток за час затримки розрахунку. Тож підсумовуючи викладене суд приходить до висновку про необхідність задоволення пред`явлених [PERSON] вимог. Відповідно до ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині виплати заробітної плати, оскільки вказана сума стягнена судом, перебуває у межах сплати платежу за один місяць. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, суд зауважує наступне. Так відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Пунктом 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI встановлено, що від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Також у судовому засіданні було встановлено, що відповідно до фіскального чеку №5295000079233 «УКРПОШТА» ЦПЗ №7 та №5290001203505 «УКРПОШТА» ЦПЗ №7 позивачем було здійснено оплату послуг за пересилання відповідачеві копій документів по справі у розмірі 91,40 гривень, що у свою чергу є витратами, повязаними з розглядом справи та підлягає також стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved