Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

05 грудня 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Виконавчий комітет Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] та її виселення. В обґрунтування позовних вимог зазначила, щоз 07.10.2011р. вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] та 17.02.2017р. шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано за рішенням Харківського районного суду Харківської області. Рішенням того ж суду було поділено майно, набуте подружжям за час шлюбу та визнано за позивачем та відповідачем [PERSON] право власності на двокімнатну квартиру № 12 в сел. Рай-Оленівка, санаторій Рай-Оленівка, б. 5, Харківського району Харківської області, по1/2 частині за кожним. Відповідач вирішив створити іншу сімю та з 04.11.2017р. у спірній квартирі стала проживати його співмешканка [PERSON], місце проживання якої 07.11.2017р. було зареєстроване виконкомом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області. Позивач вважає реєстрацію місця проживання відповідача [PERSON] та її вселення незаконними, оскільки вона вселилась без згоди співвласника, без згоди позивача, тільки на підставі поданих до селищної ради документів про право власності на квартиру [PERSON], була зареєстрована у квартирі № 12 в сел. Рай-Оленівка, санаторій Рай-Оленівка, б. 5, Харківського району Харківської області. У позасудовому порядку даний спір сторони не вирішили, що змусило позивача звернутись до суду за захистом своїх цивільних прав. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10 січня 2018 року провадження по справі відкрито та постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження, призначено проведення засідання на 01 березня 2018 року о 14 год. 00 хв. Позивач [PERSON] подала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у минулому році вирішив створити нову сімю з [PERSON], оскільки не має іншого житла, привів її проживати без реєстрації шлюбу, у займану ним кімнату у квартирі № 12 в сел. Рай-Оленівка, санаторій Рай-Оленівка, б. 5, Харківського району Харківської області, в якій він є власником 1/2 частини після поділу майна подружжя. Будучи власником 1/2 частини житла, вважає, що подав усі необхідні документи, передбачені Постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016р. «Про затвердження правил реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», і законно було прийнято рішення про реєстрацію місця проживання громадянки [PERSON] у спірній квартирі. На його думку прав інших осіб вони не порушують. 15.02.2018р. він з [PERSON] зареєстрували шлюб і вона є його дружиною. Відповідач [PERSON]подала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні. Представник третьої особи Виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області- [PERSON] в судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином, тож справа розглядається за відсутності представника ради. Суд, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 07 жовтня 2011 року перебували у шлюбі, який був зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 534. В період шлюбу сторони придбали двокімнатну квартиру № 12в сел. Рай-Оленівка, санаторій Рай-Оленівка, б. 5, Харківського району Харківської області, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 16.02.2013р., реєстровий № 215, у якості покупця виступив відповідач [PERSON], договір укладено за згодою позивача [PERSON] Позивач [PERSON] від попереднього шлюбу має малолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживав разом з нею та відповідачем [PERSON] Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 17 лютого 2017 року у справі № 635/7485/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 вересня 2017 року у справі № 635/4840/17 спільне майно подружжя поділено визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири № 12 в сел. Рай-Оленівка, санаторій Рай-Оленівка, б. 5, Харківського району Харківської області, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири № 12 в сел. Рай-Оленівка, санаторій Рай-Оленівка, б. 5, Харківського району Харківської області. Позивач [PERSON] право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири № 12 в сел. Рай-Оленівка, санаторій Рай-Оленівка, б. 5, Харківського району Харківської області зареєструвала у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить витяг від 14.11.2017р., індексний № 103693734. Відповідно до інформації, виданої 18 листопада 2017 року виконкомом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області за № 4231, в квартирі № 12 в сел. Рай-Оленівка, санаторій Рай-Оленівка, б. 5, Харківського району Харківської області зареєстровані позивач [PERSON] зі своїм малолітнім сином [PERSON], відповідачі [PERSON] та [PERSON] Відповіддю на адвокатський запит Пісочинською селищною радою Харківського району Харківської області повідомлено, що реєстрацію [PERSON] проведено на підставі поданого власником [PERSON] оригіналу документу про його одноосібне право власності на спірну квартиру та його письмової згоди на реєстрацію 07 листопада 2017 року, у відділ реєстрації Пісочинської селищної ради судового рішення про розподіл майна подружжя не було надано. Також, надано довідку про реєстрацію місця проживання [PERSON] від 13.04.2018р., з якої вбачається, що вона зареєстрована у спірній квартирі з 31.07.2013р. по теперішній час. Відповідачем [PERSON] визнається, що з 03.11.2017р. він почав проживати разом з [PERSON] без реєстрації шлюбу, маючи намір на створення сімї з нею зареєстрував її у своїй 1/2 частині квартири, з того часу сторони ведуть спільний побут. 15 лютого 2018 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 393. [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. ст. 316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно до ст. 64 Житлового Кодексу України: до членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Положеннями ст. 65 ЖК України визначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно до ст. 150 Житлового Кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ними для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ст. 155 ЖК України, власник квартири чи її частки не може бути позбавлений права користування своїм житловим приміщенням, крім випадків, передбачених законодавством. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Право на користування жилим приміщенням членів сімї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку виклав у своїй Постанові Верховний Суд України у справі № 6-158цс14 від 05.11.2014р., що відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обовязковим для суду при виборі і застосуванні норми права до відповідних спірних правовідносин, відповідно до якої, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є. Відповідно до ст. ст. 356-358 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Статтею першою Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979р. в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності. Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - пятої статті 13 цього Кодексу. За змістом ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (надалі по тексту Закон України) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. У випадку припинення права власності особи на житлове приміщення, припиняється і право користування (проживання) у цьому приміщенні членів його сім'ї (Постанова ВСУ №6-158цс14 від 05 листопада 2014 року). Статтею 109 ЖК України встановлено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Статтею 116 та 117 ЖК України встановлюється вичерпний перелік підстав для виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, а саме: якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. А також у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами склалися особисті не сприятливі відносини у зв'язку з тим, що відповідач [PERSON], дозволивши одноосібно проживати відповідачу [PERSON] у квартирі № 12 в сел. Рай-Оленівка, санаторій Рай-Оленівка, б. 5, Харківського району Харківської області,порушив права позивача, як співвласника житла, не погодив із нею можливість проживання сторонніх осіб, які на момент вселення не були членами родини ані позивача, ані відповідача [PERSON] та реєстрацію постійного місця проживання відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] при поданні документів до органу реєстрації, приховав факт поділу майна подружжя та належності спірного житла на праві власності йому та позивачу [PERSON], скориставшись тим, що у нього був в оригіналі договір купівлі-продажу квартири, де він зазначений єдиним власником, у звязку з чим, у органу реєстрації були відсутні підставі для відмови у прийнятті рішення про реєстрацію громадянки [PERSON] у спірній квартирі. Так, на момент вселення у спірне житло відповідача [PERSON], яка не була членом сімї ані позивача, ані відповідача [PERSON] не було отримано згоду іншого співвласника [PERSON], чим порушено її прав як співвласника житла Однак, позивач не висуває вимоги щодо визнання неправомірним рішення органу реєстрації про проведення реєстрації постійного місця проживання відповідача [PERSON] Виникнення у членів сімї власника житла права проживання є похідним від виникнення у власника права власності на житло, а відтак особа яка зареєстрована у певному місці, як член сімї власника житла, має право на рівні з іншими членами сімї користуватися житловою площею. Відповідно до положень ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено: орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» тільки до повноважень органу реєстрації належить право здійснення реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Згідно ст. 14 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових та службових осіб з питань свободи пересування, вільного вибору місця проживання, реєстрації місця проживання чи місця перебування особи можуть бути оскаржені в установленому законом порядку. Згідно з ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень. Отже оскаржити рішення органу влади з питань реєстрації місця проживання необхідно в порядку адміністративного судочинства до адміністративного суду, а не у порядку цивільного судочинства. На підставі ст. ст. 76, 77, 78-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд, системно аналізуючи норми діючого цивільного законодавства у їх застосуванні до правовідносин, що склалися між сторонами вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач не оскаржив у встановленому Законом порядку рішення органу державної влади з питань реєстрації постійного місця проживання, суд не має повноважень щодо здійснення реєстрації або зняття з реєстрації постійного місця проживання особи. Позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх прав, як співвласника житла та які підлягають захисту у порядку адміністративного судочинства. Також і позовні вимоги про виселення відповідача [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки на момент розгляду справи у суді вона є членом сімї відповідача [PERSON], який є співвласником спірного житла. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір у звязку з відмовою у задоволенні заявлених вимог суд залишає за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed