Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

05.12.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання домоволодіння обєктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на ? його частину. Свої позовні вимоги обґрунтовує наступним. Із [PERSON] позивач на початку 1984 року стали проживати спільно однією сім'єю. На той час власного житла позивач не мала, тому переїхала на проживання до [PERSON] у належний йому житловий будинок № 48. що розташований у м. Бориспіль по вул. Робоча. Влітку 1984 року вона завагітніла і 14 вересня 1984 року вони з [PERSON] офіційно зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO]. Житловий будинок у якому вони мешкали був збудований у 1946 році. У будинку не було ні води, ні газу, ні каналізації. У ньому не було жодних зручностей для проживання, тим паче з грудною дитиною. Тому з огляду на вагітність позивачки вони прийняли рішення перебудувати будинок та обладнати його усіма необхідними зручностями для проживання. Рішенням виконкому Бориспільської міської Ради народних депутатів № 95 від 7.05.1984 року було надано дозвіл на будівництво гаража, у межах даної садиби, площею 18 м. кв. а рішенням № 155 від 3 вересня 1984 року надано дозвіл на перебудову вказаного житлового будинку. Протягом 1984-1986 років вони спільними зусиллями та за рахунок спільних коштів здійснили перебудову вказаного будинку, знісши стару будівлю, а на її місці збудували новий житловий будинок із прибудовою, загальною площею 53,7 кв. м. Будівництво будинку розпочалося із нового бетонного фундаменту, стіни збудовано із цегли, перекриття дерев'яні, покриті шифером. У 1985 році у будинок провели газ, поставили газовий котел, зробили водяне опалення, а у 1986 році пробили на подвір'ї свердловину та провели у будинок воду й каналізацію. Також збудували новий гараж, площею 18 кв. м., погріб, а старий сарай знесли. На підставі акту прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння, затвердженого рішенням виконкому Бориспільської міської Ради народних депутатів від 7 липня 1986 року, збудований ними житловий будинок, загальною площею 53.7 кв. м. з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по вул. Робоча, 48 у м. Бориспіль прийнято в експлуатацію. У подальшому Бориспільським міжміським БТІ надано висновок про можливість оформлення права власності на перебудований житловий будинок за вказаною адресою на ім'я чоловіка позивача [PERSON] 4 серпня 1986 року виконавчим комітетом Бориспільської міської Ради народних депутатів прийнято рішення № 109 про оформлення права власності на вказане домоволодіння на ім'я [PERSON] На підставі цих документів 18 серпня 1986 року [PERSON] видано свідоцтво № 4959 про право власності на вказане домоволодіння. Фактично на місці старого будинку площею 31,2 м. кв. був збудований новий житловий будинок площею 53,7 м. кв. У вказаному будинку позивач зареєстрована з 1988 року і по даний час. Увесь цей час вона проживала у даному будинку, обслуговувала його, підтримувала у задовільному стані. Рішенням Бориспільського міського суду від 19 жовтня 2000 року шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано. Проте, позивач продовжувала весь час проживати у будинку, де мешкає і донині. ЇЇ колишній чоловік також проживав у цьому ж будинку проте у окремій кімнаті, так як можливості роз'їхатись у них не було. Незважаючи на розірвання шлюбу, у 2009 році позивач за власні кошти замінила газовий котел, в 2012 році замінила дерев'яні вікна металопластиковими, а в 2013 ропі зробила у ванній кімнаті ремонт (облицьовано стіни керамічною плиткою, встановлено унітаз, замінено ванну). Тому позивач вважає, що набула право на визнання даного домоволодіння об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З огляду на тяжкий стан здоров'я [PERSON], позивач з ним не встигли здійснити реєстрацію на її ім'я права власності на ? частину від цього майна, так як 12 вересня 2016 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина, що фактично складається із ? частини від вказаного домоволодіння. Проте, з огляду на ту обставину, що до цих пір право власності на будинок зареєстровано за її колишнім чоловіком, відповідно цілий будинок і підлягатиме спадкуванню. Єдиним спадкоємцем за законом є їх спільна дочка [PERSON]. Спадщину після смерті батька відповідач прийняла подавши про це відповідну заяву нотаріусу. У зв'язку з цим у нотаріуса немає перешкод видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на увесь будинок. Однак позивач вважає, що цим буде порушено її право власності на ? частину домоволодіння, а тому воно підлягає захисту у судовому порядку. З цього приводу позивач просила позов задовольнити та визнати а нею ? частину домоволодіння. В судове засідання позивач не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача в судове засідання не зявився, однак надав письмову заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, обставини справи підтвердив. Крім того надав відомості стосовно вартості спірного домоволодіння та просив при постановленні рішення стягнути з відповідача в дохід держави недоплачену позивачем суду судового збору. Відповідач в судове засідання не зявилась, однак надала письмову заяву, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі та просила розглянути справу без її участі. Дослідивши наявні в справі матеріали, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову [PERSON] з наступних підстав. Як вбачається з позовної заяви позивач познайомилася з [PERSON] у 1980 році. Протягом чотирьох років зустрічалися, а на початку 1984 року стали проживати спільно однією сім'єю. На той час власного житла позивач не мала, тому переїхала проживати до [PERSON] у належний йому житловий будинок № 48, що розташований у м. Борисполі по вул. Робоча. 14 вересня 1984 року [PERSON] та [PERSON] офіційно зареєстрували шлюб, оскільки позивач завагітніла. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO].(а.с. 4-6) Як зазначила позивач в своїй позовні заяві, житловий будинок у якому вони мешкали був збудований у 1946 році, у ньому не було ні води, ні газу, ні каналізації, не було жодних зручностей для проживання, тим паче з грудною дитиною. Тому з огляду на вагітність позивачки вони з чоловіком прийняли рішення перебудувати будинок та обладнати його усіма необхідними зручностями для проживання. Рішенням № 155 від 3 вересня 1984 року [PERSON] надано дозвіл на перебудову житлового будинку №48 по вул. Робоча в м. Борисполі Київської області. (а.с.15) Рішенням виконкому Бориспільської міської Ради народних депутатів № 95 від 07.05.1984 року [PERSON] було надано дозвіл на будівництво гаража, у межах даної садиби, площею 18 м. кв. (а.с. 18) Протягом 1984-1986 років позивач з чоловіком [PERSON] спільними зусиллями та за рахунок спільних коштів здійснили перебудову вказаного будинку, знісши стару будівлю, а на її місці збудували новий житловий будинок із прибудовою, загальною площею 53,7 кв. м.. Будівництво будинку розпочалося із нового бетонного фундаменту, стіни збудовано із цегли, перекриття дерев'яні, покриті шифером. У 1985 році у будинок провели газ, поставили газовий котел, зробили водяне опалення, а у 1986 році пробили на подвір'ї свердловину та провели у будинок воду й каналізацію. Також збудувати новий гараж, площею 18 кв. м., погріб, а старий сарай знесли. На підставі акту прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння, затвердженого рішенням виконкому Бориспільської міської Ради народних депутатів від 7 липня 1986 року, збудований ними житловий будинок, загальною площею 53.7 кв. м. з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по вул. Робоча, 48 у м. Бориспіль прийнято в експлуатацію.(а.с.19) У подальшому Бориспільським міжміським БТІ надано висновок про можливість оформлення права власності на перебудований житловий будинок за вказаною адресою на ім'я [PERSON]М.(а.с. 20) 4 серпня 1986 року виконавчим комітетом Бориспільської міської Ради народних депутатів прийнято рішення № 109 про оформлення права власності на вказане домоволодіння на ім'я [PERSON] (а.с. 21) 18 серпня 1986 року [PERSON] видано свідоцтво № 4959 про право власності на домоволодіння за адресою: київська область, м. Бориспіль, вул. Робітнича, 48. (а.с. 22). Відповідно до ст. 25 КЗпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнано судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічні положення містяться у ст. 62 СК України. Таким чином, внаслідок спільних трудових зусиль та спільних грошових витрат позивача та її чоловіка [PERSON], житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами, що належав останньому на праві особистої приватної власності, істотно збільшився у своїй цінності. Фактично на місці старого будинку площею 31,2 м. кв. ними був збудований новий житловий будинок площею 53,7 м. кв., на подвір'ї збудований погріб. Даний факт також підтвердила і відповідач у своїй письмовій заяві, зазначивши, що дійсно спірний житловий будинок, господарські будівлі та споруди були збудовані за рахунок спільних зусиль її батьків під час перебування у зареєстрованому шлюбі. При цьому її батько [PERSON] ніколи не заперечував право [PERSON] на половину від вказаного майна. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Рішенням Бориспільського міського суду від 19 жовтня 2000 року шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано, однак позивач продовжувала весь час проживати у будинку, де мешкає і донині. Незважаючи на розірвання шлюбу, у 2009 році позивач за власні кошти замінила газовий котел, в 2012 році замінила дерев'яні вікна металопластиковими, а в 2013 ропі зробила у ванній кімнаті ремонт. Як зазначено в позові, з огляду на брак коштів та тяжкий стан здоров'я [PERSON], позивач з останнім не встигли здійснити реєстрацію на її ім'я права власності на ? частину від цього майна, так як 12 вересня 2016 року [PERSON] помер. (а.с.26) Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що фактично складається із ? частини від вказаного домоволодіння. Проте, з огляду на ту обставину, що до цих пір право власності на увесь будинок зареєстровано за [PERSON], відповідно увесь будинок і підлягатиме спадкуванню. Положеннями ст. 28 КЗпШС України та ст. 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя їх частки визнаються рівними. З огляду на ці обставини позивачу на праві власності належить ? частина вказаного домоволодіння. Єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] є відповідач [PERSON]. Спадщину після смерті батька відповідач прийняла подавши про це відповідну заяву нотаріусу. У разі видачі їй нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом на увесь будинок право власності позивача буде порушено. Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а тому у даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання за останньою права власності на ? частину спірного домоволодіння, враховуючи також що відповідач позовні вимоги визнала в повному обсязі. Судові витрати в розмірі 551 грн. 20 коп. судового збору суд вважає за необхідне віднести на рахунок [PERSON], що сплачений нею при звернені до суду, а також стягнути з [PERSON] недоплачений розмір судового збору в сумі 1948 грн. 79 коп. на користь Державного бюджету України, оскільки рішення ухвалено в її інтересах. На підставі викладеного та ст.ст. 16, ЦК України, ст. 41 Конституції України,

Outcome: approved