Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

05 березня 2018 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю спадкодавця. В позовній заяві посилається на те, що 09 лютого 2016 року в селі Павлівка Фрунзівського району Одеської області помер [PERSON]. Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок за номером 15 по вулиці Радянська (тепер Свято-Михайлівська) в с. Павлівка Фрунзівського (тепер Захарівського) району Одеської області. Даний будинок належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Заповіт щодо свого майна спадкодавець не залишав, а із спадкоємців за законом першої черги є його дружина [PERSON] і сини [PERSON] та [PERSON]. Відповідачка [PERSON] зі спадкодавцем перебували в зареєстрованому шлюбі і на день смерті спадкодавця він не був розірваний. Від даного шлюбу у вказаного подружжя народилися діти: [PERSON] та [PERSON]. Вказані спадкоємці спадщину [PERSON] не приймали, оскільки не проживали з ним на час відкриття спадщини. Позивачка прийняла спадщину [PERSON] шляхом подання про це 07.07.2016 року відповідної заяви до Фрунзівської районної державної нотаріальної контори Одеської області. Зазначені вище обставини були встановлені рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області, яким було встановлено факт постійного проживання позивачки однією сімєю зі спадкодавцем [PERSON] з 2004 року до дня смерті. Однак, позивачка не може оформити свої спадкові права на весь будинок спадкодавця, оскільки він вважається спільною сумісною власністю спадкодавця і відповідачки [PERSON] Виходячи з викладеного, [PERSON] просить суд визнати житловий будинок за номером 15 по вулиці Радянська (тепер - Свято-Михайлівська) в селі Павлівка Фрунзівського (нині Захарівського) району Одеської області особистою приватною власністю [PERSON], померлого 09 лютого 2016 року в селі Павлівка Фрунзівського району Одеської області Позивач у судове засідання не зявилася, але попередньо надала до суду заяву, в якій вказала, що вимоги позовної заяви підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та розглядати справу без її участі. Зазначила, що проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання двічі не зявилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином про що свідчать зворотні поштові повідомлення, наявні в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємця за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до довідки Захарівської селищної ради Захарівського району Одеської області від 14.03.2018 року № 191, [PERSON], зареєстрована та проживає за адресою: [INFO]. Згідно довідки Захарівської селищної ради Захарівського району Одеської області від 14.03.2018 року № 191, [PERSON], зареєстрований та проживає за адресою: [INFO]. Довідкою відділу обліку та моніторингу ГУ ДМС України в Одеській області від 13 березня 2018 року № 1292, встановлено, що [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO]. Суд вважає, що відповідачі не зявилися до суду без поважних причин, не подали відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Матеріалами справи встановлено, що 09 лютого 2016 року в селі Павлівка Фрунзівського району Одеської області помер [PERSON], що було зареєстровано відповідним актовим записом № 47 складеним 10 лютого 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Фрунзівському району Великомихайлівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області. Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок за номером 15 по вулиці Радянська (тепер Свято-Михайлівська) в селі Павлівка Фрунзівського (тепер Захарівського) району Одеської області. Вказаний будинок належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 05.05.2005 року виконавчим комітетом Павлівської сільської ради Фрунзівського району Одеської області на підставі власного рішення за номером 138-4 від 30.03.2005 року. Право власності на будинок було зареєстроване за спадкодавцем рішенням від 05.05.2005 року державного комунального підприємства «Фрунзівське бюро технічної інвентаризації» за номером запису 19 в книзі 3 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 10679584. Заповіт щодо свого майна спадкодавець не залишав, а із спадкоємців за законом першої черги є його дружина [PERSON] і сини [PERSON] та [PERSON]. Відповідачка [PERSON] зі спадкодавцем перебували в зареєстрованому шлюбі і на день смерті спадкодавця він не був розірваний. Від даного шлюбу у вказаного подружжя народилися діти: [PERSON] та [PERSON]. Вказані спадкоємці спадщину [PERSON] не приймали, оскільки не проживали з ним на час відкриття спадщини. У встановлений частиною 1 ст. 1270 ЦК України для спадкоємців першої черги шестимісячний строк не подали до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Позивачка прийняла спадщину [PERSON] шляхом подання про це 07.07.2016 року відповідної заяви до Фрунзівської районної державної нотаріальної контори Одеської області, де щодо майна спадкодавця була заведена спадкова справа № 124/2016 та у спадковому реєстрі за номером 59194318. Згідно положень статті 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини. Зазначені вище обставини були встановлені рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 01 листопада 2017 року у цивільній справі № 517/378/17, яким було встановлено факт постійного проживання позивачки однією сімєю зі спадкодавцем [PERSON] з 2004 року до дня його смерті, яка настала 09 лютого 2016 року в селі Павлівка Фрунзівського району Одеської області. Однак, позивачка не може оформити свої спадкові права на весь будинок спадкодавця, оскільки він вважається спільною сумісною власністю спадкодавця і відповідачки [PERSON]. У відповідності до ч.1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Сімейним кодексом України ч. 2 ст. 60 встановлена презумпція спільності майна подружжя, за якою вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1 )майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею. ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею. ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Цим же Кодексом визначено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч. 6 ст. 57). Відповідно до розяснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», майно, яке належало одному з подружжя може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом на тих підставах, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Виходячи з наведених вище положень закону, суд приходить до висновку, що будинок не є обєктом спільної сумісної власності спадкодавця та відповідачки [PERSON] як подружжя, оскільки право власності на будинок було зареєстроване за спадкодавцем під час його шлюбу з відповідачкою, проте фактично вказаний будинок існував ще до укладання ними шлюбу, а на час реєстрації права власності на нього вони проживали окремо і шлюбні відносини між ними були фактично припиненні. У довідці за погосподарськими книгами Павлівської сільської ради Захарівського району Одеської області № 1 від 03.01.2018 року зазначено про те, що будинок збудований більш як 100 років, добудови господарських будівель до нього були виконані у 2004, 2005 і 2007 роках, а капітальний ремонт у ньому проводився у 2009 і 2011 роках. У цьому будинку проживали з 1976 року спадкодавець та його мати [PERSON], [INFO], яка померла у січні 2004 року. Спадкодавець вибув зі складу сімї матері до смт. Фрунзівка у березні 1980 року і повернувся у листопаді 1984 року. Позивачка стала проживати зі спадкодавцем, як член його сімї та співмешканка, з квітня 2004 року, спадкодавець помер 09.02.2016 року, а позивачка проживає у будинку по теперішній час. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частина 5 статті 1268 ЦК України, передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Оскільки, спільність майна визначається також і спільністю участі осіб коштами або працею в набуті майна, та враховуючи, що відповідачка [PERSON] у будинку ніколи не проживала та не приймала участі коштами або працею у створенні-будівництві цього будинку, добудовах до нього та капітальному ремонті, а тому позовна вимога позивача підлягає задоволенню.

Outcome: approved