Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

04 лютого 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів - [PERSON] та [PERSON], в якому просить розірвати договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 25 грудня 2012 року, та зареєстрований в реєстрі за № 5158, скасувати реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на вищевказану квартиру. Позивач свої вимоги мотивує тим, що 25 грудня 2012 року вона уклала договір довічного утримання з відповідачами - [PERSON] та [PERSON]. Згідно умов даного договору позивач передала у власність відповідачів належну їй квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], взамін чого відповідачі зобов'язалися забезпечувати позивача утриманням та довічним доглядом. Згідно вищевказаного договору вартість відчуженої квартири становить 224500 гривень. Відповідно до вищевказаного договору відповідачі зобов'язалися надавати [PERSON] довічно матеріальне забезпечення, забезпечувати харчуванням, одягом, взуттям, надавати побутові послуги, лікувальні засоби тощо. Матеріальне забезпечення визначається у розмірі 1000 грн. на місяць з врахуванням індексації. Однак відповідачі своїх обов'язків визначених договором не виконують, утримання та догляду позивачу не надають. Позивач за власний кошт провела ремонт в квартирі, придбала меблі для кухні. З листопада 2013 року позивач зверталася до відповідачів з пропозицією розірвати договір, однак останні відмовилися, у зв'язку з чим позивач змушена була звернутися до суду. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві мотиви, просили позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] в судових засіданнях заперечили проти позову, мотивуючи це тим, що умови договору виконуються належним чином, зокрема відповідачі стверджують, що вони надають позивачу фінансову допомогу, відвідують її не рідше одного разу на тиждень, постійно приносять продукти харчування тощо. Заслухавши пояснення сторін по справі, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані докази суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. За змістом ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 25.12.2012 року між [PERSON] (відчужувач) та [PERSON] і [PERSON] (набувачі) укладено договір довічного утримання, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 5158. Згідно умов п. 1 вказаного договору відчужувач передає у власність набувачів належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS], взамін чого набувачі зобов'язуються забезпечувати відчужувача утриманням та довічним доглядом. Вказана квартира належить відчужувачу на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики ЛМР. Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданий ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 22.12.2012 р., № витягу 36894935. Відповідно до п.8 вищевказаного договору набувачі зобов'язуються надавати відчужувачу довічно матеріальне забезпечення, пожиттєво утримувати та забезпечувати: харчуванням, придатним для носіння одягом та взуттям; наданням побутових послуг; потреб відпочинку; належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості згідно з рецептами лікарів; у разі виникнення потреби забезпечити іншими видами догляду, у т.ч. доглядом кваліфікованої медсестри, а також безплатним проживанням відчужувача в зазначеній квартирі. Відповідно до п. 9 даного договору матеріальне забезпечення визначається сторонами в розмірі 1000 гривень щомісяця; ця сума підлягає індексації відповідно до Закону. У відповідності до положення статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 10 даного договору цей договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу будь-якої із сторін. Положеннями ст. 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. До пояснень свідків [PERSON] (бабця відповідачів), [PERSON] (сусідка позивача, яка перебуває з нею в неприязних відносинах), [PERSON] (мати відповідача [PERSON]) та [PERSON](мати [PERSON]), які підтвердили факт належного виконання відповідачами умов договору довічного утримання, суд відноситься критично, і вважає, що їх не можна покласти в основу рішення, так як вони є зацікавленими особами у даній справі на користь відповідачів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивача та стверджує, що з часу укладення договору вона не бачила щоб відповідачі відвідували позивача. Позивач неодноразово зверталась до неї з проханням позичити гроші, оскільки грошей не вистарчало до отримання зарплати, а відповідачі матеріальної допомоги позивачу не надавали. Відповідно до квитанцій про сплату комунальних та телекомунікаційних послуг за квартиру [ADDRESS] всі платежі здійснювала позивач - [PERSON] Відповідно до договору замовлення № 209 від 14.06.2013 р., укладеного між ПП [PERSON] та [PERSON], остання замовила куток «Стас» ціною 3990 грн. та самостійно оплачувала замовлення. Відповідно до накладної № 189 від 28.06.2013 р. [PERSON] сплатила ПП [PERSON] 1965 грн. за кухню. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд критично оцінює заперечення проти позову відповідачів [PERSON] та [PERSON], оскільки пояснення останніх щодо належного виконання договору, а саме: щомісячним утриманням у вигляді передачі позивачу щомісяця 1000 гривень готівкою, продуктів харчування, не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідачами не надано а судом не здобуто жодних доказів виконання останніми взятих на себе зобов'язань згідно договору довічного утримання від 25.12.2012р. Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень та спростування доводів позивача відповідачі не надали, в тому числі будь-яких письмових доказів (квитанцій і т.д.) на підтвердження власних пояснень, тобто відповідачами не спростовано доводи позивача, що вона за власний рахунок забезпечувала всім необхідним. Також відповідачами не доведено, що вони надавали позивачу допомогу у придбанні ліків та продуктів харчування, не доведено, що вони сплачували позивачу матеріальне забезпечення в грошовій формі у розмірі 1000 грн. щомісячно. Таким чином з моменту укладення договору відповідачі фактично не виконували його умов. На даний час між сторонами склалися такі відносини, які виключають можливість нормального виконання ними зобов'язань за цим договором. Таким чином, наявні підстави для розірвання договору довічного утримання у звязку з неналежним виконанням відповідачами обовязків за договором. З наведеного вище випливає висновок про те, що відповідачами було порушено вимоги п.п. 8, 9 договору, що полягало у несплаті щомісячного матеріального забезпечення з утримання (догляду), а також несплаті за комунальні послуги. За таких обставин у відповідності із вимогами п. 10 договору довічного утримання, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині розірвання договору законними обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про скасування реєстрації права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та визнання за позивачем права власност на вищевказану квартиру, суд вважає, що вони до задоволення не підлягають виходячи з наступного. Згідно ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Згідно умов договору та ст. 745 ЦК України договір довічного утримання за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. Крім того із ст. 748 ЦК України слідує - якщо предметом договору довічного утримання є нерухоме майно, то право власності у набувача виникає з моменту державної реєстрації договору. Однак вказаний договір довічного утримання, не був зареєстрований у державному органі, доказів такої реєстрації договору сторонами не надано, а тому він не породив для відповідачів права власності на спірну квартиру та на даний час вищевказана квартира надалі належать на прав приватної власності позивачу. Крім цього на підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідачів слід стягнути в користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 1300 (одна тисяча триста ) гривень та на підставі ч.3 ст. 88 ЦПК України з відповідачів слід стягнути в користь держави судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) гривні, 60 коп.

Outcome: partial