Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

06.06.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохав суд визнати незаконним та скасувати Рішення, прийняте на засіданні правління ПрАТ «Електромотор» 13.05.2019 року, оформлене Протоколом № 5 засідання правління ПрАТ «Електромотор» від 13.05.2019 року; визнати незаконним та скасувати Рішення, прийняте на сумісному засіданні правління ПрАТ «Електромотор», профспілкового комітету та керівництва ДП «Електромотор-побут» 13.05.2019 року, оформлене Постановою № 9 від 13.05.2019 року; визнати недійсними пункти 3.1, 3.5, 6.1.6, 9.1 Договору про тимчасове користування житловою кімнатою в гуртожитку від 20.04.2016 року, укладеного між ДП «Електромотор- побут» та [PERSON] ; стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що він на законних підставах був вселений, приписаний та проживав у гуртожитку за адресою [ADDRESS] . Кімната у гуртожитку була надана йому для проживання у зв`язку із тим, що він працював на ПАТ «Електромотор». У зв`язку із проживанням у гуртожитку з ним був підписаний Договір про тимчасове користування житловою кімнатою від 20.04.2016 р. У подальшому, 20.05.2019 року йому стало відомо, що його намагаються виселити з гуртожитку. Так, 13.05.2019 року рішенням засідання правління ПрАТ «Електромотор», прийнятим на засіданні правління ПрАТ «Електромотор» 13.05.2019 року, оформленим Протоколом № 5, було вирішено у зв`язку із звільненням з роботи [PERSON] та закінченням терміну дії Договору про тимчасове проживання у гуртожитку, звільнити займану ним кімнату та знятись з реєстрації за вказаною адресою, кімнату передати балансоутримувачу, а у подальшому передати у користування іншій особі. У подальшому, 13.05.2019 року на сумісному засіданні правління ПрАТ «Електромотор», профспілкового комітету та керівництва ДП «Електромотор-побут» 13.05.2019 року, було прийнято рішення про зазначені вище обставини, оформлене Постановою № 9 від 13.05.2019 року. Позивач зазначав, що не був запрошений на вказані засідання, та не був присутній під час прийняття вищевказаних рішень. Позивач вказував, що, в силу вимог ст. 125, 132 ЖК України, оскільки він пропрацював на підприємстві більше десяти років і звільнився за згодою сторін, він не може бути виселений без надання іншого житлового приміщення. Разом із тим, позивач прохав визнати недійсними пункти 3.1, 3.5, 6.1.6, 9.1 умов Договору про тимчасове користування житловою кімнатою в гуртожитку від 20.04.2016 року, як такі, що суперечать нормам чинного житлового законодавства, цивільного законодавства, Конституції України, та порушують принцип права на житло. 15.07.2019 року представником відповідача, ДП «Електромотор-Побут» ПрАТ «Електромотор» надано до суду відзив на позов. Відповідно до відзиву викладені заперечення проти позову в повному обсязі. У судовому засіданні адвокат позивача, Діхтярь Л.А., позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд позов задовольнити. Адвокат Касьян Ю.І. та представник за довіреністю Ляш М.А. в інтересах відповідача ДП «Електромотор-Побут» ПрАТ «Електромотор» заперечували проти позову в повному обсязі, прохали відмовити в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості. Третя особа у справі, [PERSON] , у судовому засіданні заперечувала проти позову. Інших письмових заяв по суті справи, окрім відзиву, до суду від учасників справи не надходило. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, встановив наступне. Позивачу [PERSON] у зв`язку із працевлаштуванням у ПАТ «Електромотор», що підтверджується записом у трудовій книжці, на підставі ордеру № 53 від 18.04.2016 р., виданого на підставі протоколу № 2 засідання правління «Електромотор» від 03.03.2016 року, надано право на вселення до кімнати гуртожитку за адресою [ADDRESS] . Ордер отримано [PERSON] 20.04.2016 р., про що наявний підпис останнього у формі ордеру. Також, встановлено, що 20.04.2016 р. між ДП «Електромотор-Побут» ПАТ «Електромотор» та [PERSON] було укладено Договір про тимчасове користування житловою кімнатою позивачем. Таким чином, судом встановлено, що позивач на законних підставах був вселений, у подальшому прописаний у гуртожитку за адресою [ADDRESS] . Також, судом встановлено, що 13.05.2019 року рішенням засідання правління ПрАТ «Електромотор», прийнятим на засіданні правління ПрАТ «Електромотор» 13.05.2019 року, оформленим Протоколом № 5, було вирішено: 1.У зв`язку зі звільненням з підприємства та закінчення терміну дії договору від 20.04.2016 р. по тимчасове користування житловою кімнатою в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] колишньому працівникові ПрАТ «Електромотор» [PERSON] звільнити кімнату [ADDRESS] з 10.05.2019 р. в триденний термін та знятися з місця реєстрації проживання в органі Державної міграційної служби в Полтавській області. Кімнату [ADDRESS] повернути балансоутримувачу ДП «Електромотор-побут» ПрАТ «Електромотор» . 2.Виділити мешканці [ADDRESS] [PERSON] з сім`єю, кімнату [ADDRESS] . як додаткову житлову площу для проживання, у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . 13.05.2019 року на сумісному засіданні правління ПрАТ «Електромотор», профспілкового комітету та керівництва ДП «Електромотор-побут» прийнята Постанова № 9 від 13.05.2019 р., відповідно до якої вирішено: 1.Колишньому працівникові заводу ПрАТ «Електромотор» [PERSON] звільнити кімнату [ADDRESS], так як закінчився (10.05.2019р.) термін дії договору від 20.04.2016р. між ДП «Електромотор-побут» та гр. [PERSON] про тимчасове користування житловою кімнатою в гуртожитку по [ADDRESS] , в 3-денний термін та знятися з реєстрації проживання в органі Державної міграційної служби в Полтавській області протягом 10 днів. 2.Виділити мешканці [ADDRESS] [PERSON] з сім`єю додаткову житлову площу ( [ADDRESS] ) у гуртожитку [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що позивач не був присутній під час прийняття вказаних рішень. Також, з матеріалів справи вбачається, що на адресу позивача надсилались повідомлення про добровільне звільнення займаної кімнати на підставі вказаних рішень відповідачів. Відповідно до умов укладеного між сторонами Договору , а саме п. 3.1, передбачено, що договір є строковим, строком дії договору вважається час фактичної роботи працівника на ПАТ «Електромотор». Відповідно до п. 3.5 Договору, договір вважається розірваним з моменту розірвання трудових відносин. Відповідно до п. 6.1.6 Договору у випадку розірвання трудових відносин з будь-яких підстав та виселення з кімнати, працівник зобов`язаний у триденний термін вжити всіх необхідних заходів, спрямованих на зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до п. 9.1 Договору, договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до моменту повного виконання сторонами зобов`язань, але не довше ніж трудові відносини між сторонами, а в частині фінансових зобов`язань - до повного виконання. З трудової книжки вбачається, що позивач [PERSON] звільнений з роботи наказом № 85 від 10.05.2019 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Згідно із записами трудової книжки [PERSON] вбачається, що останній відпрацював на ПАТ «Електромотор» наступні періоди: з 03.09.2007 по 01.10.2010 р. з 08.11.2011 по 14.12.2011 р. з 23.01.2012 по 10.05.2019 р. Тобто, загальний строк праці позивача на товаристві «Електромотор» становить більше 10 років. Відповідно до вимог чинного законодавства, а саме ч. 1 ст. 9 ЖК України, передбачено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до положень ст. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, які працювали за строковим трудовим договором і які припинили роботу, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організації, які поселилися в гуртожиток в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилою приміщення у разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Відповідно до ст. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема осіб, які пропрацювали па підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду па обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Суду як джерело права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції понятгя «житло» не обмежується приміщенням, в я кому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58-55/00, п. 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від І13травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04. п. 50). п.п. 10. вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. Відповідно до пункту 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини вказав, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить, віл класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (лив. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученою Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин, а саме законності вселення позивача у гуртожиток, звільнення за згодою сторін та відпрацювання на підприємстві більше десяти років, з урахуванням вимог чинного житлового законодавства України, а також практики Європейського суду з прав людини, - відсутні підстави для виселення позивача із займаного приміщення без надання іншого. А тому, суд дійшов висновку, що оскаржувані рішення відповідачів стосовно виселення позивача без надання іншого житлового приміщення є незаконними та підлягають скасуванню. Щодо вимог позивача про визнання окремих умов Договору недійсними, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституцією України гарантоване право кожного на житло та принцип того, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47 Конституції України). Чинним цивільним кодексом України передбачений принцип свободи договор (ст. 6 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексусторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину с недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо псвстановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність папідставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Це стосується умов п.3.1, 3.5. 6.1.6, 9.1 Договору про тимчасове користування житловою кімнатою в гуртожитку від 20.04.2016 р., укладеного між сторонами, оскільки вони суперечать ст. 47 Конституції України, ст. 310 ЦК України та ст. 125, 132 ЖК України та порушують право позивача на житло. За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі. В силу вимог ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи задоволення позовних вимог в повному обсязі, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем у розмірі 2 305,20 грн. при зверненні до суду, в рівних частинах, так само як і витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу адвоката при розгляді справи у розмірі 7000,00 грн., що підтверджується договором про надання правової допомоги, квитанцією про оплату послуг адвоката, розрахунком послуг, актом прийому-передачі наданих послуг до договору.

Outcome: approved