Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

06.06.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь проценти за користування безпідставно набутими та збереженими коштами за період з 01.09.2015 по 05.06.2018 в сумі 114\~195 грн. 20 коп., інфляційне збільшення за період з вересня 2015 року по квітень 2018 в сумі 87750 грн., три відсотки річних за період з 01.09.2015 по 05.06.2018 в сумі 20\~712 грн. 33 коп., всього 222657 грн. 53 коп.; стягнути судові витрати. Як на підставу позову посилається на те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19.12.2012 визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку; застосовано реституцію та стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] отримані грошові кошти за будинок у сумі 250\~000 грн. До теперішнього часу відповідачі рішення суду не виконали, грошові кошти не повернули. У звязку з цим, на підставі ст. 625 ЦК просить стягнути три відсотки річних, інфляційні збитки; на підставі ст. 1048 ЦК стягнути відсотки на рівні облікової стави НБУ. Ухвалою суду від 27.07.2018 року відкрито провадження, призначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; встановлено відповідачам 15-тиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Суд неодноразово направляв відповідачам ухвалу від 28.09.2018 та позовну заяву з додатками за адресами реєстрації місця проживання відповідачів, однак відповідачі судову кореспонденцію не отримують, відзиву на позов не надали. Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Позивач надав заяву, у якій зазначив, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. У звязку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України за загальним правилом суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що при відкритті провадження суд визначив здійснити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, то такі умови винесення заявочного рішення як: повідомлення відповідача про судове засідання та незявлення відповідача в судове засідання, в даному випадку не підлягають застосуванню. У звязку з цим, враховуючи, що відповідач не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вважає можливим розглянути справу відповідно до ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає часковому задоволенню з наступних підстав. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19.09.2012 року (справа №2018/2-1358/11) у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], 3-тя особа - ВГІРФО Київського РВ ХМУ ГУ МВСУ в Харківській області, про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку відмовлено в повному обсязі; позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] задоволено; визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в м.Харкові по вул.Шевченко, 215, А, від 19 лютого 2009 р., укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], р.№ 779; повернуто сторони у первісний стан; визнано за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташованого в м.Харкові по вул.Шевченко, 215 А. стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] 250000 грн. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08.11.2012 року по справі №22-1358/12 р. (провадження № 22-Ц-2090/7220/12) рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2012 року залишене без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2012 року представникові відповідача [PERSON] - [PERSON] було відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі з перегляду зазначених вище судових рішень. Таким чином, після перегляду справи апеляційним судом 08.11.2012 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 19.09.2012 року набрало законної сили і стало обов'язковим для виконання на всій території України. Встановлений рішенням суду від 19.09.2012 року, яке набрало законної сили 08.11.2012 року, обовязок в частині повернення позивачеві отриманих від нього коштів в сумі 250000 грн. відповідачі добровільно не виконали. У зв'язку з невиконанням відповідачами Рішення Київського районного суду м. Харкова від 19.09.2012 року самостійно, позивач звернувся до Київського ВДВС Харківського МУЮ із заявами про відкриття виконавчого провадження за виконавчими листами, виданими судом на його виконання, на підставі яких 07.10.2013 року були відкриті виконавчі провадження. Як вбачається з листа Київського ВДВС ХМУЮ від 04.02.2015 року, жодного стягнення за вказаними виконавчими провадженнями не проводилось. Визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування у зв'язку з цим двосторонньої реституції породжує факт безпідставного користування продавцями грошовими коштами покупця, які відповідачі зобовязані повернути, що було встановлено рішенням суду від 19.09.2012 року. Відповідачі до теперішнього часу не сплатити позивачу грошові кошти у сумі 250000 грн. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. На порушення цієї норми відповідач станом на день подання позовної заяви не повернув сплачені позивачем гроші. Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК. Сторони також мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). При цьому відповідно до частини другої статті 628 ЦК до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами статті 1048 ЦК. Наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні. Отже, висновки судів про необхідність застосовувати до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є помилковими, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина 1 статті 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині. До вказаного висновку дійшла [PERSON] Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17. При цьому, згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на вищевикладене, суд відхиляє доводи позивача про те, що оскільки між сторонами відсутні договірні правовідносини, а законом не встановлений розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, отриманими на виконання правочину, визнаного згодом судом недійсним, з огляду на положення про аналогію закону згідно норми ч. 1 ст. 8 ЦК України, до спірних правовідносин в частині нарахування процентів має бути застосована ст. 1048 ЦК України. Таким чином, не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів за період з 01.09.2015 по 05.06.2018 суми процентів на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 114\~195 грн. 20 коп., оскільки в даному випадку йдеться про неправомірну поведінку боржників (відповідачів), які на підставі рішення суду від 19.09.2012 року зобовязані сплатити позивачу грошові кошти, але неправомірно не сплачують їх, в той час як частина 1 статті 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки, а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині, а тому підстави для застосування аналогії закону (нарахування процентів на підставі ст. 1048 ЦК України) відсутні. Разом з тим, оскільки відповідачі своїх грошових зобов'язань не виконали, то це зобов'язання не припинилося. Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Законодавством визначено вичерпний перелік підстав припинення зобов'язання, і зазначені ці підстави у статтях 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України. Жодна з цих норм не вказує на звернення кредитора в суд із позовом як на підставу припинення зобов'язання. За відсутності інших передбачених договором або законом підстав, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Як зазначалось вище, позивач має право на стягнення грошових коштів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, у звязку з простроченням виконання відповідачами солідарного грошового зобовязання. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом Відповідно до розрахунку заборгованості за інфляційними втратами за період з вересня 2015 року по квітень 2018 року, виходячи з суми простроченого боргу у розмірі 250000 грн., то розмір інфляційного збільшення становить 87750 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості три відсотки річних від простроченої суми боргу за період з 01.09.2015 року по 05.06.2018 року (1\~008 днів) складає 20712 грн. 33 коп. (250000 х 3%/100% х 1008 / 365 = 20712,33). На підставі викладеного, з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача підлягають стягненню інфляційне збільшення у розмірі 87750 грн. 00 коп., три відсотки річних за прострочення виконання зобовязання у розмірі 20712 грн. 33 коп. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, то з відповідачів у рівних частках підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог по 361 грн. 54 коп. з кожного (108462,33 х 2226,58 / 222657,53 = 1084,63 / 3 = 361,54) Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: partial