Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

05.05.2017 року [PERSON] звернувся до Бериславського районного суду Херсонської області з позовною заявою до [PERSON], про примусове звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві приватної власності відповідно до Державного акту на землю належить земельна ділянка за адресою6 [ADDRESS]. Відповідачка навесні 2016 року самовільно заволоділа садибою та земельною ділянкою та використовує її у власних потребах та тне звільняє земельну ділянку незважаючи на його вимогу та звернення до Берипславського ВП ГУНП України в Херсонській області. Просить задовольнити позовну заяву та зобов»язати відповідача примусово звільнити самовільно зайняту земельну ділянку. Позивач в судовому засіданні просив позов задовольнити, з підстав зазначених у ньому, а також зазначив, що не бажає, щоб відповідачка проходила до будинку, право на який вона оформлює у порядку спадкування та який знаходиться на належній йому на праві власності земельній ділянці. Відповідачка в судовому засіданні, позов не визнала, та пояснила, що позивач по справі є її рідним братом. Вона проживає в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області. [INFO] року в с.Одрадокам»янка Бериславського району Херсонської області померла їх мати, [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на домоволодіння по [ADDRESS], яке знаходиться на земельній ділянці розміром 0.1296 га. Вона своєчасно подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, таку заяву подав і брат позивач по справі. Але ще за життя матері, землекористувача земельної ділянки, позивач невідомо яким чином отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS]. В користуванні земельною ділянкою та домоволодінням не перешкоджає позивачу та на даний час оформлює документи щодо права власності в порядку спадкування за законом. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав не надання доказів на підтвердження позовних вимог. Відповідно до ст. 124 Конституції України - юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 55 Конституції України (рішення Конституційного суду України від 25.11.1997 р. № 6-зп, щодо офіційного тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, ст. 248-2 ЦПК України) способи захисту порушених прав особи не обмежуються, кожному гарантовано судовий захист своїх порушених прав. Звернення за захистом свого порушеного права до суду у порядку позовного провадження є лише одним із способів захисту своїх прав, право обирати які належить виключно особі, права якої порушені (Позивачу). При цьому суд враховує положення ст. 3 ЦПК України та ч. 1 ст. 15 ЦК України, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При вирішенні такого судового звернення суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Особа вільно, на власний розсуд, обирає способи участі у справі. При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов'язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони наголошували на тому, що надали до справи всі наявні в них докази . З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.81 Земельного кодексу України - громадяни набувають права власності на земельні ділянки у тому числі і на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно з ч. 1 ст. 116, ст. 125 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. 14.03.2016 року Бериславською державною нотаріальною конторою в Спадковому реєстрі зареєстрована спадкова справа, щодо майна померлої [INFO] року [PERSON] (а.с.11). Згідно відповіді нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулись син померлої [PERSON] та дочка [PERSON], спадщина складається з житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Судом встановлено, що позивачу на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1 АА 002359 - 010871500009, позивачу належить земельна ділянка площею 0.1296 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Згідно частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до абз.15 ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Зі змісту п. б. ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України вбачається, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок. Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач, в супереч вимогам ч. 2 ст. 27 ЦПК України жодних доказів того, що відповідач самовільно зайняла належну йому на праві власності земельну ділянку, не надав та не просив суд у сприянні в витребуванні таких доказів. Суд вважає, що позивачем не доведені належними та допустимими доказами, відповідно до вимог ст.57-59 ЦПК, позовні вимоги. Позивачем не представлено суду доказів щодо порушення, невизнання, або оспорювання його прав. За таких обставин, позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, в межах заявлених вимог, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» ст.ст.81, 116, 125,152, 211, 212 Земельного кодексу України.

Outcome: dismissed