Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

04 серпня 2017 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому прохають зобовязати [PERSON] усунути перешкоди у здійсненні права користування земельними ділянками, що належать [PERSON], [PERSON] та [PERSON], наданих згідно протоколу № 2 зборів уповноважених колгоспників КСП «Таврія» від 29.10.1994 року, шляхом відновлення меж та стану належних їм земельних ділянок. Позивачі зазначили, що у 1994 році їм: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як членам колгоспу КСП «Таврія», згідно протоколу № 2 зборів уповноважених колгоспників КСП «Таврія» від 29.10.1994 року, виділено та наділено в натурі земельні ділянки під городи відповідно: - [PERSON] площею 1,00 га; - [PERSON] площею 0,56 га; - [PERSON] площею 0,80 га. Згідно цього ж рішення земельними ділянками різної площі було наділено й інших членів колгоспу. В комісію по наділенню земельних ділянок в натурі входили, згідно протоколу, і безпосередньо здійснювали обмір земельних ділянок в натурі, головний агроном КСП «Таврія» [PERSON] та землевпорядник Микільської сільської ради [PERSON]. Також їм надавав допомогу землевпорядник Микільської сільської ради [PERSON]. З моменту виділення і по 2014 рік земельна ділянка використовувалися позивачами за призначенням. Право власності на вказану земельну ділянку не було зареєстроване. Відповідно до ст. 119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Земельний податок сплачувався у повному обсязі, заборгованості зі сплати земельного податку немає, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Преображенської сільської ради. У 1998 році, згідно Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам» було проведено розпаювання земель КСП «Таврія». Розпаювання проводилося на підставі технічного звіту Запорізького земельно-кадастрового бюро та картографічного матеріалу КСП «Таврія». Відповідно суміжним землекористувачем стала [PERSON], якій було наділено пай земельну ділянку площею 12,7 га. Вказану земельну ділянку [PERSON], як їм відомо, до 2013 року включно надавала в оренду. За час перебування у власності (в оренді) вказана земельна ділянка була захаращена багаторічними насадженнями за рахунок розростання суміжної з земельною ділянкою полезахисної смуги. У липні 2014 року їм стало відомо, що [PERSON] звернулася до Оріхівської районної адміністрації з проханням приведення площі, зазначеної у державному акті чи сертифікаті на пай/земельну ділянку у відповідність в натурі. Безпосередньо вивченням цього питання займався працівник Оріхівської районної адміністрації [PERSON]. Згідно висновків комісії причиною зменшення площі паю стало саме розростання полезахисних смуг. З метою приведення площі земельної ділянки у відповідність з державним актом (сертифікатом) рекомендовано викорчувати дерева та паростки дерев, які знаходяться на території поля і займають площу, яка повинна використовуватися для вирощування сільськогосподарських культур. Безпосередньо [PERSON] було розяснено їм, власникам городів, що межують з земельною ділянкою [PERSON], що приведення площі земельної ділянки [PERSON] повинно відбутися за рахунок розчищення саме її земельної ділянки від паростків та дерев. Однак, незважаючи на висновки комісії, [PERSON] у 2014 році не розчистила свою земельну ділянку, а засіяла як свою так і частину їхніх земельних ділянок, пояснюючи, що це тепер її земля та не надаючи жодних підтверджень. Ні Микільська сільська рада, ні правонаступник Преображенська обєднана територіальна громада не вносили рішень щодо зменшення земельних ділянок, наданих їм згідно протоколу № 2 зборів уповноважених колгоспників КСП «Таврія» від 29.10.1994 року, що підтверджується наданими довідками. Як видно з технічного звіту Запорізького земельно-кадастрового бюро, картографічних матеріалів КСП «Таврія», які зберігаються у Преображенській обєднаній територіальній громаді (Микільській сільській раді) та схеми поля, наданої листом Оріхівської районної державної адміністрації від 16.07.2015 року за № 09-КО-056-2/502, відбулося зміщення меж земельних ділянок на земельні ділянки городів, наданих позивачам, згідно протоколу № 2 зборів уповноважених колгоспників КСП «Таврія» від 29.10.1994 року. Вказаними діями [PERSON] порушила їхні конституційні права. Позивачі прохають зобовязати відповідача усунути перешкоди у здійсненні права користування земельними ділянками, що належать позивачам шляхом відновлення меж та стану належних їм земельних ділянок. В судовому засіданні представник позивачів, адвокат [PERSON], позивачі [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримують в повному обсязі, прохають їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, прохає відмовити в їх задоволенні. Представник третьої сторони, Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області в судовому засіданні заперечує проти позовних вимог, прохає відмовити в їх задоволенні. Суд, заслухавши позивачів, їх представника, представника відповідача, представника третьої сторони, вивчивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, дійшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову з наступних підстав. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достатність доказів визначено ч. 1 ст. 80 ЦПК України, а саме достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Також, статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. До всього наведеного, існує процесуальна заборона щодо збирання докази судом, а саме в ч. 7 ст. 81 ЦПК України викладено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Юридичне визначення права власності на землю і права користування землею не є тотожним. Так, ч. 1 ст. 78 ЗК України визначено, що право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право користування землею реалізується у формі права постійного користування земельною ділянкою і право оренди земельної ділянки. Частиною першою статті 92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Частиною першою статті 93 ЗК України визначено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. З огляду на викладенні матеріальні і процесуальні норми, суду позивачами не було надано будь-яких належних та допустимих доказів стосовно їх права власності на земельні ділянки чи права користування такими земельними ділянками, у зв'язку з чим посилання позивачів на ст. 41 Конституцію України, статті 319, 321, 386, 391 ЦК України і статті 90, 106, 107, 152 ЗК України є безпідставними. Крім того, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 83 ЦПК України). У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як визначено ч. 2 ст. 76 цього Кодексу, ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 102 ЦПК України визначено, що предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Зважаючи на процесуальну заборону щодо збирання доказів судом, позивачі не скористалися своїм процесуальним правом щодо самостійного надання висновку експерта чи заявлення клопотання про призначення експертизи з метою встановлення факту захоплення їхніх земельних ділянок відповідачем, а з наданих суду матеріалів неможливо встановити про порушення будь-яких прав позивачів. Між тим, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету [PERSON] Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги щодо зобовязання [PERSON] усунути перешкоди у здійсненні права користування земельними ділянками, що належать [PERSON], [PERSON] та [PERSON], наданих згідно протоколу № 2 зборів уповноважених колгоспників КСП «Таврія» від 29.10.1994 року, шляхом відновлення меж та стану належних їм земельних ділянок; такими, що не підлягають задоволенню так як не знайшли свого підтвердження. Висновки суду узгоджуються із зібраними у справі доказами і не суперечать вимогам законодавства. Згідно зі ст..137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обовязок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З огляду на викладене, підлягають стягненню з позивачів витрати на правничу допомогу, які понесла відповідач [PERSON] в звязку з розглядом зазначеної справи в суді, відповідно до акту виконаних адвокатом [PERSON] робіт ( а.с.73) в сумі 4480, 00 грн.

Outcome: approved