Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

06 грудня 2017 року [PERSON]В звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи на те, що 03 жовтня 1999 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем по справі у Татарбунарському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що було зроблено актовий запис за № 14. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. Причиною розпаду сімї, як зазначає позивачка, стало те, що відповідач зраджує їй, грає в азартні ігри, вони втратили почуття кохання один до одного, у них різні погляди щодо подальшого сумісного проживання, між ними часто виникали непорозуміння з різних побутових причин, тому вважає, що збереження сім'ї неможливе, оскільки суперечить її інтересам. Враховуючи, що сім'я фактично розпалась, вони з серпня 2017 року не підтримують шлюбні відносини, мешкають окремо, позивачка вважає, що примирення між ними неможливе, у звязку з чим просить розірвати шлюб у судовому порядку. Позивачка в судове засідання не зявилась, але надала заяву з проханням справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю, термін для примирення просила не надавати, так як вона не бажає проживати однією сім'єю з відповідачем (а.с.18 ). Відповідач в судове засідання не з'явився, але також надав до суду заяву з проханням заслухати справу у його відсутність, проти задоволення позову заперечував, просив надати строк на примирення, посилаючись на наявність у них двох дітей (а.с. 19). Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Згідно ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з свідоцтва про шлюб І-ЖД № 314664 від 05.12.2017 року (а.с.4), 03.10.1999 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] /Балмажи/ [PERSON], який був зареєстрований у Татарбунарському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що було зроблено актовий запис за № 14. Копіями свідоцтв про народження серії І-ЖД № 369686 від 16.01.2002 року(а.с.5) та серії І-ЖД № 321729 від 09.11.2000 року (а.с.6), виданих відділом реєстрації актів громадянського стану Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області, підтверджується, що сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, вони фактично припинили подружні стосунки, відносини не підтримують з серпня 2017 року, проживають окремо, втратили почуття поваги та кохання один до одного, примирення позивачка категорично не бажає, про що свідчить подана нею заява (а.с.18). Таким чином, досліджені матеріали справи дають підстави вважати, що подальше збереження шлюбу між позивачкою та відповідачем суперечитиме їхнім інтересам, порушуватиме принцип добровільності шлюбу, у звязку з чим, на думку суду, сім'я розпалась остаточно й шлюб між ними варто розірвати. При цьому, суд керується вимогами ст. 24 СК України, яка регламентує, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, мотивів та причин розлучення, підстав для надання сторонам по справі строку на примирення, суд не вбачає, оскільки це не є обов'язком суду, а робиться лише тоді, коли збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є морально-правовою основою шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. В силу ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд також вважає за необхідне роз'яснити сторонам, що згідно абз.2 ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Крім того, відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в сумі 640 гривень згідно квитанції № 41(а.с.1) від 05.12.2017 року.

Outcome: approved