Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

06 серпня 2014 року позивач звернувся з позовом до суду, в якому просив суд винести рішення, яким стягнути з ДП «НВП «Укрприборсервіс» заборгованість по заробітній платі у розмірі 13 183,61 грн., середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку станом на 01.08.2014 рік у розмірі 182 640, 18 грн., а також моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. В обґрунтування позовної заяви позивач вказав на те, що він 16.01.2012 року уклав трудову угоду з відповідачем. Строк дії договори сторони встановили з 16.01.2012 року до 21.12.2012 року. Відповідно до умов зазначеної трудової угоди сторони погодили, що Замовник (Відповідач) доручає, а Виконавець (Позивач) бере на себе зобов'язання надавати наступні види послуг: здійснювати квартальне ТО РРО СПЕККА-00; здійснювати піврічне ТО РРО СПЕККА-00; здійснювати післягарантійний ремонт РРО СПЕККА-00. Також сторони погодили, що за виконану роботу Замовник сплачує Виконавцю винагороду у розмірі 10 % від суми виконаних робіт. Прийняття виконаної роботи оформлюється Актом виконаних робіт, що є підставою для нарахування та виплати винагороди Виконавцю. Позивач виконував взяті на себе зобов'язання та надавав послуги обумовлені трудовою угодою. В той же час, відповідачем були порушені умови щодо розміру та строків оплати виконаних послуг, внаслідок чого виникла заборгованість. Крім того, в день припинення дії трудового договору відповідач не провів з позивачем остаточного розрахунку з урахуванням заборгованості по заробітній платі, яка виникла внаслідок несвоєчасної та не у повному розмірі оплати наданих послуг. Також, позивач зазначив, що порушенням його трудових прав йому завдано душевних страждань, які виразилися у порушенні стану здоров'я, емоційних переживань та порушення стосунків із оточуючими. Внаслідок чого, йому було завдано моральної шкоди. Вважає, що діями відповідача порушені його трудові права, тому просить суд задовольнити позов та стягнути зазначені суми у повному обсязі. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі, при цьому посилався на обставини викладені в позовній заяві. Крім того, на запитання суду надав відповідь, що між ним та відповідачем була домовленість, що запис у трудову книжку про прийняття на роботу не буде робитися, наказ про прийняття на роботу не був постановлений та він не буде зараховуватися до штату підприємства. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення даного позову та просив відмовити позивачу в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість та незаконність вимог позивача. А також зазначив, що відносини які склалися між позивачем та відповідачем не є трудовими відносинами, тому на них не поширюються норми трудового законодавства України. Зазначив що укладена між сторонами 16.01.2012 року трудова угода є цивільно-правовим правочином, внаслідок чого на неї не поширюються норми щодо необхідності компенсації за затримку у виплаті заробітної плати, норми щодо звільнення Виконавця у відповідності до трудового законодавства, і оскільки відсутнє порушення зі сторони відповідача права на працю позивача, підстав для виплати моральної шкоди також не має. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 16.01.2012 року позивач з відповідачем уклали трудову угоду № 4 (а.с. 25). Згідно п. 1.1 даної трудової угоди сторони погодили, що зазначена трудова угода є договором про надання послуг, на підставі якого виникають цивільно-правові відносини між Виконавцем та Замовником. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У судовому засіданні позивачем визнаний той факт, що відповідач по справі не приймав його на роботу, він не надавав трудову книжку, наказ про прийняття на роботу не був постановлений та позивач не був зарахований до штату підприємства. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Водночас, слід звернути увагу на той факт, що значна кількість цивільно-правових договорів теж заснована на трудовій діяльності. Тому трудовий договір треба відрізняти від цивільно-правових договорів. На відміну від трудового договору, цивільно-правовий договір відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України є домовленістю двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Основною ознакою, яка відрізняє цивільно-правові (договори про надання послуг) відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правового договору процес організації трудової діяльності залишається за межами трудового законодавства, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він самостійно організовує свою роботу і виконує її на власний ризик. За трудовим договором оплата гарантується незалежно від результатів, за договором на надання послуг - навпаки, без отримання результату не проводиться оплата. Коли виникають трудові правовідносини, роботодавець бере на себе зобов'язання створити безпечні умови праці, коли ж виникають цивільні відносини, це стає турботою самого виконавця. Трудовий договір завжди вимагає, щоб працівник виконував доручену йому роботу особисто, не передоручаючи її іншій особі, цивільний договір цього не вимагає - підрядник має право залучати інших осіб до виконання робіт. У трудових договорах праця оплачується в різних формах саме за виконання працівником трудової функції, тоді як цивільно-правові договори передбачають інший порядок оплати праці, зокрема за договором про надання послуг оплачується кінцевий результат праці виконавця. Як вбачається з актів приймання передачі наданих послуг до Договору про надання послуг від 12.01.2012 року, за виконану згідно цього договору роботу, а саме: - здійснення квартального ТО РРО СПЕККА-00; - здійснення піврічного ТО РРО СПЕККА-00; - здійснення післягарантійного ремонту РРО СПЕККА-00, Позивач отримував від ДП «НВП «Укрприборсервіс» грошову винагороду у розмірі 10 % від суми виконаних робіт. Також, як вбачається з пояснень сторін у судовому засіданні та наданих матеріалів до позову, позивач виконував роботу в різних містах, а саме: Запоріжжя, Полтава, Сімферополь, Нікополь та інші (а.с. 27). Він самостійно організовує свою роботу і виконував її на власний ризик за встановлений у договорі розмір винагороди. Також, згідно укладеної трудової угоди позивачу не передбачалася оплата витрат на проїзд, та не затверджувався графік перебування у командировках, також як і не нараховувалася кожного місяця заробітна плата. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач не довів в судовому засіданні, що між ним та ДП «НВП «Укрприборсервіс» виникли трудові, а не цивільно-правові відносини, що з ним було укладено саме трудовий договір, а не цивільно-правовий договір. З огляду на це, суд дійшов висновку, що трудова діяльність позивача у даному випадку здійснювалась на виконання цивільно-правового договору. Відповідно, суд вважає обґрунтованими посилання представника відповідача на те, що за таких обставин, на позивача не розповсюджуються положення трудового законодавства, що регулюють оплату праці найманих працівників, зокрема і щодо стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільнені, оскільки позивач не приймався на роботу та не звільнявся відповідно до умов трудового законодавства. Тому, вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільнені не підлягають задоволенню. Щодо стосується вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, власник або уповноважений їм орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральної шкоди внаслідок порушення трудових прав позивача противоправними діями відповідача. Тому, позовні вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000 грн., також задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного позову, а у задоволенні позову йому відмовлено, суд вважає що судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed