Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

05 березня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому просить ( з урахуванням уточненої позовної заяви від 20.08.2018) суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в сумі 182011,43 грн. (сто вісімдесят дві тисячі одинадцять гривень 43 копійки) та судові витрати по справі. Позов мотивовано тим, що згідно договору позики від 19 грудня 2016 року відповідачу було надано позику у розмірі 135000,00 грн, про що останнім було власноруч написано розписку. Однак зобов'язання за договором позики відповідач не виконав, станом на 04 жовтня 2018 року заборгованість за договором позики склала 182011,43 грн. (сто вісімдесят дві тисячі одинадцять гривень 43 копійки) в т.ч.: 135000,00 грн - заборгованість за кредитом, 35765,75 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 7484,18 грн - сума інфляційних нарахувань на суму боргу, 3761,50 грн - три відсотки річних від простроченої суми. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримав, просив суд розглянути справу за його відсутності за наявними доказами у справі, просив винести заочне рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив не подав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 2 ст. 77, ч 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до розписки від 19 грудня 2017 року мовою оригіналу: «Я,[PERSON], паспорт [NUMBER], виданий Павлоградським МВ УМВС України, код [NUMBER], беру в долг у [PERSON], деньги в сумме 5000$ долларов США (сто тридцать пять тысяч гривен 00 копеек). Обязуюсь вернуть эту сумму до первого ноября 2017 года. 19.12.2017. г. Павлоград. Подпись». Дослідивши вказану розписку суд встановив, що розписка написана 19 грудня 2016 року, оскільки строк повернення суми боргу зазначено 01 листопада 2017 року, тобто зазначення дати її складання 19.12.2017 є помилковим. Судом встановлено, що на дату звернення до суду вказана позика не повернута. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з нормою ст.526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК). Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України (застосування відповідальності за порушення грошового зобов'язання), за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами (ст. 1048 ЦК України). Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами статті 1048 ЦК. Наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року № 910/10156/17 . Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що між сторонами укладено договір позики грошей в розмірі 135 000 грн., на підтвердження чого позичальником написано розписку від 19.12.2016. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України, а також інфляційних витрати та трьох відсотків річних від суми заборгованості за період з 01 листопада 2017 року по 04 жовтня 2018 року. Перевіривши розрахунок позивача суд доходить висновку про його обґрунтованість. З огляду на викладене стягненню підлягає заборгованість у розмірі 182011,43 грн. (сто вісімдесят дві тисячі одинадцять гривень 43 копійки) в т.ч.: 135000,00 грн. - заборгованість за кредитом, 35765,75 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 7484,18 грн. - сума інфляційних нарахувань на суму боргу, 3761,50 грн. - три відсотки річних від простроченої суми. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved