Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

06 січня 2015 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що її згідно наказу від 04 жовтня 2011 року прийнято на посаду молодшої медичної сестри виїзної бригади Коломийської станції швидкої допомоги (на підміну). В грудні 2013 року головний лікар Коломийської станції швидкої допомоги Дмитрик В.М. повідомив всім працівникам, що їм необхідно написати заяви про звільнення для подальшого працевлаштування у порядку переведення в Комунальний заклад «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». Вона написала вказану заяву в грудні 2013 року, однак протягом 2014 року її жодного разу не було включено до місячних графіків роботи. В квітні 2014 року забрала свою трудову книжку, де виявила запис, згідно якого відповідно до наказу № 145-к від 30.12.2013 року її було звільнено в порядку переведення у комунальний заклад «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». Після отримання трудової книжки звернулась до керівництва станції швидкої медичної допомоги для надання пояснень та проведення розрахунку, однак інформації не отримала. В травні 2014 року звернулась в Комунальний заклад «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» за поясненням, де їй пояснили, що вона не входила до штатної одиниці, а тому її не могли прийняти в порядку переведення на роботу. Вважає, що її незаконно звільнили з посади молодшої сестри та такими діями завадли моральної шкоди. Просить суд зобов'язати Комунальний заклад «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» прийняти її на посаду молодшої медичної сестри, виплатити на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2013 року по день набрання рішенням суду законної сили та стягнути на її користь 10000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивач не перебувала в штатній одиниці в Коломийській станції швидкої медичної допомоги, оскільки її наказ від 05.10.2011 року № 39-к про прийняття її на роботу є неправомірно оформлений. Також вказав, що згідно заяви позивача від 30.12.2013 року та наказу Коломийської станції швидкої медичної допомоги № 69-к від 31.12.2013 року позивачка була звільнена з займаної посади за п.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін). Крім того вказав, що позивачкою пропущено строк позовної давності на звернення до суду. Просить в позові відмовити у зв'язку з пропуском позовної давності. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги визнала та проти задоволення позову не заперечила. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно наказу від 04 жовтня 2011 року прийнято на посаду молодшої медичної сестри виїзної бригади Коломийської станції швидкої допомоги (на підміну). Відповідно до наказу № 454-а від 10 грудня 2013 року Департаменту охорони здоровя Івано-Франківської ОДА наказано головним лікарям ЦРЛ звільнити 31.12.2013 року медичних працівників підпорядкованих станцій (відділень) швидкої медичної допомоги в порядку переведення згідно п.5 ст. 36 КЗпП України для роботи в комунальний заклад «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги». Відповідно до заяви [PERSON] від 30.12.2013 року вона просила звільнити її з займаної посади за згодою сторін. Згідно наказу головного лікаря Коломийської станції швидкої медичної допомоги від 31 грудня 2013 року № 69-к [PERSON] звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін (а.с.52). З даним наказом позивачка ознайомлена. В квітні 2014 року як вказала сама позивачка, вона отримала на руки трудову книжку. Таким чином, позивачка дізналася про порушення свого права в квітні 2014 року. Позовна давність за статтею 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Крім того, стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Відповідно до ст.. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Посилання позивача на те, що причини пропуску строку звернення до суду є поважними, оскільки порушення її прав є триваючим не заслуговує на увагу, оскільки трудову книжку позивач отримала в квітні 2013 року, і в цей же час була ознайомлена з наказом про звільнення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у позові. Позовна вимога про зобовязання виплатити заробітну плату є похідною від вимоги про прийняття на роботу. Оскільки суд відмовляє у вказаній вимозі, то і заробітна плата не підлягає стягненню. Що стосується вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди, то оскільки суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про зобов'язання прийняти на роботу та виплати заробітної плати, то й підстав для задоволення моральної шкоди немає. Тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. 233 КЗпП України, ст.ст. 256, 257, 260, 261, 267 ЦК України та

Outcome: dismissed