Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-15 00:00:00

04 листопада 2013 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Свої вимоги мотивує тим, що йому на праві власності належить автомобіль марки М 412ие, 1986 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований ним 23 квітня 1986 року. 22 квітня 2002 року він видав нотаріально посвідчене доручення на право керування та розпорядження зазначеним автомобілем [PERSON] Доручення було видане строком на 3 роки і було дійсне до 22 квітня 2005 року. Після закінчення терміну дії довіреності він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути автомобіль, проте останній безпідставно відмовляється це зробити. Таким чином, відповідач незаконно, без правових підстав утримує даний автомобіль та відмовляється його повернути. Просить суд ухвалити рішення, яким витребувати з незаконного володіння [PERSON] належний йому автомобіль. Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2013 року позов [PERSON] задоволено. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 06 березня 2014 року зазначене заочне рішення скасоване, справа призначена до розгляду в загальному порядку. У судовому засіданні 16 липня 2014 року представник позивача підтримав заявлений позов та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Надав суду письмові заперечення (а.с. 59-60). Також звернувся до суду з письмовою заявою про застосування строків позовної давності до вимог позивача (а.с. 57-58). Пояснив суду, що зі змісту довіреності, виданої позивачем на ім'я відповідача вбачається, що позивач лише уповноважив відповідача на вчинення певних дій від свого імені та не за рахунок довірителя. Таким чином, дана довіреність не є двостороннім договором у розумінні положень ч. 3 ст. 626 ЦК України та не породжує зобов'язань відповідача перед позивачем. За умовами довіреності обов'язок про повернення довірителю будь-яких речей не визначався. У цьому випадку у відповідача не було зобов'язань перед позивачем стосовно передачі будь-яких речей, а тому позовні вимоги про повернення майна (автомобіля), отриманого за довіреністю не можуть бути задоволені. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що за позивачем зареєстрований автомобіль марки «АЗЛК 412», державний реєстраційний номер [NUMBER], 1986 року випуску, двигун № [NUMBER], кузов № [NUMBER], шасі № [NUMBER], що підтверджується даними автоматизованої інформаційно-пошукової системи УДАІ м. Києва та НАІС ДДАІ МВС України (а.с. 21-22). 02 квітня 2002 року позивач видав доручення, посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстроване в реєстрі за № 290. Цим дорученням [PERSON] уповноважив [PERSON] управляти і розпоряджатися спірним автомобілем, належним йому на підставі технічного паспорта [NUMBER], виданого Жовтневим РЕВ УДАІ міста Києва 23 квітня 1986 року. Доручення було видане терміном на три роки та дійсне до 02 квітня 2005 року (а.с. 70, 71). Встановлено та не оспорювалось учасниками судового розгляду, що позивач передав відповідачу зазначений автомобіль марки «АЗЛК 412», державний реєстраційний номер [NUMBER], 1986 року випуску. У ст. 317 ЦК України зазначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частина 1 ст. 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] посилався на те, що після закінчення терміну дії доручення, відповідач у добровільному порядку спірний автомобіль не повернув. Власником спірного автомобіля є позивач, тому він має право вимагати його повернення після закінчення терміну дії довіреності, оскільки право володіння автомобілем у нього не припинилося. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У заяві про перегляд заочного рішення відповідач зазначав, що спірний автомобіль позивач фактично передав йому у власність, а він сплатив за нього кошти. Оскільки автомобіль був у незадовільному стані, він фактично здав його на звалище, про що позивачу відомо (а.с. 31-34). На підтвердження викладено, стороною відповідача суду не надано жодного доказу, всі доводи ґрунтуються лише на поясненнях. Відповідач також просить суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача. Разом з тим, передача автомобіля у користування на підставі довіреності не позбавило позивача права власності на нього. Після закінчення строку дії довіреності, він як власник має право отримати своє майно назад незалежно від строку пред'явлення такої вимоги. З огляду на наведе, позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені ним судові витрати в справі.

Outcome: approved