Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

06 вересня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Павлівської сільської ради Білопільського району про визнання права власності на 1/2 частину земельної частки (паю) в порядку спадкування за законом. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 05 травня 1998 року помер її батько, [PERSON]. Після смерті останнього відкрилася спадщина на земельну частку (пай) розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Павлівської сільської ради. Спадщину після смерті батька фактично прийняла вона та її мати [PERSON]. Судовим рішенням за нею визнано право на 1/2 частину земельної частки (паю), яка залишилася після смерті батька, а мати свою частину у спадщині останнього юридично не оформила та померла 23 лютого 2012 року. Спадщину після смерті матері вона фактично прийняла шляхом постійного проживання. Проте, внаслідок втрати правовстановлюючого документа на земельну частку (пай), яка належала померлому батьку та частину якої успадкувала її мати, вона не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом. Посилаючись на викладені вище обставини, на підставі ст. ст. 1261, 1268 ЦК України [PERSON] просить визнати за нею у порядку спадкування після смерті матері, [PERSON], яка померла 23 лютого 2012 року, право власності на 1/2 частину земельної частки (паю), загальним розміром 4,66 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) у землях, які перебували у колективній власності СГАПТЗТ «Бобрицьке», розташовану на території Павлівської сільської ради, право на яку посвідчене сертифікатом серії СМ №005168, виданим на підставі рішення Білопільської РДА від 17 травня 1996 року №152 на імя померлого батька. Ухвалою від 07 вересня 2018 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а. с. 30-31). Ухвалою від 04 жовтня 2018 року підготовче провадження по справі закінчено з призначенням до розгляду по суті (а. с. 50). Позивачка [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] у судове засідання не зявились. Останній подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує (а. с. 52). Представник відповідача Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області у судове засідання не зявився. Сільський голова надіслав листа про розгляд справи у відсутність їх представника, позов визнають (а. с. 53). Представник третьої особи Білопільської районної державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції Сумської області у судове засідання не зявився. Завідувач держнотконтори [PERSON] надіслала листа про розгляд справи без участі їх представника, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду (а. с. 41). У звязку з неявкою сторін, третьої особи суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозвязку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 05 травня 1998 року помер батько позивача [PERSON] (а. с. 11-14). Після смерті останнього відкрилася спадщина до складу якої ввійшло право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області, у землях, які перебували у колективній власності КСП «Обрій», посвідчене сертифікатом серії СМ №0051568, виданим 14 червня 1996 року на підставі рішення Білопільської районної державної адміністрації від 17 травня 1996 року №152, зареєстрованим у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 14 червня 1996 року за №326 (а. с. 17-19). Згідно з довідкою Височанського старостинського округу Чернеччинської сільської ради від 05 березня 2018 року [PERSON] на день смерті 05 травня 1998 року був зареєстрований та проживав у [INFO]. Разом із ним проживали дружина [PERSON] та донька - [PERSON]. Останні прийняли спадщину після смерті [PERSON] Заповіт від імені померлого виконкомом Височанської сільської ради не посвідчувався (а. с. 16). Рішенням Білопільського районного суду від 26 березня 2018 року, яке набрало законної сили 25 квітня 2018 року, за позивачем визнано право власності на 1/2 частину вищезазначеної земельної частки (паю) у порядку спадкування за законом після смерті батька (а. с. 24-25) Відповідно до п. п. 1, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно з положеннями ст. ст. 524, 525 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги за законом були в рівних частках діти, дружина і батьки померлого (ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР). Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном та (або) подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Отже, виходячи із встановлених судом фактичних обставин та наведених вище положень законодавства, дружина померлого, [PERSON], фактично прийняла спадщину після чоловіка шляхом постійного проживання з останнім на день смерті. Разом із цим судом встановлено, що [PERSON], яка є матірю позивача, померла 23 лютого 2012 року (а. с. 11-13, 15). Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшло право на 1/2 частину земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальним розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах, розташованої на території Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області, у землях, які перебували у колективній власності КСП «Обрій», яку вона фактично прийняла у спадок після смерті чоловіка, [PERSON], але юридично не оформила. З довідки Височанського старостинського округу Чернеччинської сільської ради від 18 вересня 2018 року вбачається, що [PERSON] на день смерті 23 лютого 2012 року була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO]. Разом із нею за вказаною адресою була зареєстрована та проживала донька [PERSON] (а. с. 54). Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 18 вересня 2018 року №53343703 спадкова справа після смерті [PERSON], яка померла 24 лютого 2012 року не заведена (а. с. 42). За загальними правилами про спадкування, передбаченими ст. ст. 1216, 1218, 1220 Цивільного кодексу України 2003 року, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця та той з подружжя, який його пережив. В силу положень ст. ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини чи подачі до нотаріальної контори або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяви про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, враховуючи встановлені фактичні обставини справи та виходячи з наведених вище положень законодавства, якими вони регулюються, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] прийняла спадщину за законом після смерті матері, [PERSON], шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та є її єдиним спадкоємцем першої черги за законом. Інші спадкоємці, у тому числі й ті, які за законом мають право на обовязкову частку у спадщині померлої [PERSON] та у встановленому порядку прийняли цю спадщину, відсутні. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Статтями 81, 131 ЗК України передбачено, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, ренти, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Статтею 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Згідно з розясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 11 постанови «Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Тобто, сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця є правовстановлюючим документом, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності - права розпорядження земельною часткою (паєм), а не права власності, яке виражається у володінні, користуванні і розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що в порядку спадкування за законом позивач має право на 1/2 частину земельної частки (паю) у землях колективної власності КСП «Обрій» загальним розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яке належало її матері [PERSON] у порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON] та посвідчене сертифікатом серії СМ №0051568, виданим на імя останнього 14 червня 1996 року на підставі рішення Білопільської РДА 17 травня 1996 року №152. Згідно з п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] зверталася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане спадкове майно, однак, їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у звязку з втратою правовстановлюючого документа, що також обєктивно підтверджується матеріалами справи (а. с. 20-21, 26). З огляду на викладене, позивач не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай), яке залишилося після смерті [PERSON] Згідно зі ст. 55 Конституції України права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. «а» ч. 3 ст. 152 Земельного Кодексу України. Таким чином, враховуючи, що позивач фактично прийняла спадщину після смерті матері [PERSON], яка померла 23 лютого 2012 року, але у зв'язку з втратою правовстановлюючого документа - сертифікату на земельну частку (пай) серії СМ №0051568, виданого на імя [PERSON] 14 червня 1996 року на підставі рішення Білопільської РДА 17 травня 1996 року №152, не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом та беручи до уваги положення ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», відповідно до яких рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) є документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), позов [PERSON] підлягає задоволенню в частині визнання права на 1/2 частину земельної частки (паю) у землях, які перебували у землях КСП «Обрій» загальним розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та реєстрацією права власності на землю. При цьому суд відмічає, що визнання за [PERSON] права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб. Що стосується позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину земельної частки (паю), право на яку належало померлій [PERSON] М Д. у порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON], то вони задоволенню не підлягають з підстав, наведених вище у мотивувальній частині рішення, у звязку з тим, що спадкодавець за життя не набув у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку, а був наділений лише правом на земельну частку (пай). На підставі викладеного,

Outcome: partial