Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

05.02.2018 року представник позивача звернулася з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в обґрунтування якого посилалася на те, що 28.11.2014 року у позивача та відповідача народився син - [PERSON], про що в книзі реєстрації народжень зроблено актовий запис № 2774 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER]. 11.03.2014 року ВДРАЦС реєстраційної служби Івано-Франківського МУЮ шлюб між сторонами розірвано. Відповідач не займається вихованням сина, не виконує батьківські обов'язки, не забезпечує його матеріально, не проявляє батьківського піклування, що підтверджується відповідями на адвокатські запити. Зокрема, випискою з медичної амбулаторної карточки дитини від 27.12.2017 року, з якої вбачається, що за медичною допомогою для дитини звертається мати, догляд за дитиною здійснює також мати та виконує всі рекомендації щодо догляду та лікування. Також у відповідь на адвокатський запит начальнику поштамту, повідомлено, що електронні перекази у виплаті з 01.07.2017 року по 09.01.2018 року від [PERSON] на ім'я [PERSON] не значаться. Відповідач також матеріально не забезпечує сина, в добровільній формі коштів на його утримання не надає. Дитина потребує коштів на утримання. Зі свого боку позивач жодних перешкод відповідачу щодо спілкування з сином не чинила, неодноразово намагалась сприяти контакту між ними, проте це не призвело до покращення ситуації. На підставі наведеного просила суд стягувати з відповідача аліменти в користь позивача на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1500грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його сина [PERSON], [INFO]. 13.03.2018 року представник позивача уточнила позовні вимоги, а саме просила суд залишити позов без розгляду у частині стягнення аліментів з відповідача. Ухвалою суду від 29.03.2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в частині позовних вимог щодо стягнення аліментів залишено без розгляду. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала заяву в якій просила розглянути справу за її відсутністю та позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи містить його заява (а.с.47), в якій він позов про позбавлення батьківських прав визнав, просив розгляд справи проводити у його відсутності. Представник третьої особи [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала заяву в якій просила розглянути справу за її відсутністю, надала суду висновок № 682 від 19.06.2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дитини [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. За змістом ст.ст. 3,9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним з батьків, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Також, згідно ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЗУ «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду , що набрало законної сили. Приписами ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. У відповідності до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 141 СК України, мати , батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між особою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 155 СК України , здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частин 1, 2 та ч. 3 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той, із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частин 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. У ст. 3 Конвенції про права дитини зазначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 11.03.2014 року (а.с.6). З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09 грудня 2014 року (а.с.7) вбаається, що [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року позбавлення батьківських прав ( тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов'язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов'язки. Жодних з покладених законом на батьків обов'язків батько дитини не виконує. З копії виписки з медичної амбулаторної карточки дитини, долученої до позову вбачається, що [PERSON], [INFO], проживає [ADDRESS] та за медичною допомогою звертається мати (а.с.9). На адвокатський запит від 09.01.2018 року начальником поштамту [PERSON] надано відповідь № 68 від 23.01.2018 року, з якої вбачається, що виплати електронних переказів [PERSON] за адресою [ADDRESS] від [PERSON] в період з 01.07.2017 року по 09.01.2018 року не значаться. З висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 682 від 19.06.2018 року вбачається про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дитини [PERSON], [INFO] (а.с.81,82-83). Доказів на спростування наведених фактів, відповідачем суду не надано, відповідно до його заяви позов ним визнано. Відповідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» закріплює, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] є обгрунтованим, таким, що відповідає інтересам дитини та підлягає задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 164, 165 Сімейного кодексу України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 3, 6, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 133, 137, 141, 200, 206, 222, 224, 258-259, 263-268, 273,352, 354-355 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved