Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

06 листопада 2019 року на розгляд суду пред`явлено позовну заяву [PERSON] до ТОВ «Шахтарськтранс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Позов мотивовано тим, що [PERSON] перебував в трудових відносинах з ТОВ «Шахтарськтранс», з 22 січня 2018 року обіймав посаду машиніста тепловозу виробничого підрозділу. 09 серпня 2019 року позивач під тиском [PERSON] , який входить до ланки керівників підприємства, змушений був звільнитися з роботи. [PERSON] , побоюючись висловлених погроз, що буде штучно створено ситуацію для його звільнення за начебто порушення трудової дисципліни та відповідний запис в трудовій книжці може перешкоджати в працевлаштуванні, - подав заяву про звільнення. Наказом № 52 від 09.08.2019 року позивач звільнений з ТОВ «Шахтарськтранс» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). 22 серпня 2019 року [PERSON] подав до Покровського відділу поліції Головного управління Національної поліції заяву про грубе порушення ТОВ «Шахтарськтранс» законодавства про працю, яке виявилося в позбавленні позивача права на труд, гарантоване ст. 43 Конституції України, ст. 2 КЗпП України. Повідомлення позивача про кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження 12019050410001780, кваліфікація за ч. 1 ст. 172 КК України. За таких обставин, [PERSON] вважає, що звільнений незаконно, його заява про припинення трудових відносин не відповідала реальному волевиявленню. За захистом трудових прав в спосіб скасування наказу ТОВ «Шахтарськтранс» № 52 від 09.08.2019 року (про звільнення), поновлення на роботі, [PERSON] , посилаючись на ст. 235 КЗпП України, звернувся до суду. Також позивач зазначив, що з часу припинення трудових відносин, а саме 09.08.2019 року, в супереч ст. 116 КЗпП України, відповідачем своєчасно, не надано остаточного розрахунку, належні суми заробітку, нараховані при звільненні виплачено лише 23.08.2019 року шляхом перерахування коштів на банківський рахунок. За затримку розрахунку при звільненні, за переконанням позивача, відповідач повинен понести відповідальність, тому заявлено вимогу стягнення, в порядку ст. 117 КЗпП України, середнього заробітку в сумі 10309,04 гривень (а.с. 2). Ухвалою суду від 08.11.2019 року порушено справу за правилами спрощеного позовного провадження (між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення судді); розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України (а.с. 26). 03 грудня 2019 року ТОВ «Шахтарськтранс» на позовну заяву, в порядку ст. 278 ЦПК України, подано відзив, з якого вбачається, що відповідач вважає вимоги [PERSON] безпідставними. Так, припинення трудових відносин між ТОВ «Шахтарськтранс» та [PERSON] відбулося за спільним волевиявленням сторін, - за заявою позивача про звільнення, відповідачем реалізовано таку вимогу шляхом видачі наказу про звільнення відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Передбачена пуктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємств, установ, організацій або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк та саме за цих підстав. Відповідач посилається на правову позицію Верховного суду, висловлену в постанові у справі № 401/30/17-ц віж 02.09.2019 року, а саме, що при домовленості між працівником та роботодавцем про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами; анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Посилання [PERSON] , що заяву про звільнення було начебто написано під тиском керівництва ТОВ «Шахтарськтранс» безпідставними, грунтуються виключно на припищеннях, вимислах, мудруваннях та інтерпретаціях позивача. Окремо відповідачем подано заяву про застосування до спірних відносин наслідків строків позовної давності. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Так, [PERSON] оспорюваний наказ про звільнення та трудову книжку отримав 09.08.2019 року, тому граничним строком звернення до суду з позовними вимогами про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі є 09.09.2019 року. Позов предявлено із пропуском строку позовної давності лише 08.11.2019 року, що є самостійної підставою для відмови в заявлених вимогах (а.с. 29 30, 36). 17 грудня 2019 року позивач [PERSON] , в порядку п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, подав заяву про залишення позовних вимог в частині скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі без розгляду (а.с. 46). Ухвалою суду від 17.12.2019 року заяву позивача задоволено (а.с. 49). Розгляд спірних відносин сторін продовжено по суті в межах підтриманих позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України. Позивач [PERSON] , представник позивача адвокат Романов В.А. (діє на підставі ордеру серійний номер ДН 050554, договору про надання правничої допомоги від 08.01.2020 року) про дату, час проведення судового засідання повідомлені відовідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином, суду адресовано, в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України, заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримано. Представник відповідача ТОВ «Шахтарськтранс» адвокат Ільющенко Ю.А. (діє на підставі ордеру серійний номер АА 065742, договору про надання правничої допомоги від 18.11.2019 року) у судове засідання не з`явився, в порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України, подано заяву про розгляд справи в його відсутність, просить ухвалити рішення про відмову в позовних вимогах. Будучи присутнім в судовому засіданні по справі 17.12.2019 року, представник відповідача обґрунтував позицію захисту тим, що звільнення [PERSON] та розрахунок при припиненні трудових відносин здійснені у повній відповідності до норм чинного законодавства України про працю. Так, позивач 09.08.2019 року звільнений з посади машиніста тепловозу виробничого підрозділу ТОВ «Шахтарськтранс» згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. День звільнення позивача співпадає з днем перебування у відпустці без збереження заробітної плати. В день звільнення [PERSON] відповідно до вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України видана трудова книжка, при цьому позивачем будь-яких вимог щодо проведення розрахунку заявлено не було, ТОВ «Шахтарськтранс» не порушено вимог статті 116 КЗпП України, тому відсутні підстави для відповідальності роботодавця згідно ст. 117 КЗпП України. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Матеріалами справи встановлено такі факти та відповідні правовідносини. Згідно записів в трудовій книжці [NUMBER] [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Шахтарськтранс»: - 22.01.2018 року прийнятий за сумісництвом на посаду машиніста тепловозу; - 02.10.2018 року переведений на основне місце роботи на посаду машиніста тепловозу; - 09.08.2019 року звільнений за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП (а.с. 4-15). Згідно довідки ТОВ «Шахтарськтранс» № б/н від 24.09.2019 року [PERSON] за серпень 2019 року (9 календарних днів, в тому числі 8 днів відпустки без збереження заробітної плати) нараховано заробітну плату в сумі 14765,08 гривень (без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів) а.с. 20. Згідно виписці по банківській карті [PERSON] за період з 05.02.2019 року по 21.10.2019 року 23.08.2019 року на особовий зарплатний рахунок відповідачем ТОВ «Шахтарськтранс» зараховано суму коштів у розмірі 11885,89 гривень (а.с. 17-19). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставі Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26 жовтня 2016 року, та № 6-788цс16 від 14.12.2016 року. Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача розрахунок з ним своєчасно не проведено. За позицією позивача [PERSON] відповідачем ТОВ «Шахтарськтранс» несвоєчасно проведено розрахунок, оскільки нараховані суми складових заробітку виплачено не в день звільнення, тобто 09.08.2019 року, а лише 23.08.2019 року (тобто з затримкою на 14 днів), тому відповідач повинен понести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України. [PERSON] проводить наступний розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно довідки ТОВ «Шахтарськтранс» № б/н від 24.09.2019 року загальна сума нарахованої заробітної плати за червень серпень 2019 року складає 51544,94 гривень, загальна кількість календарних днів 70. За підрахунками позивача середньоденний заробіток складає: 51544,94 гривень / 70 днів = 736,36 гривень. Час затримки розрахунку при звільненні, за позицією позивача, - 14 календарних днів. Таким чином, сума середнього заробітку позивачем визначена в розмірі 10309,04 гривень (736,36 гривень х 14). Суд звертає увагу, що [PERSON] наводячи в позовній заяві розрахунок не враховує Постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідач ТОВ «Шахтарськтранс», не оспорюючи заявлений [PERSON] розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, ґрунтує позицію захисту на доводах про недопущення порушень строків проведення розрахунку з позивачем при звільненні. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог [PERSON] про стягнення з ТОВ «Шахтарськтранс» суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - суд приймає до уваги наступне. Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум; в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу. Згідно статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно роз`яснень п. 20, п. 25 Постанови Пленуму ВС України № 13 від 24.12.1999 року, - встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Тлумачення статті 117 КЗпП свідчить, що відповідальність роботодавця нерозривно пов`язана з: фактом невиплати працівникові належних сум; строками, встановленими у статті 116 КЗпП України; наявністю вини власника або уповноваженого ним органу. Лише сукупність усіх вказаних умов може зумовлювати відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні. Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Судом встановлено, що 09 серпня 2019 року [PERSON] подав заяву про звільнення з посади машиніста тепловозу виробничого підрозділу ТОВ «Шахтарськтранс» за угодою сторін (а.с. 31). Наказом ТОВ «Шахтарськтранс» № 52-к від 09.08.2019 року [PERSON] звільнено з роботи з 09 серпня 2019 року відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 32). Відповідачем ТОВ «Шахтарськтранс» за оформленням 09.08.2019 року звільнення [PERSON] відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України, п.п. 2.26, 2.27 ч. 2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердж. Наказом Мінпраці України, Мінюсту України, Мінсоцзахисту України № 58 від 29.07.1993 року в день звільнення була видана трудова книжка (підтверджено особистим підписом позивача у Книзі обліку трудових книжок і вкладишів до них а.с. 37). День звільнення 09 серпня 2019 року не був робочим днем для [PERSON] . Згідно наказу ТОВ «Шахтарськтранс» № 90-в від 02.08.2019 року [PERSON] відповідно до ст. 26 Закону України «Про відпустки» надано відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 8 календарних днів з 02.08.2019 року по 09.08.2019 року (а.с. 61). Перебування [PERSON] у відпустці без збереження заробітної плати 09.08.2019 року підтверджується також табелем обліку використання робочого часу за серпень 2019 року по ТОВ «Шахтарськтранс» (в графі за 9 число проставлено умовне позначення «на» - «відпустка без збереження заробітної плати, що узгоджується з наказом Державного комітету статистики України № 489 від 05.12.2008 року «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці») - а.с. 55. Перебуваючи у відпустці без збереження заробітної плати [PERSON] скористався правом подати заяву про звільнення за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). Суд зазначає, що в такому випадку роботодавцю видавати наказ про переривання відпустки або виходити працівнику на один день на роботу не потрібно. Таким чином, днем звільнення [PERSON] є останній день відпустки. За таких обставин, зважаючи на те, що у день звільнення позивач не працював, відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, сума належних виплат (складові нарахованого заробітку) мала бути виплачена роботодавцем не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У частині першій статті 116 КЗпП законодавцем обов`язок роботодавця здійснити розрахунок з працівником, який не працював у день звільнення, поставлений в залежність від наявності вимоги про такий розрахунок Дані про звернення [PERSON] в будь-який спосіб (усно до бухгалтерії, письмово до керівництва) з вимогою про виплату нарахованих при звільненні сум заробітку з 09.08.2019 року по 23.08.2019 року судом при розгляді справи не встановлено. Згідно довідки ТОВ «Шахтарськтранс» № 16/12-19 від 18.12.2019 року [PERSON] з моменту звільнення і до теперішнього часу (суд розуміє як «станом на дату видачі довідки») не звертався із вимогою про розрахунок щодо виплати всіх належних йому сум (а.с. 54). Згідно виписки АТ «Укргазбанк» по картковому рахунку, відкритому на ім`я [PERSON] 23.08.2019 року ТОВ «Шахтарськтранс» перераховано грошову суму 11885,89 гривень (а.с. 17-19). Таким чином, ТОВ «Шахтарськтранс» провів з [PERSON] остаточний розрахунок до пред`явлення вимог про виплату нарахованих при звільненні складових заробітку. За таких обставин, звернення [PERSON] до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставним. З урахуванням вищевикладеного, оскільки [PERSON] у день звільнення не працював, не подав суду доказів про те, що пред`являв ТОВ «Шахтарськтранс» вимогу про розрахунок, при цьому час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту, коли роботодавцю (відповідачу) стало відомо про таку вимогу позивача, - суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову за безпідставністю. Такий висновок відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 по справі № 742/845/17 (НП 61-21871св18), та від 27.01.2020 року у справі № 682/3060/16-ц (НП N 61-23170сво18), - підлягають обов`язковому врахуванню відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Суд, розглянувши справу, вирішивши питання, які відповідно до статті 264 ЦПК України підлягають врахуванню під час ухвалення рішення, - приходить до висновку про відмову в позові [PERSON] . Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1, ч. 2, ч. 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем при пред`явлені позовної заяви сплачено в дохід місцевого бюджету судовий збір в сумі 768,40 гривень (квитанція - а.с. 1), - підстави для присудження відшкодування таких судових витрат позивачу відсутні, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 2, 47, 83, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: dismissed