Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

05.06.2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, у якому просить суд розривати шлюб укладений між сторонами та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 3500,00 грн. на кожну дитину щомісячно до досягнення повноліття починаючи з 01.02.2016 року. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 01.11.2002 року між сторонами у справі був зареєстрований шлюб. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх синів [PERSON] та [PERSON] 21.12.2002 і [INFO] відповідно. Одруження виявилось невдалим, спільне життя не склалось через відсутність порозуміння, різні погляди вирішення сімейних проблем, що призвело до втрати взаємної поваги та любові. Починаючи з 2009 року сторони спільно не проживають, спільного господарства не ведуть, фактичних шлюбних відносин не підтримують, шлюб носить формальний характер. Діти проживають разом з позивачем, при цьому відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей з моменту припинення шлюбних відносин у 2009 році, а позивачка не має можливості самостійно утримувати синів. Відповідач ухиляється від свого обов`язку по утриманню дітей, повністю відмовився допомагати дітям як з матеріальної, так і моральної точки зору. Позивачу не відомо чи працює відповідач, однак він отримує дохід від здавання в оренду житла, часто літає до своїх батьків в США, отже останній має суттєвий дохід. Інших утриманців відповідач не має, стягнення за виконавчими листами з нього не здійснюється. Позивачка зазначає, що неодноразово зверталась до відповідача в усній формі з проханням надавати фінансову допомогу дітям, але відповідач не реагував, вимкну телефон, а в подальшому змінив номер телефону. За таких обставин позивач із посиланням на положення ст. 191 СК України просить визначити датою стягнення аліментів 01.02.2016 року. Ухвалою суду від 10.06.2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 08.07.2019 року закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги своєї позовної заяви в повному обсязі, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що з відповідачем не проживає 11 років, останній не приймає участі в утриманні та вихованні спільних дітей. На даний час позивачка позбавлена можливості самостійно утримувати синів, а розмір аліментів визначений позивачем з урахуванням зростаючих цін та потреб дітей. Крім того батьки позивача вже літні люди і не можуть надавати допомогу. Після розірвання шлюбу позивача просить залишити їй шлюбне прізвище. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечує щодо розірвання шлюбу, однак проти заявленого позивачем розміру аліментів із посиланням на те, що до 2013 року він сплачував аліменти по 200 доларів США, але у 2014 році потрапив в лікарню і в подальшому отримав другу групу інвалідності. З цього часу держава сплачувала кошти на утримання неповнолітніх дітей і відповідач намагався передати позивачу ці кошти, однак не мав змоги з нею зв`язатись, тому він відмовився від цих коштів, оскільки не куди їх передавати. Відповідач вказує, що навіть його бабуся чергувала перед парадним щоб побачити дітей та віддати кошти, однак так і не змогла цього зробити. Загалом позивачка навіть не дає спілкуватись з дітьми. Також відповідач вказує, що його дохід становить пенсію по інвалідності у розмірі 1497,00 грн., тому сплачувати заявлений розмір аліментів він не має можливості. Відповідач має захворювання на цукровий діабет та хворобу підшлункової залози, змушений роботи по 6 уколів щоденно, тому працювати може лише у відповідних умовах, однак на таких умовах на роботу його не беруть. Інших утриманців відповідач не має, має у власності 1/8 частину житлового будинку, а також на його ім`я зареєстрований автомобіль, однак відповідач вказує, що цей автомобіль не його. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с. 5). Від шлюбу сторона мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , [INFO] та [INFO] , відповідно, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження (а.с. 8-9). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач має у власності 1/8 частину будинку [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 10). Згідно копії пенсійного посвідчення № [NUMBER] відповідач є інвалідом 2 групи за загальним захворюванням. За даними відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, у період 2013 - 2019 рік відповідач отримав дохід у загальному розмірі 1240,00 грн. (а.с. 25-26). За даними довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією відповідач має 2 групу інвалідності з 01.05.2019 року за загальним захворюванням та може працювати в спеціально створених умовах (а.с. 27). Надана відповідачем копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон не містить будь-яких відміток про перетинання відповідачем кордону України (а.с. 29-45). Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За правилом ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При розгляді справи про розірвання шлюбу судом було всебічно досліджено мотиви розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Судом встановлено, що сторони спільно не проживають, не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету. Позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, переконана, що примирення з відповідачем не відбудеться. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. Згідно з ст. ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд дійшов висновку, що причини, з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти цього, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, разом не проживають, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають. За таких умов подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно із ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір у розмірі 384 гривні 20 копійок, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладені норми чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнав позов в частині розірвання шлюбу на стадії підготовчого провадження у справі і підтвердив це в судовому засіданні, отже визнання позову в цій частині відбулось до початку розгляду справи по суті, тому позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 384 гривні 20 копійок. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд приходить до висновку, що такі вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до положень ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Визначаючи розмір аліментів, які має сплачувати відповідач на утримання своїх неповнолітніх синів у твердій грошовій сумі, суд враховує наступне: - стосовно стану здоров`я та матеріального становища дитини, суд зазначає, що задовільний або незадовільний стан здоров`я дітей не підтверджений письмовими доказами, зокрема, медичною документацією. Матеріальне становище дітей чітко не визначене, тобто який розмір доходу отримає сама позивачка не встановлено; - стосовно стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, суд зазначає, що відповідач в судовому засіданні повідомив суд про те, що має дохід у вигляді пенсії в розмірі 1497,00 грн., як інвалід 2 групи. Стан здоров`я позивача характеризується наявністю 2 групи інвалідності за загальним захворюванням; - інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина відповідач не має; - у відповідності до вимог п. 3-1) ч. 1 ст. 182 СК України, суд також враховує наявність у відповідача на праві власності 1/8 частини будинку [ADDRESS] , а також визнану відповідачем в судовому засіданні наявність зареєстрованого на його ім`я автомобіля та не приймає до уваги посилання відповідача, що цей автомобіль не його, оскільки з правової точки зору реєстрація автомобіля на ім`я відповідача вказує на належність цього транспортного засобу саме відповідачу. Будь-яких інших обставин, передбачених ст. 182 СК України судом не встановлено та сторонами у справі не доводилось і не заперечувалось. Згідно ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст.ст. 81,89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Врахувавши всі зазначені вище обставини справи, суд приходить до висновку, що з метою дотримання вимог закону про те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, і враховуючи рівність обов`язків обох батьків щодо матеріального забезпечення дитини, розмір аліментів слід в даному випадку визначити у сумі 1500,00 грн. на кожну дитину щомісячно. Такий розмір аліментів, на думку суду, забезпечить лише мінімум для в цілому існування дитини, а його подвійний розмір, що має бути забезпечений у рівній половині матір`ю дитини, загалом надасть можливість дотримання принципу достатнього забезпечення дитини. Визначаючи розмір аліментів суд виходив з наявності інвалідності відповідача та підтверджених в судовому засіданні і матеріалами справи розміру його доходів, що вказують на незадовільний матеріальний стан та стан здоров`я платника аліментів. Однак суд також враховує наявність у відповідача частки в нерухомому майні, зареєстрованого на його ім`я автомобіля, а також, що встановлена йому група інвалідності не позбавляє його можливості працювати (хоча і в певних умовах), отримувати дохід та надавати матеріальну допомогу своїм дітям. Тому суд відступає від визначеного законом мінімального розміру аліментів у 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку у бік збільшення до суми 1500,00 грн. щомісячно на кожну дитину. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. При цьому, позивач заявляючи вимогу про присудження аліментів за минулий час, а саме з 01.02.2016 року, не надала суду будь-яких доказів в розумінні положень ст. 76 ЦПК України про те, що нею дійсно вживались конкретні заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але останній ухилявся від їх надання. За таких умов вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час не підлягають до задоволення і суд присуджує стягнення аліментів у відповідності до положень ч. 1 ст. 191 СК України з 03.06.2019 року, дати подання позивачем позову до поштового відділення для пересилання до суду. Крім того, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial