Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

06.11.2019 року представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої позовні вимоги представник позивача обґрунтував тим, що 12.06.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Актабанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №0860814103/Т/972117, 10 вересня 2012 року також між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №171536. 23.03.2018 між ПАТ «Актабанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір №2 про відступлення прав вимоги, у відповідності до умов якого, ПАТ «Актабанк» відступає шляхом продажу ТОВ «ФК» ЄАПБ» належні банку, а ТОВ «ФК`ЄАПБ» набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги банку до позичальників, заставодавців та поручителів, зазначених у Додатку №1 до цього Договору. В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаними договорами не виконав. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 23.03.2018р., позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за договором №0860814103/Т/972117 12.06.2013 року відповідач має заборгованість 18137 грн. 00 коп., що складається з 7778 грн. суми заборгованості за основною сумою боргу, 1 грн. суми заборгованості за відсотками; 7808 грн. суми заборгованості за комісією, 2550 грн. штрафи пені. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором №171536 від 10 вересня 2012 року в сумі 11622,02грн., з яких: 10630,06грн. - заборгованість за основним боргом; 888,07грн. заборгованість за процентами; 3,9грн. - заборгованість за комісією; 100 грн. штрафи, пені. Представник позивача просить стягнути з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (код ЄДРПОУ 35625014, юридична адресо: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30, р/р № [NUMBER] в АТ «ТАСкомбанк») заборгованість за кредитним договором №0860814103/Т/972120 від 12.06.2013 року у розмірі 18137 грн. та за кредитним договором №171536 від 10 вересня 2012 року в розмірі 11622,03грн. та судові витрати по справі, що складаються із судового збору у сумі 1921 грн. (а.с. 1-3). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2019 року даний позов був залишений без руху (а.с. 51). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2019 року по даній справі було відкрито провадження (а.с. 59). Судові засідання по справі були призначені на 17.12.2019, 27.01.2020, 24.02.2020 та 23.03.2020 року. Представник позивача в судове засідання не з`явився при подачі позовної заяви в прохальній частині позову просив розглядати справу за його участі, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду. (а.с. 1-3). Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи через розміщення оголошення на сайті «Судова Влада» (а.с. 82), також в матеріалах справи є поштове повідомлення з особистим підписом відповідача про отримання ним судової повістки про виклик до суду (а.с. 84). У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 1 п. 1 ст. 280, ст.ст. 281-282 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1050 та ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору №171536 від 10.09.2012 року, укладеного між ПАТ «Актабанк» та відповідачем [PERSON] , останній отримав кредит у розмірі 9680 грн. 00 коп. (а.с.18-21). Відповідно до договору №0860814103/Т/972117 від 12.06.2013 року, укладеного між ПАТ «Актабанк» та відповідачем [PERSON] , останній отримав кредит у розмірі 11200 грн. 00 коп. (а.с.5,6). Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява позичальника разом із умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування кредитом та тарифами банку, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заявах. Однак вказані зобов`язання та вимоги закону відповідачем не виконані. Відповідно до укладеного договору відступлення прав вимоги №2 від 23.03.2018 року, ПАТ «Актабанк» відступив ТОВ «ФК «Європейській агенції з повернення боргів» право грошової вимоги від відповідача коштів по кредитному договору №171536 від 10.09.2012 року та кредитному договору №0860814103/Т/972117 від 12.06.2013 року, право на одержання яких належить ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набув право вимоги грошових коштів від відповідача (а.с.40,41). На виконання умов договору про відступлення права вимоги №171536 від 11.09.2012 року на адресу відповідача, зазначену в кредитному договорі, від імені ПАТ «Актабанк», було направлено повідомлення про відступлення права вимоги до ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с.37). На виконання умов договору про відступлення права вимоги №0860814103/Т/972117 від 12.06.2013 року на адресу відповідача, зазначену в кредитному договорі, від імені ПАТ «Актабанк», було направлено повідомлення про відступлення права вимоги до ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с.17). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до умов кредитного договору та вимог частини другої статті 1050, частини другої статті 1054 ЦК України, у разі порушення позичальником зобов`язання щодо повернення чергової частини кредиту позивач, як позикодавець, має право вимагати дострокового повернення частини суми кредиту, що залишилася, а також сплати належних процентів. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд визнає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. При залишенні позовної заяви без руху на підставі ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15.11.2019, судом було зазначено, що позивачу необхідно надати обґрунтований розрахунок заборгованості, однак обґрунтованого розрахунку позивачем не було надано. Суд дослідивши наданий розрахунок за кредитним договором №0860814103/Т/972117, вважає, що останній не може вважатись обґрунтованим з тих підстав, що останній не містить обчислення, порядок нарахування сум (множення, додавання, нарахування процентів та інше), а відтак суд не може вважати заявлену до стягнення суму обґрунтованою (а.с. 16). З поданого позивачем розрахунку не зрозуміло, як саме було нараховано відповідачу заборгованість за комісією в розмірі 7808 грн. при заборгованості за основним боргом в розмірі 7778 грн.; заборгованості за процентами в розмірі 1 грн.; штрафах та пені 2550грн. Отже, відсутність обґрунтованого розрахунку, свідчить про не доведення позивачем розміру грошових вимог пред`явлених до відповідача в частині стягнення заборгованості за комісією. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. При цьому, відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частинами 2, 3 статті 12 ЦПК учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За правилами, встановленими статтею 76 ЦПК, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За змістом частини 2 статті 77 ЦПК предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача за кредитним договором №0860814103/Т/972117 від 12.06.2013 підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за основним боргом в розмірі 7778 грн., заборгованості за процентами в розмірі 1 грн., штрафи та пені в розмірі 2550грн., на думку суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією в розмірі 7808 грн. слід відмовити, оскільки її нарахування не підтверджено жодним доказом. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 171536 від 10.09.2012 в розмірі 11622,03гн., з яких: 10630,06грн. заборгованість за основним боргом; 888,07грн. заборгованість за процентами; 3,9 грн. заборгованість за комісією; 100грн. штраф, пеня - задовольнити. Згідно ст. 141 ЦПК України на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1921 грн.

Outcome: partial