Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

04 червня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просила визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS]. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] на праві приватної власності належить ? частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] Відносно даного будинку заведено дві домові книги, в зв'язку з наявністю одного номеру та двох родин, які окремо оформили особисті рахунки у комунальних службах. Відповідач [PERSON] зареєстрована, проте не проживає у вказаному будинку понад один рік без поважних причин. Остання не оплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку немає. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім'ї відповідачу не чинили. Враховуючи вищевикладене, відповідач створює [PERSON] перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження її майном, тому вона змушена була звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві, додатково пояснивши, що відповідач являлася цивільною дружиною її брата, з яким вона розірвала стосунки. Також позивач не заперечувала щодо винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання призначене на 09.07.2018 року та 23.07.2018р. не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася завчасно та належним чином. Згідно з частиною одинадцятою статті 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Оголошення про виклик відповідача в судове засідання призначене на 23.07.2018р. було розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України, проте відповідач в судове засідання призначене на 23.07.2018р. повторно не з'явилася. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з'явилася в судове засідання без повідомлення причин, хоча була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не подала до суду відзив, а позивач не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що вони є сусідами позивача. [PERSON] не проживає в [ADDRESS] з 25 травня 2014 року по теперішній час. Причини відсутності за спірною адресою відповідача, їм не відомі. Заслухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20 червня 2017 року, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області [PERSON], [PERSON] є спадкоємцем 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS], після смерті матері [PERSON] (а.с. 5). Її право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 21011349, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 6). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] являється власником ? частини будинку [ADDRESS] на підставі вищевказаних документів. Відповідно до відомостей, які містяться в Домовій книзі на будинок №10/2 по 1-му проїзду Чехова у м. Вінниці, в даному будинку зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з 29.03.2008 року (а.с. 7-11). Як вбачається з довідки квартального комітету «Соняшник» №448 від 10.05.2018 року в будинку [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] зареєстрована за вищевказаною адресою з 29.03.2008 року, але не проживає (а.с. 12). З акту про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні від 01.05.2018 року, складеного сусідами власника будинку [ADDRESS] слідує, що [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 25 травня 2014 року по даний час (а.с. 13). Акт засвідчений головою квартального комітету «Соняшник» [PERSON] В ході розгляду справи, судом також було взято до уваги письмові пояснення свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які засвідчені головою квартального комітету «Соняшник» та які були додані заявником до матеріалів справи (а.с. 14-16). У вказаних поясненнях свідками зазначено про те, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS], з 25 травня 2014 року. Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають право на житло. Разом з тим, частиною третьою статті 9 ЖК УРСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В той же час, згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 року в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В той же час, згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що позивач і відповідач не пов'язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов'язків, не є членами однієї сім'ї, відповідач не проживає в спірній квартирі з 25.05.2014 року. Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованою за спірною адресою чинить перешкоди власнику будинку в користуванні своїм майном на власний розсуд. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселилися у спірний будинок власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Разом з тим, згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, власником будинку [ADDRESS] є позивач - [PERSON], яка зареєстрований та проживає за вказаною адресою, тоді як відповідач - [PERSON] зареєстрована у вищевказаному будинку, однак жилим приміщенням не користується з 25.05.2014 року. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини п'ятої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. З урахуванням вимог статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, оскільки в судових дебатах, позивач просила судові витрати зі сплати судового збору залишити за нею, суд вважає за необхідне судові витрати залишити без відшкодування. На підставі викладеного та

Outcome: approved