Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

07.05.2019 року до місцевого суду звернулась позивач [PERSON] із позовом про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору. В 1990 році позивач разом з чоловіком почала будувати житловий будинок в [ADDRESS] . 27.02.1992 року позивачці видано Свідоцтво про право особистої власності на будівництво, відповідно до рішення виконавчого комітету Калинівської міської ради народних депутатів від 20.02.1992 року за [NUMBER] про те, що 100 % житлового будинку, знаходиться в [ADDRESS] , дійсно належить колгоспному дворові, головою якого є [PERSON] . На даний час позивач має намір оформити договір відчуження належного житлового будинку, однак, при зверненні до приватного нотаріуса,їй було відмовлено у посвідченні такого договору, оскільки чинним законодавством права власності на такий об`єкт нерухомого майна, як колгоспний двір не передбачена. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, однак від неї надійшла заява, відповідно до якої вона просить слухати справу без її участі позовні вимоги підтримує. Представник Калинівської міської ради Вінницької області в судове засідання не з`явився, у поданій письмовій заяві Калинівська міська рада просить справу розглянути за її відсутності, проти задоволення позову не заперечує. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що в 1990 році позивач разом з чоловіком почала будувати житловий будинок в [ADDRESS] . 27.02.1992 року позивачу видано Свідоцтво про право особистої власності на будівництво, відповідно до рішення виконавчого комітету Калинівської міської ради народних депутатів від 20.02.1992 року за [NUMBER] про те, що 100 % житлового будинку, знаходиться в [ADDRESS] , дійсно належить колгоспному дворові, головою якого є [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Калинівської міської ради народних депутатів № 1061 від 27.12.1994 року позивачу [PERSON] було передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,20 га для ведення особистого підсобного господарства, обслуговування житлового будинку та госпбудівель, посіву городніх культур по [ADDRESS]. Відповідно до технічного паспорта на садибний житловий будинок [ADDRESS] виготовлено станом на 18.12.2018 року, власником вказано [PERSON] , Станом на 15.04.1991 року вказаний житловий будинок та господарські споруди належали колгоспному двору, членом і власником якого станом на 1990-1991 роки була одноосібно позивач. Даний факт підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок від 27.02.1992 року, в якому зазначено, що житловий будинок [ADDRESS] належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] Вказане свідоцтво було зареєстроване позивачем в Вінницькому ООБТІ 26.03.1992 року. Застосовуючи норми матеріального та процесуального права суд виходить з наступного. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що предметом позову є майно колишнього колгоспного двору. Встановлено, що вказане будинковолодіння відноситься до суспільної групи домогосподарств - колгоспний двір. Згідно до вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Станом на день припинення існування колгоспного двору позивачка була єдиним його членом і головою, отже після 15.04.1991 року позивач залишилась одноосібним власником вказаного житлового будинку. Відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК України 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. У вересні 2012 року позивач провела приватизацію належних земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1275 га, про що свідчать витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та Державний акт на право власності на земельну ділянку. Статтею 317 ЦК України визначено, що власнокові належить права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки право позивача на відчуження належного їй житлового будинку порушено, воно підлягає судовому захисту в межах заявлених позовних вимог, тому позовні вимоги позивача підлягають до задоволення.

Outcome: approved