Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

06 грудня 2016 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 06 лютого 2016 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу дітей не мають. Спільне життя у них з відповідачем не склалося, між ними виникали постійні суперечності та непорозуміння, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Вже кілька місяців вони проживають окремо, будь-яких відносин не підтримують, кожен веде свій власний спосіб життя, тобто сім'я фактично перестала існувати, тому строк на примирення він просив не надавати. Тому він вважає, що подальше збереження шлюбу неможливе і просив їх шлюб розірвати, судові витрати залишити за позивачем. Позивач в судове засідання не з'явився, однак від його представника до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, на задоволенні позову наполягає /а.с.23/. Відповідач в судове засідання не з'явилася, однак від неї до суду надійшла нотаріально посвідчена заява про розгляд справи у її відсутність. Позов визнає /а.с.27/. Тому справа розглянута у відсутність сторін, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 06 лютого 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №91 /а.с.4/. Від шлюбу дітей не мають. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, подружні відносини між ними припинені. На думку позивача, примирення та збереження сім'ї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сім'ї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати.

Outcome: approved