Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

05.09.2017 року Позивач звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 28.02.2013 року в розмірі 23145, 32 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 28.02.2013 року, відповідач отримала кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 300,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов кредитного договору позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, що складається з заборгованості за кредитом, за процентами, комісією, винагородою та інших витрат, в порядку та на умовах передбачених кредитним договором, а саме щомісяця в період сплати надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж). Взяті на себе зобов'язання по кредитному договору позивач виконав своєчасно і повністю, надавши відповідачу кредитні кошти. У порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 31.07.2017 року в неї виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 23145,32 грн. Посилаючись на вказані обставини позивач просить стягнути виниклу заборгованість з відповідача, а також стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору. В судове засідання представник позивача не з'явився. До позовної заяви представником позивача додано письмове клопотання про розгляд справи за його відсутністю, в якій він також зазначив, що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку . Відповідачем до суду подані письмові заперечення в яких зазначила про порушення позивачем строку звернення до суду з даним позовом та просила застосувати до вимог позивача строк позовної давності. Крім того, відповідач в своїх запереченнях просила розгляд справи проводити без її участі. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову в задоволені позову з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідно анкети-заяви б/н відповідача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 28.02.2013 року, відповідач отримала від Банку платіжну картку з встановленням на неї кредитного ліміту. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку ( Далі -Умов) складає між відповідачем та Банком кредитний договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Крім того, підписання даного договору є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту , встановленого Банком, відповідно до п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4, Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до витягу з тарифів обслуговування кредитних карт, базова процентна ставка за користування кредитними коштами була встановлена 2,5% на місяць, а за тратами здійсненими з 01.09.2014 року - 2,9 % на місяць, а також за тратами здійсненими з 01.04.2015 року -3,6% Відповідно до умов вказаного договору, а саме з витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт « Універсальна» вбачається , що погашення заборгованості здійснюється шляхом внесення щомісячного обов'язкового платежу в розмірі 7% від суми заборгованості ( але не менше 50,00 грн. та не більше залишку заборгованості) а з 01.04.2014 року в розмірі 5% від суми заборгованості ( але не менше 100,00 грн. та не більше залишку заборгованості . Пунктом 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Суду не надано доказів того, що була проведена пролонгація кредитного договору. Таким чином, закінченням строку дії вищевказаного договору слід вважати 28.02.2014 року. Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості за кредитним договором, встановлено, що у порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 31.07.2017 року в неї виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 23145,32 грн. Відповідно до вимог ст.ст. 256,257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З вищезазначеного розрахунку заборгованості вбачається, що погашення заборгованості відповідачем взагалі не здійснювалось. Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Відповідач в своїх заперечення про застосування до вимог позивача строку позовної давності. Враховуючи, що позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом 05.09.2017 року, а строк звернення до суду сплинув 28.02.2017 року, суд застосовує позовну давність до заявлених вимог та відмовляє в задоволені позову . Згідно статті 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Відповідно до вимог статті 58 ЦПК України, згідно з якою належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не спростовують предмета доказування. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed