Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

07.09.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, третя особа Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», про поділ спільного сумісного майна подружжя. Позовні вимоги мотивовано тим, що 30 травня 2002 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, котрий зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського обласного управління юстиції за актовим записом № 256. Від шлюбу вони мають дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 27.05.2013 року вищевказаний шлюб було розірвано. 20 грудня 2004 року за рахунок спільних коштів відповідач придбав квартиру [ADDRESS] міста Миколаєва. Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 09.12.2005 року по цивільній справі № 2-4997/2005 було визнано дійсним договір купівлі - продажу вищевказаної квартири та визнано право власності на неї за відповідачем. Згідно з вироком апеляційного суду Миколаївської області від 01.06.2009 року по кримінальній справі № 1 - 18/2009 відповідача було засуджено до довічного позбавлення волі і на сьогоднішній день він відбуває покарання в Миколаївському слідчому ізоляторі. Згідно акту опису і арешту майна боржника від 25.05.2014 року складеного державним виконавцем Заводського ВДВС ММУЮ при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/487/1762/13 від 26.09.2013 року про стягнення з відповідача - [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 81 583,86 гривень, державним виконавцем був накладений арешт на належну на праві спільної сумісної власності квартиру. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З цього випливає, що позивачка має право на ? частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Проте, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, які перебувають на повному утриманні позивачки, її частка у праві спільної сумісної власності має бути збільшена до 2/3 на підставі ч.3 ст. 70 СК України, оскільки відповідач не надає та не має змоги надавати матеріального утримання, через засудження до позбавлення волі. Відповідно до ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Таким чином, на підставі вищевикладеного, [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на ? частки спірної квартири, а також звільнити з під арешту належні їй ? частки вищевказаної квартири. Вказані вище обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Представник позивача до судового засідання не зявився, суду надав заяву, в якій просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, наполягає на задоволенні позову. Відповідач [PERSON], який засуджений до довічного позбавлення волі, до судового засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом направлення копії позовної заяви та повістки до Вільнянської установи виконання покарань № 11 УДПТС в Запорізькій області, де на даний час [PERSON] відбуває покарання. Представник відповідача [PERSON] відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції до судового засідання не зявився, суду надав заяву, в якій позовні вимоги позивача не визнає, заперечує проти задоволення позову, мотивуючи це тим, що якщо [PERSON] відділ ДВС зніме арешт з майна, то позивач зможе або продати свою частку майна в натурі, або відчужить залишок частки дому і тоді інтереси стягувача ПАТ КБ «Приватбанк» будуть порушені, а заборгованість не буде погашена. Представник третьої особи ПАТ КБ «Приватбанк» до судового засідання повторно не зявився, хоча про час та місце розгляду справи належним чином неодноразово повідомлявся, причин неявки суду не повідомляв, з матеріалами справи ознайомлений. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 травня 2002 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, котрий зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського обласного управління юстиції за актовим записом № 256, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ФП № 105113. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 27.05.2013 року вищевказаний шлюб було розірвано. 20 грудня 2004 року за рахунок спільних коштів відповідач придбав квартиру [ADDRESS] міста Миколаєва. Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 09.12.2005 року по цивільній справі № 2-4997/2005 було визнано дійсним договір купівлі - продажу вищевказаної квартири та визнано право власності на неї за [PERSON]. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 635 від 23 квітня 2004 року житловому будинку № 1 по вулиці Першотравневій в селищі Велика Корениха в місті Миколаєві було надано нову адресу вулиця Першотравнева будинок № 8. У звязку зі зміною адреси будинку змінилась й адреса придбаної сторонами квартири, а саме з адреси : [ADDRESS] стала адреса : [ADDRESS]. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Таким чином придбана [PERSON] за час перебування сторін у шлюбі квартира є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1,3 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з вироком апеляційного суду Миколаївської області від 01.06.2009 року по кримінальній справі № 1 - 18/2009 [PERSON] було засуджено до довічного позбавлення волі і на сьогоднішній день він відбуває покарання у Вільнянській установі виконання покарань № 11 УДПТС в Запорізькій області. Неповнолітні діти проживають разом з позивачкою та перебувають на її повному утриманні, що підтверджується довідкою, виданою Житлово-комунальним підприємством Миколаївської міської ради «Бриз» ЖЕК №2 від 26.02.2015 року за № 53. Відповідач не має змоги матеріально утримувати дітей, через засудження його до позбавлення волі. З цих підстав позивачка отримує державну допомогу згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 189 від 22 лютого 2006 року «Про затвердження Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме», в розмірі 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 01.07.2010 року і по теперішній час. Згідно акту опису і арешту майна боржника від 25.05.2014 року складеного державним виконавцем Заводського ВДВС ММУЮ при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/487/1762/13 від 26.09.2013 року про стягнення з відповідача - [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 81 583,86 гривень, державним виконавцем був накладений арешт на належну на праві спільної сумісної власності квартиру. Відповідно до ч.1 ст. 73 СК України, за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Відповідно до ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В своєму позові [PERSON] просить визнати в порядку поділу спільного сумісного майна за нею право власності на ? частки квартири розташованої за адресою: [ADDRESS]. Однак, відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також, беручи до уваги той факт, що позивачка отримує державну допомогу згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 189 від 22 лютого 2006 року «Про затвердження Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме», в розмірі 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 01.07.2010 року і по теперішній час, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, за [PERSON] слід визнати право власності на ? частку квартири розташованої за адресою: [ADDRESS].

Outcome: partial