Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

07.05.2019 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якої діє законний представник [PERSON] , [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , Служби у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації, в якій просить визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселити громадянку України [PERSON] , 2002 року народження, яка зареєстрована та проживає у квартирі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та зняти її з реєстраційного обліку; визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселити громадянку [PERSON] , 1980 року народження, яка зареєстрована та проживає у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та зняти її з реєстраційного обліку; визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселити громадянку України [PERSON] , 1961 року народження, яка зареєстрована та проживає у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та зняти її з реєстраційного обліку; стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору у сумі 5 763 грн. 00 коп. В обґрунтування заявленого позову представник позивача посилається на те, що 17 липня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль»,правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/0058/82/60055, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом: 49 000 доларів США 00 центів строком до 17.07.2013 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором. Представник позивача зазначає, що банк виконав свої зобов`язання, надавши [PERSON] кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами кредитного договору. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, як вказує представник позивача, 18 липня 2006 року між позивачем та відповідачами - [PERSON] та [PERSON] було укладено договір було укладено договір іпотеки, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В., зареєстрований в реєстрі за номером 2575. Так, відповідно до умов договору іпотеки, предмет іпотеки забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з умов кредитного договору, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору. За таких умов, іпотекодержатель має право у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення в рахунок майна, заставленного на умовах договору іпотеки. Отже, як зазначає представник позивача, предметом іпотеки згідно з п. 1.2. договору іпотеки виступає нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат житловою площею 29,4 кв.м., загальна площа квартири 48,5 кв.м., яка належить іпотекодавцям на підставі договору дарування, посвідченого 25.11.2003 року Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою за р. № 2-5129, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі № 509 пр. на сторінці №176, за реєстровим №314; свідоцтва про право власності на житло, виданого 22.11.2001 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради за р. № 19-15961, зареєстрованим Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі№425пр. на стор. №78, за р.№314. У подальшому, як вказує представник позивача, у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору - несплатою періодичних платежів на погашення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, рішенням Київського районного суду міста Одеси від 19.12.2013 року по цивільній справі №520/7912/13-ц позовні вимоги банку було задоволено та в рахунок заборгованості за кредитним договором № 014/0058/82/60055 від 17.07.2006 року у розмірі 297 946,41 грн. звернуто стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд, за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку, житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом. Згідно довідки від 31.01.2018 року в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що є предметом іпотеки, зареєстровані [PERSON] , 2002 р.н., [PERSON] , 1980 р.н., та [PERSON] , 1961 р.н. Неповнолітня [PERSON] , 2002 р.н., зареєстрована у вказаному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній неповнолітньої особи. АТ «Райффайзен Банк Аваль» зверталось до відповідачів з вимогою про добровільне виселення з квартири, проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання, колишній власник продовжує користуватися нерухомим майном та відмовляється добровільно виселятися. Посилаючись на те що, відповідачі своїми діями створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися належним йому нерухомим майном, АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 10.05.2019 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявоюАкціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якої діє законний представник [PERSON] , [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , Служби у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.Призначено підготовче засідання. Крім того, ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 10.05.2019 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради. У підготовчому засіданні 08.07.2019 року третя особа - [PERSON] надав суду заперечення проти позову, в яких просив відмовити Акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» у задоволенні позову у повному обсязі з підстав того, що у спірній квартирі зареєстровані і проживають відповідачі разом з неповнолітніми дітьми, іншого житла сім`я не має, на момент укладення договору іпотеки у квартирі проживала малолітня, на даний час неповнолітня дитина - [PERSON] , і на теперішній час зареєстрована та проживає малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] . У підготовчому засіданні 18.09.2019 року представник Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» надав письмові пояснення зі змісту яких вбачається, що неповнолітня [PERSON] , 2002 р.н., була зареєстрована у спірній квартирі [INFO] , а малолітній [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований 15.05.1018 року, тобто всупереч умовам кредитного договору та договору іпотеки, відповідачами після укладення договору іпотеки від 18.07.2006 року, зареєстровані неповнолітні та малолітні діти. Таким чином, на думку представника позивача, після укладення договору іпотеки, а відтак на момент його укладання, неповнолітні майнових прав щодо забезпеченої договором іпотеки вищезазначеної квартири не мали, а тому не вбачається перешкод для виселення їх разом з батьками. У підготовчому засіданні 18.09.2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання 12.05.2020 року представник позивача не з`явився, однак 12.05.2020 року надіслав на електронну адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності представника АТ «Райффайзен Банк Аваль». Відповідачі - [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] , та [PERSON] про час та місце підготовчих та судових засідань повідомлялися належним чином шляхом надсилання судової ухвали та повісток на адреси, зазначені у позовній заяві, які не змінювались, про що свідчать довідки з відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, у підготовчі та судові засідання не з`явились, про поважність причин відсутності не повідомили, відзиви на позовну заяву не надали. При цьому суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Приймаючи до уваги, що судові відправлення були повернуті поштою із відміткою «закінченням терміну зберігання» та «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення», суд вважає за можливе розглядати справу без участі відповідачів за наявними в ній матеріалами. Третя особа - [PERSON] про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, у судове засідання 12.05.2020 року не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації про час та місце підготовчих та судових засідань повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, які наявні у матеріалах справи, у підготовчі та судові засідання не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив, заперечення або письмові пояснення на позовну заяву не надав. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке наявне у матеріалах справи, у судове засідання 12.05.2020 року не з`явився, однак 12.05.2020 року надіслав на електронну адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності представника Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, а також зазначив, що проти задоволення позову категорично заперечує, оскільки його задоволення призведе до порушення права користування житлом малолітніх дітей, при прийнятті рішення просив врахувати права та інтереси дітей. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 17 липня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується витягом із статуту, та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/0058/82/60055, відповідно до умов якого, кредитор, на положеннях та умовах цього договору, надає позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 49 000,00 доларів США. Відповідно до п. 1.2, п. 1.4 кредитного договору кредит надано на 84 місяці з 17.07.2006 року по 17.07.2013 року. Процентна ставка - 14,00 % річних. Відповідно до п. 2.1. кредитного договору кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі. 19.05.2009 року між кредитором та позичальником було укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, відповідно до п. 1 якої строк кредиту збільшено на 120 календарних місяців; дата остаточного погашення кредиту - 17.07.2023 року. Відповідно до п. 3 додаткової угоди 1, тимчасово, на період 19.05.2009 року до 19.05.2010 року, сторони домовились зменшити розмір щомісячного платежу по сплаті суми кредиту та змінити строк його сплати відповідно до графіку повернення кредиту та сплати інших платежів, що є додатком до додаткової угоди 1 та її невід`ємною частиною. 14 травня 2012 року між кредитором та позичальником було укладено додаткову угоду № 014/0058/82/60055/3 від 14.05.2012 року до кредитного договору, відповідно до умов якої, станом на дату укладання додаткової угоди заборгованість складала 34 310,19 доларів США. З дати укладання додаткової угоди сторони погодили змінити валюту виконання зобов`язань за кредитним договором з доларів США на гривні із розрахунку офіційного курсу НБУ на дату укладання додаткової угоди 3 - 7,9900 грн. за 1 дол. США, у зв`язку з чим розмір заборгованості за кредитом становить 274 138,42 грн. Пунктом 2.1 додаткової угоди визначено, що з дати укладання додаткової угоди проценти за користування кредитом розраховуються на основі процентної ставки в розмірі 10,50 % річних. Відповідно до п. 2.5 додаткової угоди строк користування кредитними коштами збільшено на 37 календарних місяців та 28 днів; дата остаточного погашення кредиту - 14 вересня 2026 року. Згідно п. 7 додаткової угоди всі інші умови кредитного договору залишаються без змін і сторони підтверджують по ним свої зобов`язання. З метою забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору, 18 липня 2006 року між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до якого предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат житловою площею 29,4 кв.м., загальна площа квартири 48,5 кв.м., яка належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 25.11.2003 року Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою за р. №2-5129, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі № 509 пр., на сторінці № 176, за реєстровим № 314; свідоцтво про право власності на житло, виданого 22.11.2001 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради за р. №19-15961, зареєстрованим Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі № 425 пр., на стор. № 78, за р. № 314. Відповідно до п.3.1.4 іпотечного договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок заставленого майна. У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору та утворення заборгованості, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом та звернення стягнення на майно. Рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі №520/7912/13-ц від 19 грудня 2013року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 04.11.2014року, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом та звернення стягнення на майно було задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/0058/82/60055 від 17.07.2006 року в сумі 297 946,41 грн. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/0058/82/60055 від 17.07.2006 року в сумі 297 946,41 грн. звернуто стягнення на нерухоме майно шляхом продажу на прилюдних торгах квартири [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат житловою площею 29,4 кв.м., загальна площа квартири 48,5 кв.м., яка належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 25.11.2003року Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою за р. №2-5129, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі № 509 пр., на сторінці № 176, за реєстровим № 314; свідоцтво про право власності на житло, виданого 22.11.2001 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради за р. № 19-15961, зареєстрованим Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі № 425 пр., на стор. №78, за р. №314, на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» визначивши початкову ціну відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження». На виконання зазначеного рішення суду 05.12.2014 року Київським районним судом м. Одеси було видано відповідний виконавчий лист. 15.03.2019 року[PERSON] , [PERSON] як законному представнику [PERSON] та [PERSON] було направлено вимоги про виконання грошових зобов`язань та про усунення порушення основного зобов`язання за кредитним договором. Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 31.01.2018 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON] , неповнолітня [PERSON] , 2002 року народження, [PERSON] та [PERSON] (а.с. 23). Крім того, 15.05.2018 року у вказані квартирі також був зареєстрований малолітній [PERSON] , 2018 року народження, що підтверджується довідкою (випискою з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 27.05.2019 року (а.с. 76). У зв`язку з тим, що відповідачі своїми діями щодо реєстрації малолітніх та неповнолітніх дітей у спірній квартирі створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися належним йому нерухомим майном, АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з відповідним позовом. Згідно зі статями 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У статті 33 вказаного Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Аналіз ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, суд зазначає, що АТ «Райффайзен Банк Аваль» є іпотекодержателем нерухомого майна квартири [ADDRESS] , та має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою кредитного зобов`язання. Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі №520/7912/13-ц від 19 грудня 2013року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 04.11.2014року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/0058/82/60055 від 17.07.2006 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно шляхом продажу на прилюдних торгах квартири [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат житловою площею 29,4 кв.м., загальна площа квартири 48,5 кв.м., яка належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль». У свою чергу, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У відповідності до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, згідно якої, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до Постанови ВСУ від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, згідно з положеннями статті 391 ЦК України лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Проте, з матеріалів справи судом не встановлено, що АТ «Райффайзен Банк Аваль» є власником предмета іпотеки, а тому суд приходить до висновку, що за даних обставин позивач позбавлений права пред`являти саме такі позовні вимоги в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. При цьому, пред`являючи позов, позивач не навів правові підстави (норми права) щодо своїх вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Також, як вбачається із змісту позову, позивач обґрунтовує свою вимогу тим, що при реєстрації неповнолітньої [PERSON] , 2002 року народження, у спірній квартирі не було їх згоди, а тому реєстрація була проведена незаконно. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. У ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрація фіксує офіційне місце проживання особи. За цією адресою особа має право проживати, на неї надсилаються усі офіційні документи, відповідно до даних про реєстрацію нараховуються усі комунальні послуги і таке інше. Наявність осіб, зареєстрованих по квартирі, на яку звертається, негативно відобразиться на її ціні, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином у зв`язку з відмовою у задоволенні первісної позовної вимоги банку, суд вбачає, що вимога про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання також задоволенню не підлягає. Щодо вимоги позивача про виселення відповідачів, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. Відповідно статті 109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, особам яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду. Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV та частини третьої статті 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц . В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 761/22755/18 (провадження № 61-13955св19). Відповідно до п. 2.1. кредитного договору кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі. Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира була придбана не за кредитні кошти, що в залежності від встановленого, виключає можливість виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення. З урахуванням викладеного, суд зазначає, що у даному випадку виселення відповідачів можливо лише за умови надання їм іншого житлового приміщення із зазначенням про це у резолютивній частині рішення. Проте, звернувшись до суду з вимогою про виселення відповідачів з квартири, на яку було звернуто стягнення як на предмет іпотеки, позивач не зазначив іншого жилого приміщення, яке необхідно надати відповідачам для постійного проживання. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 761/22755/18, зроблено висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зазначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Крім того, як було зазначено вище, у спірній квартирі зареєстровані та проживають неповнолітня дитина [PERSON] , 2002 року народження, та малолітня дитина [PERSON] , 2018 року народження. При цьому, малолітній [PERSON] , 2018 року народження, взагалі не є учасником зазначеної справи. Неповнолітня дитина [PERSON] , 2002 року народження, та малолітня дитина [PERSON] , 2018 року народження, мешкають у спрій квартирі з народження і мають істотний зв`язок із житлом. Для дітей ця квартира є звичайним середовищем, де є все необхідне для їх гармонійного розвитку, виховання та проживання. Таким чином, виселення та зняття з реєстраційного обліку суперечить правам та інтересам неповнолітньої та малолітньої дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дітей, порушує охоронювані законом інтереси дітей, зменшує або обмежує права та інтереси дітей щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дітей на житло. Відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків,опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Враховуючи положення Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Сімейного Кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства», можна зробити висновок, що чинне законодавство України вимагає здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей, забороняє зменшення житлової площі або погіршення умов проживання дітей. Кожній дитині гарантується захист гідності та найкраще забезпечення її інтересів. Відповідно до преамбули Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства в Україні визначається як загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні, встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. З урахуванням викладеного, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, приходить до висновку, що позов Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] в інтересах якої діє законний представник [PERSON] , [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , Служби у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації, Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення, задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed