Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

06 червня 2016 року до суду звернулась [PERSON] з позовними вимогами до [PERSON] та просила розірвати шлюб, укладений 01.03.2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, Україна, актовий запис № 26, а також стягнути з [PERSON] на свою користь на утримання дочки [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів його доходу щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивачка та відповідач перебувають у шлюбі, зареєстрованому 01 березня 2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, Україна, актовий запис 26. Через непорозуміння протягом останніх років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. За час шлюбу у них народилась дочка [PERSON], [INFO]. На даний час сторони перестали вести спільне господарство та проживати єдиною родиною. Дочка [PERSON] проживає разом з позивачкою і вона особисто піклується про неї. Відповідач будь-яку матеріальну допомогу на утримання дочки не надає. У судове засідання позивачка та відповідач не з'явилися, подавши заяви про розгляд справи за їх відсутністю, розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого 01 березня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] 01 березня 2008 року зареєстрували шлюб, про що був здійснений актовий запис № 26. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Як вбачається із змісту позовної заяви, на протязі останніх років сімейне життя між сторонами погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи між ними виникають сварки, свідком яких нерідко стає дитини, що негативно впливає на її психічний стан та кожен раз спричиняє позивачці душевні страждання. Всі намагання зберегти шлюб залишилися марними. На даний час сторони проживають окремо, ведуть окремо господарство, в кожного свій окремий бюджет. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч. 2 ст. 18, п. 3 ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст.110 СК України, суд вважає за необхідне позовні вимоги про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки вони є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. Як вбачається з позовної заяви, спору щодо розподілу сумісно нажитого майна у сторін немає. Відповідно до вимог ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. При виникненні спору між батьками щодо способів виконання ними обов'язку по утриманню дитини, він вирішується в судовому порядку. Як зазначено у ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно довідки № 5 від 01.06.2016 року, [PERSON] працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Гобелен» на посаді худ.-десинатора. Загальна сума доходу за період з 01.12.2015 року по 31.05.2016 року склала 10981,82 гривень. З довідки про доходи № 510 від 09.06.2016 року вбачається, що [PERSON] працює на ДСП «Чорнобильська АЕС» на посаді дозиметриста 4 розряду (КІРО). Загальна сума доходу за період з 01 грудня 2015 року по 01 травня 2016 року склала 39382,08 гривень. Згідно викладених обставин позивачкою в позовні заяві, відповідач не надає належну матеріальну допомогу на утримання дитини. Таким чином, при визначенні розміру аліментів з врахуванням обставин, зазначених у ч. 1 ст. 182 СК України, суд бере до уваги рівність обов'язку обох батьків щодо утримання своєї дитини, нормальний стан здоров'я відповідача та дитини, оскільки доказів іншого не надано, матеріальне становище дитини, мати якої має постійний дохід, розмір витрат на утримання дитини, матеріальне становище відповідача, який має постійне місце роботи та достатній заробіток, не має на утриманні інших осіб, суд вважає правильним визначити аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що забезпечить необхідну участь батька в її утриманні. Згідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину за рішенням суду присуджуються від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України та п. п. 1 п. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави за вимогу майнового характеру. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору за вимогу немайнового характеру. Згідно квитанції № 82 від 26.05.2016 року, яка знаходиться в матеріалах справи, позивачкою було сплачено судовий збір за подачу позовної заяви в сумі 551 гривня 20 копійок, отже на користь позивачки з відповідача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в сумі 551 гривня 20 копійок.

Outcome: approved