Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

06 серпня 2019 року за вхідним № 5366/19-вх з Московського районного суду міста Харкова надійшла цивільна справа з єдиним унікальним номером № 643/10089/19 за позовом Моторного (транспортного)\~страхового бюро\~України до\~ [PERSON] \~про відшкодування\~завданої майнової\~шкоди.Відповідно до позовної заяви представник Моторного (транспортного) страхового бюро України Пославська В. І., що діє на підставі довіреності від 26.12.2018 року № 6-03/48, просить стягнути з [PERSON] суму завданої майнової\~шкоди у\~розмірі 40\~369\~гривень 01 копійку та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 07 грудня 2017 року в місті Харкові сталася дорожньо - транспортна пригода за участю автомобіля марки «ГАЗ 33021», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля марки «TOYOTA Yaris» державний номерний знак [NUMBER] , власником якого є [PERSON] . В результаті дорожньо - транспортної пригоди автомобіль «TOYOTA Yaris» державний номерний знак [NUMBER] , зазнав механічні пошкодження. Постановою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 15 лютого 2018 року водія [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Представник позивача зазначив, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди відповідач не мав чинного договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у зв`язку з чим, Моторне (транспортне) страхове бюро України сплатило на користь потерпілої особи страхове відшкодування в сумі 39\~628 гривень 93 копійки. Виплата страхового відшкодування була здійснена Моторним (транспортним) страховим бюро України відповідно до статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та\~ на підставі заяви про виплату страхового відшкодування від 21 березня 2018 року та звіту № 464 від 16 травня 2018 року. З метою встановлення розміру заподіяної шкоди, Моторне (транспортного) страхове бюро України залучило суб`єкта оцінюючої діяльності, вартість послуг якого складає 740 гривень 08 копійок. Таким чином загальний розмір витрат позивача з урахуванням витрат на збір документів та визначення розміру шкоди складає 40 369 гривень 01 копійка. Посилаючись на викладені обставини, на підставі підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38\~Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~та статті 1191 Цивільного кодексу України, позивач просить стягнути в регресному порядку з відповідача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 40369 гривень 01 копійка, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921гривня 00 копійок, оскільки останній не відповів на вимогу Моторного (транспортного) страхового бюро України від 04 березня 2019 року про сплату зазначених сум в досудовому порядку. Ухвалою від 07 серпня 2019 року прийнято позовну заяву Моторного (транспортного) страхового бюро України до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник Моторного (транспортного) страхового бюро України в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. На адресу суду представник позивача Пославська В. І. що діє на підставі довіреності № 6 03/48 від 26.12.2018 року, направила заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 5692/19-вх. від 16 серпня 2019 року, відповідно до якої посилаючись на територіальну віддаленість, просила розглядати справу без участі позивача та його представника, зазначивши, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі та не заперечують проти ухвалення у справі заочного рішення (а. с.72). Відповідач у судові засідання, що були призначені на 27 серпня 2019 року, 11 вересня 2019 року та 09 жовтня 2019 року не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся за адресою місця реєстрації, вказаною у довідці Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області. Згідно з даними поштових відділень судові повістки повернулися на адресу суду з відміткою про неможливість вручення «за закінченням терміну зберігання». У судове засідання, що було призначено на 12 грудня 2019 року [PERSON] не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/ 828003/) Причини неявки відповідача суду не відомі. Відзив на позовну заяву відповідач не подав. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача свідчить його відповідна заява, надана його представником та долучена до матеріалів справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1\~статті 280 Цивільного процесуального кодексу України\~у зв`язку із неявкою в судове засідання представника відповідача, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, і від яких не надійшло заяв про розгляд справи за їх відсутності, а також відзову на позовну заяву, суд вирішив за можливе справу розглядати на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечував представник позивача у наданій ним заяві. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2\~статті 247 Цивільного процесуального кодексу України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини,\~виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1\~статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як вбачається з матеріалів справи, 07 грудня 2017 року о 16 годині 40 хвилин [PERSON] , керуючи автомобілем марки «ГАЗ 33021», державний номерний знак [NUMBER] , по проспекту Тракторобудівників, в районі будинку [ADDRESS] 1 в місті [ADDRESS] , не впевнився в справності колес автомобіля, що призвело до відокремлення колеса від транспортного засобу під час руху та його зіткнення з автомобілем марки «TOYOTA Yaris» державний номерний знак [NUMBER] . Внаслідок дорожньо транспортної пригоди транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень та заподіяна матеріальна шкода. З постанови судді Фрунзенського районного суду міста Харкова Бабкової Т. В. прийнятої 15 листопада 2018 року у справі з єдиним унікальним № 645/5770/17, вбачається, що [PERSON] визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 07 грудня 2017 року о 16 годині 40 хвилин по проспекту Тракторобудівників, в районі будинку № 1 в місті Харкові, за участю автомобілів марки «ГАЗ 33021», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням правопорушника та автомобіля марки «TOYOTA Yaris» державний номерний знак [NUMBER] й притягнуто останнього до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення з накладанням адміністративного стягнення у вигляді штрафу (а. с. 11). З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] вбачається, що власником автомобіля марки «TOYOTA Yaris» державний номерний знак [NUMBER] є [PERSON] (а. с. 6). Згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/9822154 підтверджується факт страхування цивільно-правової відповідальності [PERSON] , згідно якого між Страхувальником - [PERSON] та Страховиком ПрАТ Ск «ПЗУ Україна» укладено відповідний договір добровільного страхування транспортного засобу марки «TOYOTA Yaris» державний номерний знак [NUMBER] , відповідно до якого з 25 листопада 2017 року до 24 листопада 2018 року цивільна відповідальність [PERSON] застрахована із лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілого, в сумі 200000 гривень, а за шкоду, заподіяну майну, в сумі 100000 гривен. Франшиза за цим договором складає 0 гривень (а.с. 14). З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] на дату дорожньо-транспортної пригоди не виконав вимогу\~Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~та не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів. 21 березня 2018 року [PERSON] повідомив Моторне (транспортне) страхове бюро України про дорожньо транспортну пригоду, що мала місце 07 грудня 2017 року (а. с. 8 10). Судом встановлено, що 21 березня 2018 року [PERSON] звернулась до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про здійснення відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті дорожньо - транспортної пригоди, що сталась 07 грудня 2017 року за участю транспортного засобу марки «TOYOTA Yaris» державний номерний знак [NUMBER] та транспортного засобу марки «ГАЗ 33021», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] (а. с. 12). Відповідно до звіту № 464 про встановлення вартості відновлюваного ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових частин від 16 травня 2018 року, складеного ФОП [PERSON] (оцінщик [PERSON] ), відновлювальна вартість ремонту автомобіля марки «TOYOTA Yaris» державний номерний знак [NUMBER] складає 45073 гривні 24 копійки (а. с. 15 23). Згідно довідки № 1 Моторного (транспортного) страхового бюро України про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, від 19 червня 2018 року встановлено, що особою, яка має право на відшкодування шкоди є [PERSON] , як власник автомобіля марки «TOYOTA Yaris» державний номерний знак [NUMBER] , яка має поліс ОСЦПВВНТЗ/ЗК серії [NUMBER] , винуватець [PERSON] , марка транспортного засобу «ГАЗ 33021», державний номерний знак [NUMBER] , тип винуватця - незастрахований. Сума до сплати потерпілому 39628 гривень 93 копійки (а. с. 43). Наказом Моторного (транспортного) страхового бюро України від 22 червня 2018 року № 6189 на підставі\~статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~та довідки № 1 від 19 червня 2018 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, номер справи 49284 тип винуватця - незастрахований; визначено сплатити на рахунок [PERSON] 39628 гривень 93 копійки за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо транспортної пригоди (а. с. 42). Із матеріалів справи вбачається, що згідно платіжного доручення № 909471 від 23 червня 2018 року Моторним (транспортним) страховим бюро України перераховано [PERSON] страхове відшкодування згідно наказу № 6189 від 22 червня 2018 року в сумі 39628 гривень 93 копійки (а. с. 44). Крім того, платіжним дорученням № 909586 від 26 червня 2018 року Моторним (транспортним) страховим бюро України перераховано 740 гривень 08 копійок за послуги аваркома (експерта) згідно рахунку №174 від 16 травня 2018 року, справа № 49284 (а. с. 45). 04 березня 2019 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до [PERSON] з вимогою про відшкодування завданої майнової шкоди, відповідно до якої пропонували останньому відшкодувати розмір шкоди у сумі 39628 гривень 93 копійки, витрат на залучення суб`єктам оцінюючої діяльності у розмірі 740 гривень 08 копійок у добровільному порядку (а. с. 46 47). При вирішенні спірних правовідносин суд виходить з того, що за своїм правовим характером вони є деліктними, тобто такими, що виникли внаслідок заподіяння шкоди. Правове регулювання спірних правовідносин здійснюється нормами\~Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~та\~Цивільного кодексу України. Пунктом 3 частини 2\~статті 11 Цивільного кодексу України\~передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Право особи, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на їх відшкодування передбачене частиною 1\~статті 22 Цивільного кодексу України. Під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини 2\~статті 22 Цивільного кодексу України). Частиною 3 статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до частини 1\~статті 1166 Цивільного кодексу України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Приписами частини 2\~статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що\~шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, джерелом підвищеної небезпеки визнається діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина 1\~статті 1187 Цивільного кодексу України). Пленум Верховного Суду України у пункті 2 своєї Постанови № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснив, що\~шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на положення пункту 1 частини 1\~статті 1188 Цивільного кодексу України\~шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з статтею 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану винною особою, має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Відповідно до частини 6 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Зі змісту постанови судді Фрунзенського районного суду міста Харкова Бабкової Т. В. прийнятої 15 листопада 2018 року у справі з єдиним унікальним № 645/5770/17, вбачається, що [PERSON] визнано винним у скоєнні дорожньо транспортної пригоди, яка сталась 07 грудня 2017 року о 16 годині 40 хвилин по проспекту Тракторобудівників, в районі будинку № 1 в місті Харковіта в наслідок якої були завдані механічні пошкодження транспортному засобу марки «TOYOTA Yaris» державний номерний знак [NUMBER] , що належить [PERSON] . Таким чином, з огляду на наведені вище норми права особою, що повинна відповідати за завдану шкоду є відповідач по справі. Приписами\~статті 993 Цивільного кодексу України\~встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до положень підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Положеннями пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати Моторне (транспортне) страхове бюро України у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно пункту 38.2.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Як встановлено під час судового розгляду справи, у зв`язку з тим, що [PERSON] на момент настання дорожньо транспортної пригоди не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, то після виплати суми страхового відшкодування на користь потерпілої особи, у позивача виникло право вимоги до відповідача про відшкодування завданої шкоди (в порядку регресу). Стаття 27 Закону України «Про страхування» передбачає, що до страховика, який здійснив виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. В силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. Як вже зазначалося, у статті 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених Цивільного процесуального кодексу України. Згідно частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України учасник справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Так, відповідачем [PERSON] не було надано будь яких доказів підтверджуючих здійснення останнім відшкодування завданих збитків потерпілій [PERSON] , або позивачу Моторному (транспортному) страховому бюро України, також не надано доказів, що виплачене позивачем потерпілій відшкодування складає меншу суму, або пошкодження транспортного засобу марки «TOYOTA Yaris» державний номерний знак [NUMBER] , не відповідають тим, що зазначені у висновку аварійного комісара, або фактичним пошкодженням. Із клопотаннями, заявами про призначення автотоварознавчої, автотехнічної експертизи, тощо, з метою доведення своїх заперечень [PERSON] не звертався. Виходячи з викладеного суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України є обґрунтованими, доведеними належними і допустимими доказами, а отже є такими, що підлягають задоволенню. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України, суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1921 гривень 00 копійок, що підтверджено платіжним дорученням № 2667 від 04 червня 2019 року (а. с. 4). Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункту 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). Суд дійшов до висновку про повне задоволення позовних вимог Моторного транспортного страхового бюро України, у зв`язку з чим необхідно стягнути з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1921 гривню 00 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved