Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

05 грудня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] підприємця [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається та те, що працювала у відповідача по трудовому договору від 06 лютого 2009 року в магазині «Мандарин», що розташований у селі Підпечари Тисменицького району, оплата праці мінімальний розмір заробітної плати, встановлений законодавством. 14 жовтня 2014 року позивач відсторонена від роботи по надуманій недостачі у розмірі 60\~000,00 грн. У період з 06 лютого 2009 року по 14 жовтня 2014 року позивачу не виплачувалася заробітна плата, встановлена у договорі. 28 січня 2016 року позивач подала заяву про звільнення з роботи, проте до цього часу з роботи вона не звільнена та не виплачена заборгованість по заробітній платі, трудова книжка не видана. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача на її користь 67\~946,00 грн. заборгованості по заробітній платі. У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав на підставах, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що позивач отримувала заробітну плату, жодної заборгованості по заробітній платі немає, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 06 лютого 2009 року між позивачем та відповідачем укладений трудовий договір від працівником та фізичною особою (а.с. 2). 11 жовтня 2014 року складений акт № 1 про результати ревізії, відповідно до якого виявлено нестачу товарів на суму 34\~500,00 грн., проведено звірку по актах на суму 26\~100,00 грн., разом надані збитки складають 60\~600,00 грн. (а.с. 3). Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 червня 2016 року у задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] підприємця [PERSON] про зобовязання роботодавця звільнити з роботи за угодою сторін, видачу трудової та санітарної книжки, нарахування та сплату єдиного соціального внеску з заробітної плати, стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу і моральної шкоди відмовлено, зустрічний позов [PERSON] підприємця [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої працівником, задоволений частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] підприємця [PERSON] 16 000,00 грн. відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 12-14). Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2016 року, рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 червня 2016 року в частині задоволення зустрічного позову скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні зустрічного позову [PERSON] підприємця [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено, в решті рішення суду залишено без змін (а.с. 15-20). [PERSON] підприємцем [PERSON] надавалися до Державної податкової інспекції у місті Івано-Франківську податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку за 1 квартал 2009 року, 2 квартал 2009 року, 3 квартал 2009 року, 4 квартал 2009 року, 1 квартал 2010 року, 2 квартал 2010 року, 3 квартал 2010 року, 4 квартал 2010 року, 1 квартал 2011 року, 2 квартал 2011 року, 3 квартал 2011 року, 4 квартал 2011 року, 1 квартал 2012 року, 2 квартал 2012 року, 3 квартал 2012 року, 4 квартал 2012 року, 1 квартал 2013 року, 2 квартал 2013 року, 3 квартал 2013 року, 4 квартал 2013 року, 1 квартал 2014 року, 2 квартал 2014 року, 3 квартал 2014 року, 4 квартал 2014 року (а.с. 21-44). Відповідачем 04 жовтня 2016 року на адресу позивача надсилався лист про необхідність зявитися з трудовою книжкою для здійснення запису про звільнення, що був отриманий позивачем 06 жовтня 2016 року (а.с. 48). 23 вересня 2016 року Управлінням держпраці в Івано-Франківській області складено направлення на проведення позапланової перевірки на предмет додержання вимог законодавства про працю [PERSON] підприємцем [PERSON], підстава для здійснення перевірки: звернення [PERSON], лист Управління Пенсійного фонду України в Тисменицькому районі від 05 серпня 2016 року № 3484/04 (а.с. 50). Головним державним інспектором з питань праці Управління держпраці в Івано-Франківській області 27 вересня 2016 року складений припис, яким приписано [PERSON] підприємцю [PERSON] дотримуватися вимог частини четвертої статті 97, частини шостої статті 95 Кодексу законів про працю України (а.с. 51). Постановою від 13 жовтня 2016 року накладений штраф на відповідача у розмірі 1450,00 грн. (а.с.52). 30 листопада 2016 року [PERSON] здійснила оплату штрафу (а.с. 53). Стаття 129 Конституції України передбачає, що одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Положеннями частин першої-третьої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частин першої-другої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною першою статті 115 Кодексу законів про працю України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Стаття 116 Кодексу законів про працю України передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що з 06 лютого 2009 року позивач працює у відповідача на підставі трудового договору між працівником і фізичною особою. За період з 1 кварталу 2009 року по 04 квартал 2014 року приватним підприємцем [PERSON] надавалися до Державної податкової інспекції у місті Івано-Франківську податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку, з яких вбачається, що позивачу, яка має ідентифікаційний номер [NUMBER], нараховувалася заробітна плата, з якої сплачувався податок. Крім того, Управлінням держпраці в Івано-Франківській області на підставі заяви [PERSON] була проведена позапланова перевірка на предмет додержання вимог законодавства про працю [PERSON] підприємцем [PERSON], за результатами якої порушень трудового законодавства щодо невиплати заробітної плати працівникам, зокрема, [PERSON] не встановлено. Позивачем до суду не надано жодних належних та допустимих доказів про порушення її конституційного і трудового прав на отримання заробітної плати, рівно як і не спростовано заперечень відповідача. У відповідності до положень статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що в ході розгляду справи представником позивача не доведені ті обставини, на які посилалися як на підстави позовних вимог, тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підприємця [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, а позивач звільнена від сплати судових витрат, їх необхідно віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного, відповідно до статті 129 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини\~та\~основоположних свобод, статей 115, 116, 117, 233 Кодексу законів про працю України,

Outcome: dismissed