Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

04 липня 2019 року позивач, посилаючись на норми ЗУ «Про захист прав споживачів» звернувся із даною позовною заявою, в якій просить визнати недійсними кредитний договір, укладений між сторонами 17 квітня 2019 року №ЛМ-00472689 та Додаткову угоду до нього. Позовну заяву подано до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. Натомість, ухвалою від 26 липня 2019 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя направлено дану справу до Жовтневого районного суду Миколаївської області для розгляду за підсудністю, посилаючись на відсутність вимог позивача в межах вище вказаного Закону (ЗУ «Про захист прав споживачів»), а за такого про непідсудність даної справи Шевченківському районному суду м. Запоріжжя та необхідним його розгляд судом, що має визначатись, виходячи з положень ч.2 ст. 27 ЦПК України. 05 вересня 2019 року дана позовна заява прийнята до провадження Жовтневим районним судом Миколаївської області, в тому числі з урахуванням вимог ч.2 ст. 32 ЦПК України, та 15 листопада 2019 року завершене підготовче провадження. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на те, що 17 квітня 2019 року між ним та відповідачем укладено договір кредиту № ЛМ-00472689, та 31.05.2019 року додаткова угода до нього, відповідно до якої сторони дійшли згоди про зміну п.1.1 Договору та продовжили строк дії кредитного договору і виклали п.1.1 Договору у новій редакції, згідно якої кредитодавець передає у позику 6000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Змінили п. 1.2 Договору, зокрема строк дії кредитного договору, який встановлено у 96 днів до 04 вересня 209 року включно. Згідно п. 1.3 Договору, кредит надається на 16 днів - 16 червня 2019 року. Відповідно до п. 4 сторони дійшли згоди, що проценти за користування кредитом нараховуються за фактичну кількість днів користування кредитом за процентною ставкою, передбаченою п. 1.4 кредитного договору. Вказує, що ні кредитний договір, ні додаткова угода з його боку підписані не були. Посилаючись на положення ч.2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», вказує, що умови договору є несправедливими, адже всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. В чому саме полягає цей дисбаланс, не зазначає, лише вказує на недійсність вище зазначених Договору кредиту та додаткової угоди до нього так як вказаний правочин вчинено з порушенням Закону України «Про електронний цифровий підпис», зокрема вимог, що висуваються до створення такого підпису, який є результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписанта. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого електронного ключа, та за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису у разі якщо: електронний цифровий підпис підтверджено використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення цифрового електронного підпису; особистий ключ підписанта відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Оскільки наведені вище договір кредиту та додаткова угода до нього не підписано таким електронним цифровим підписом з його боку, то відсутні докази про дійсне укладення між сторонами договору позики. За вказаного, просить визнати вище вказані кредитний договір ЛМ-00472689 від 17.04.2019 року та додаткову угоду до нього, недійсними з моменту їх укладення. Представник позивача [PERSON] , участь якої в судовому засіданні забезпечена шляхом відео конференції, позовні вимоги свого довірителя підтримала, посилаючись на порушення вимог щодо належного підписання даного договору, та що свідчить про його недійсність, адже з боку позивача вказаний договір не підписано ані власноручно, ані з використанням електронного цифрового підпису, який має відповідати вимогам ЗУ «Про електронний цифровий підпис» та, що має бути створений шляхом криптографічного перетворення набору електронних даних, і підтверджуватися з використанням посиленого сертифіката ключа. Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Лайм мані» свого представника в судове засідання не направило, просило про розгляд справи за його відсутності. В своєму відзиві на позовну заяву проти вимог позивача заперечувало, посилалося на те, що договір кредиту між даним Товариством та позивачем укладено в електронній формі з дотриманням вимог ЗУ «Про електронну комерцію». Вказує, що вимоги даного Закону було дотримано, зокрема проведено наступні етапи: 1) пропозиція укласти електронний договір (оферта) була розміщена у мережі інтернет на веб-сайті даного Товариства, 2) на якому зареєструвався клієнт та заповнив заявку встановленої форми, в якій надав інформацію про себе (прізвище, ім`я, по батькові, РНОКПП, дату народження, паспортні дані, місце реєстрації та місце фактичного проживання, місце роботи, номер мобільного телефону); 3) Товариством прийнято рішення про видачу кредиту, про що проінформовано клієнта в його особистому кабінеті; 4) в особистому кабінеті укладено кредитний договір, що є доступним для заявника у будь-який час. Договір підписаний з використанням електронного одноразового ідентифікатору, що не суперечить положенням ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію». Вказує, що [PERSON] виконав всі вище вказані етапи для отримання грошових коштів, його заява була розглянута за даними, які були зазначені в анкеті. Товариством було видано позивачу кредит в сумі 6000 грн., що були перераховані йому через систему прийому платежів «Platon» на його особисту картку 17.04.2019 року. Відповідач посилається на те, що укладення даного договору у вище вказаний спосіб відповідає вимогам ч.1 ст. 205 ЦК України, зокрема укладений в письмовій (електронній) формі. На даний час, Товариство відступило право вимоги до позивача ТОВ «ГРІН Фактор», про що [PERSON] надіслано повідомлення 07.08.2019 року. Третя особа - ТОВ «ГРІН Фактор» свого представника до суду не направила, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належно, що підтверджується даними зворотного поштового повідомлення (а.с. 82), тому, відповідно до приписів ч.1 ст.223 ЦПК України, вважає можливим розгляд справи за відсутності їх представника. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Позивач [PERSON] звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору кредиту, укладеного між ним та ТОВ «ЛАЙМ МАНІ» 17 квітня 2019 року, а також додаткової угоди до нього від 31.05.2019р. На вимогу суду, в порядку витребування доказів, Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛАЙМ МАНІ» надіслано вище вказаний договір, за умовами якого позивач отримав кредит в сумі 6000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, та зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за його користування (а.с. 25). Зі змісту позовної заяви слідує, що відповідач, посилаючись на те, що ані договір, ані додаткова угода до нього, підписані ним не були, а тому договір укладено з порушенням закону, при цьому вказує на порушення положень ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов договору, та порушення ст. 21 цього ж Закону щодо порушення принципу рівності сторін. В чому полягає несправедливість умов Договору чи порушення принципу рівності сторін позивач не вказує. Зі змісту позовної заяви, умови вказаного договору позивачем не оспорювались, тому, з урахуванням принципу диспозитивності, суд не вбачає підстав для їх аналізу. Вирішуючи спір по суті суд виходить з такого. З пояснень сторін та наданих доказів слідує, що між сторонами склалися правовідносини з приводу укладання та виконання договору споживчого кредиту в електронному вигляді в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача. За наведеного, правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЗУ «Про електронну комерцію». В своєму позові позивач вказував про несправедливість умов договору, проте в чому вони полягають не зазначає. Про вказане не зазначила і його представник в ході розгляду справи. Єдиним доводом, приведеним на недійсність договору, є неналежне його підписання. Зокрема позивач спростовує належне підписання цього договору, що не було здійснено власноручно чи за допомогою електронного цифрового підпису в порушення ЗУ «Про електронний цифровий підпис», та саме з цих підстав просить про визнання його недійсним та додаткової угоди до нього. В той же час, суд вважає, що позивач та його представник помилково вважають єдиним належним підписом правочину лише шляхом накладення електронного цифрового підпису, формування якого здійснюється відповідно до ст.1 ЗУ «Про електронний цифровий підпис». Особливості укладання договору споживчого кредиту в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. За ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Тобто, зі змісту наведеним норм, зокрема ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» слідує, що моментом підписання електронного договору, є в тому числі електронне підписання одноразовим ідентифікатором. Про отримання та обізнаність щодо існування вказаних договірних зобов`язань слідує надана саме позивачем копія додаткової угоди №1 до кредитного договору № ЛМ-00472689 від 17.04.2019 року, що укладена 31.05.2019 року (а.с. 6). Вказана додаткова угода містить дані про суму кредиту, строк виконання договору, та передбачає, що на дату цієї додаткової угоди позичальник сплачує фактично нараховані проценти за користування кредитом, та пеню, у разі її наявності. Тобто на дату укладення даної додаткової угоди проценти і пеня, у разі її наявності, мають бути сплачені, що є умовою укладення такої угоди. Тобто, позивач був обізнаний про істотні умови Договору, та що ним і не оспорюються в його позовній заяві. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідач посилається, що кредитний договір та додаткова угода до нього не були підписані позичальником електронним цифровим підписом, однак вказує, що такий підпис було здійснено за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до положень ст.13 ЦПК України, з урахуванням принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тобто суд перевіряє обґрунтованість тільки заявлених позивачем вимог, не виходячи за їх межі та з урахуванням наданих доказів, та відповідно до п. 4 ч.1 ст.264 ЦПК України, самостійно визначає лише яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. За наведеного, підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні, адже підстави, на які він посилається щодо недійсності вказаних угод не знайшли свого підтвердження, зокрема судом встановлено, що договір підписано позивачем за допомогою електронного підпису з використанням одноразового ідентифікатору та, що відповідає положенням ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», якою передбачається, що моментом підписання електронного договору, є в тому числі електронне підписання такого договору одноразовим ідентифікатором.

Outcome: dismissed