Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

05.06.2020 року позивач [PERSON] в особі представника -адвоката Казак К.І., звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, у якому просить суд стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 07 квітня 2020 року до дня винесення рішення у справі та матеріальну допомогу при звільненні працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 426 200,00 грн.; а також стягнути судові витрати у розмірі: 50 000,00 грн. - витрати на правову допомогу та 840,80 грн. - судового збору.( а.с.2-8). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. З 01.02.2005 р. по 07.04.2020р. вона була співробітником Державного підприємства обслуговування повітряного руху України. На підставі наказу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України № 120/о від 31.03.2020 позивач була звільнена з посади інженера з режимно-секретної роботи 1 категорії фахівців з окремих напрямів діяльності 07.04.2020 року за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. Безперервний стаж роботи на підприємстві становить неповних 16 років. Позивач зазначає, що на день звільнення не отримала повного розрахунку за належними виплатами від роботодавця на підставі п.6.25.2 колективного договору, а саме не було виплачено матеріальну допомогу у розмірі 20 посадових окладів. Окрім виплати, що підлягають сплаті позивачу при звільненні, відповідач, відповідно до положення ст.ст. 116,117 КЗпП, має сплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Ухвалою від 09 червня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання (а.с.44). 20.07.2020р. від відповідача ДП обслуговування повітряного руху України надійшов відзив на позовну заяву (а.с.65-72). Згідно відзиву, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначили, що в Україні з 12 березня 2020 року запроваджено карантин. У зв`язку з непередбачуваними та непереборними подіями, що відбулися незалежно від волі та бажання підприємства, обставинами, які могли та можуть поставити під загрозу життя чи нормальні умови існування людей, а саме: критичною епідемічною ситуацією на території України та у світі, у зв`язку із закриттям з 17.03.2020 пунктів пропуску через Державний кордон України для здійснення регулярного пасажирського сполучення згідно з рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 13.03.2020 «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби СОVID-19», введеним у дію указом Президента України від 13.03.2020 № 87, а також з огляду на вжиття аналогічних або подібних заходів у більшості країн Європи та усього світу в Україні суттєво знизилася інтенсивність авіаперельотів над територією України та, як наслідок, попит в отримання аеронавігаційних послуг. Звертають увагу суду, що в ситуації що склалася, Украерорух просто не в змозі на даний час виплачувати одноразову грошову допомогу у зв`язку з виходом на пенсію передбачену Колективним договором. У підприємства через глобальну форс-мажорну обставину (карантин) реальна відсутність коштів для фінансування витрат понад законодавчо гарантовані виплати працівникам (заробітна плата) та критичні виробничі витрати. відповідно до протоколу робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру від 18.03.2020 № 2 у зв`язку з невизначеністю тривалості карантинних заходів в Україні, а також невизначеністю дати відновлення польотів над Україною та невизначеністю з фінансовою дисципліною авіакомпаній щодо сплати за надані аеронавігаційні послуги Украерорухом було прийнято рішення здійснювати лише обов`язкові виплати відповідно до п. 14.1 Колективного договору, які не пов`язані з перевищенням законодавчо- правових норм. Звертають увагу суду, що наявність коштів у підприємства є пряма умова виконання Колективного договору, при цьому, відповідно до п. 14.1 КД усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів підприємства (за їх наявності). Проте, на виконання п. 6.25 Колективного договору, відповідно до якого на підприємстві діє Програма соціального захисту та у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги, адміністрацією Украероруху разом з профспілковими організаціями спільно напрацьовані зміни до Колективного договору(зареєстровані 28.05.2020 в Управлінні соціального захисту населення Бориспільської міської ради), якими гарантується надання матеріальної допомоги на умовах відстрочки. Вказують, що при звільненні позивача, Украерорухом було здійснено розрахунок з позивачем на підставі норм викладених в КЗпП України та виплачені всі йому належні кошти, окрім одноразової грошової допомоги, передбаченої Колективним договором між адміністрацією Украероруху та профспілками. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Оскільки Колективним договором передбачається не законодавчо встановлена соціальна гарантія, а додатково встановлений соціальний захист для працівників Украероруху, то законні підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні - відсутні. Також зазначили, що позивачем заявлено про судові витрати, які не доведені, згідно зі ст. ст. 133, 134, 137 ЦПК України, а також не надано жодних доказів стосовно судових витрат, понесених позивачем при судовому розгляді. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники адвокати Казак К.І., Клименко К.О., підтримали пред`явлений позов та просили його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні Ковальчук Н.О. просив відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, позивач [PERSON] з 01.02.2005 р. по 07.04.2020 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем- Державне підприємство обслуговування повітряного руху України (Украерорух), що підтверджується копією трудової книжки( а.с.13-20). 31 березня 2020 року ДП обслуговування повітряного руху України видано наказ № 120/о, яким наказано: [PERSON] , інженера з режимно-секретної роботи 1 категорії фахівців з окремих напрямів діяльності, звільнити з роботи 07 квітня 2020 року, за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України. Нарахувати компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.02.2019 по 31.01.2020-в кількості 24 календарних дні, з 01.02.202020по07.04.2020- в кількості 6 календарних днів, разом 30 календарних днів. Підстава: заява [PERSON] ( а.с.11). 30 березня 2020 року позивачем було подано заяву про виплату матеріальної допомоги згідно з Колективним договором, у зв`язку зі звільненням з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Згідно тексту заяви зазначено, що працює в РСП «Київцентраеро» з 01.02.2005 р., стаж 15 років 02 місяців 06 днів, пенсія оформлена 27.04.2005 р.(а.с. 21). Розрахована Головним бухгалтером [PERSON] сума 20 посадових окладів згідно п.6.25.2 Колективного договору становить 426200 ,00грн. Посадовий окла - 21310 гривень. Крім того з листа Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №1-17.4/7203/20 від 30.06.2020 року вбачається, що розмір посадового окладу позивача на дату її звільнення, 07.04.2020р., складав 21310,00 гривень (а.с.57-59). Судом враховано, що стаж роботи позивача в ДП обслуговування повітряного руху України, а також перебування на пенсійному обліку, відповідачем не оспорюється. Як визнано сторонами, станом на день звернення з позовом до суду, 07.04.2020р., а також на дату розгляду справи, зазначена в заяві від 30.03.2020 (а.с.21) матеріальна допомога згідно з п.6.25.2 Колективного договору в розрахованому розмірі 426200 ,00гривень позивачу не виплачена. Як вбачається з протоколу робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру №2 від 18 березня 2020 року( а.с.80-84), Державним підприємством обслуговування повітряного руху України було прийнято рішення здійснювати лише обов`язкові виплати, які не пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм (заробітна плата для працівників та обов`язкові податки та збори) до 31 травня 2020 року включно з можливістю продовження вказаних заходів з метою досягнення стабілізації фінансового стану підприємства. Встановлено, що заперечуючи проти позову, відповідач стверджує, що передбачена умовами Колективного договору матеріальна допомога при звільненні працівника на пенсію за власним бажанням не є законодавчо встановленою гарантією, а додатковим соціальним захистом працівників Украероруху, її виплата здійснюється лише за наявності у підприємства фінансових можливостей, а тому не виплата одноразової допомоги при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію працівнику у день звільнення не суперечить будь-яким нормам чинного законодавства України, не має наслідків, визначених ст.117 КЗпП України та, з урахуванням внесених змін до Колективного договору, буде виплачуватись звільненим працівникам, в тому числі позивачу, поступово. Проте, такі твердження не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та Колективного договору в редакції, що була чинною на момент звільнення позивача, відповідно до якої відповідач в особі адміністрації, гарантує працівникам при звільненні надання матеріальної допомоги у визначеному Колективним договором розмірі та без будь-яких застережень щодо порядку та умов виплати, зокрема, щодо виплати її в залежності від фінансового стану підприємства або частинами. Так, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 97 КЗпП та ч.1 ст. Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці», основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на державному рівні, галузевих регіональних угод, колективних договорів, трудових договорів. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про оплату праці» договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів. Норми колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою (міжгалузевою) або територіальною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більш як шість місяців. Згідно ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Суд звертає увагу, що відповідно ч.1 ст. 12, ст.13 КЗпП України, колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом (особою), з однієї сторони, і первинною профспілковою організацією, які діють відповідно до своїх статутів, а у разі їх відсутності - представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів, з другої сторони. Зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства, установи, організації (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій трудящих; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до положення ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Згідно п. 6.25.2 Колективного договору, укладеного між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками ( зі змінами та доповненнями протягом 2015-2020 років, в редакції яка вступила в дію з 01.02.2020 та діяла на момент звільнення позивача), при звільненні працівників пенсійного віку за власним бажанням, у яких при прийомі на роботу в Підприємство була оформлена пенсія, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: -при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; -за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів (а.с.22-25). 20 травня 2020 року у дію вступив колективний договір укладений між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками в новій редакції (а.с. 143-182). Згідно п.6.25.4 вищевказаного колективного договору, для працівників, які досягли пенсійного віку, у яких при прийомі на роботу в підприємство була оформлена пенсія і мають бажання звільнитися з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році до 15.06.2020 року, та таких, хто вже звільнився з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році, та при звільненні не отримали матеріальну допомогу, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на Підприємстві повних 10 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 10 років - по 2 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. У цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів. Виплата матеріальної допомоги буде здійснюватися на основі договору між працівником та адміністрацією, типова форма якого повинна бути погоджена з профспілковою стороною. Відповідно до договору виплата матеріальної допомоги буде надаватися за схемою: 1 посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, залишок матеріальної допомоги по узгодженому графіку(орієнтовно 1 оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, раз на 2 місяці, починаючи з 12 місяця з дати підписання договору). При цьому, виплачуються оклади, які є актуальними для посади працівника на момент звільнення. Договір на виплату матеріальної допомоги може бути підписаний до 01.07.2020 року за умови відсутності судового спору між працівником та підприємством з цього питання. Суд звертає увагу, що зміни до колективного договору вступили в дію з 20 травня 2020 року, а позивач була звільнена з роботи з 7 квітня 2020 року (а.с.11). Отже, на спірні правовідносини зазначені зміни до колективного договору не поширюються. Як визнано сторонами, зокрема, підтверджується долученими до матеріалів справи письмовими доказами (копією трудової книжки), позивач [PERSON] має 15 років 02 місяці 06 днів безперервного стажу роботи в Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України (Украерорух). У зв`язку з цим, у роботодавця виникло зобов`язання з виплати на користь позивача матеріальної допомоги в день звільнення, згідно з п.6.25.2 колективного договору. Отже, враховуючи п. 6.25.2 Колективного договору( зі змінами та доповненнями протягом 2015-2020 років, в редакції яка вступила в дію з 01.02.2020 та діяла на момент звільнення) позивач [PERSON] має право на отримання матеріальної допомоги у розмірі 20 посадових окладів, що становить 426200 грн., виходячи з розміру посадового окладу останньої в розмірі 21 310 грн. З листа Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №1-17.4/7203/20 від 30 червня 2020 року «Про надання інформації адвокату Казаку К.І » вбачається, що станом на 30 березня 2020 року залишок грошових коштів на рахунках Украероруху, в тому числі валютних, складав 3 635 457,96 грн., 11223,00 доларів США, 9 531 748,46 Євро, (у тому числі на резервному рахунку обслуговування боргу - 2 918 208,31 Євро, 1630,83 фунтів стерлінгів. Станом на 31 березня 2020 року залишок грошових коштів на рахунках Украероруху, в тому числі валютних, складав 2 628 670,86 грн., 11223,00 доларів США, 9 537 569,86 Євро, (у тому числі на резервному рахунку обслуговування боргу - 2 918 208,31 Євро, 1630,83 фунтів стерлінгів (а.с 57-59). З огляду на зазначене, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо відсутності у підприємства прибутків та відсутність грошових коштів для виплати позивачу матеріальної допомоги, оскільки прибутки хоч і знизились, проте були наявними. В той же час, суду не надано жодних доказів неможливості провести повний розрахунок з позивачем при наявності такого доходу підприємства. Оскільки відповідач так і не виплатив позивачу передбаченої п. 6.25.2 Колективного договору матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію ні під час звільнення, ні по день ухвалення судового рішення у справі, суд приходить висновку, що позов підлягає задоволенню та з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь позивача належить стягнути вказану матеріальну допомогу в розмірі 426200 грн. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини; cама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу (пункт 20 постанови). Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Відповідачем не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б доводили, що невиплата належної [PERSON] матеріальної допомоги при звільненні відбулась за відсутності вини Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух). Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Згідно з п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Згідно довідки Держаного підприємства обслуговування повітряного руху від 25.06.2020 р. за № 63( а.с.60), середньоденний заробіток [PERSON] становить 2099грн.17 коп. Встановлено, що позивач звернулась до суду 05.06.2020 року (тобто майже через 2 місяці після звільнення) та на момент ухвалення даного рішення термін затримки розрахунку становить 133 робочих дні. Отже, при обрахуванні середнього заробітку за час затримки розрахунку він мав би складати 279189 гривень 61 копійка (2099,17грн.х133дні = 279189,61грн.). Проте, з урахуванням складного матеріального становища відповідача та внесених внаслідок цього змін до Колективного договору, які суттєво погіршують положення працівників в частині реалізації їх права на додатково визначені Колективним договором соціальні гарантії на отримання матеріальної допомоги при звільнені, про які позивач була обізнана, такий розмір середнього заробітку, вочевидь не відповідає загальним засадам цивільного судочинства - справедливості та співмірності. Оскільки застосування до відповідача такого виду відповідальності як стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, безумовно, вплине на можливість підприємства виконувати свої зобов`язання перед іншими працівниками, в тому числі звільненими. При цьому суд враховує висновки, викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року № 716/9584/15-ц, зокрема наступне. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи. Зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду погодилась із правовою позицією ВСУ від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо застосування принципу співмірності і з тим, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, у частині врахування критеріїв, за якими можна зменшити розмір відшкодування, і вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, із чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. А тому, зважаючи на те, що протягом двох місяців після звільненні позивача, а також, отримавши позовну заяву 07.07.2020 (а.с.47), відповідач в добровільному порядку не вжив жодних заходів для відновлення її порушених прав, суд вважає допустимим стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку, обмеживши його сумою 129067 гривень 23 копійки, що є співмірним та дорівнює трьохмісячному середньому заробітку позивача (43022 грн.41 коп. х 3 міс.=129067грн.23 коп.) (а.с.60). Такий розмір середнього заробітку суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат. Щодо відшкодування коштів на правничу допомогу в сумі 50000 гривень за договором про надання правової допомоги (юридичних послуг) від 27.05.2020 року, додатку №1 до Договору про надання правової допомоги, заявки на надання послуг №1 до Договору про надання правової допомоги (а.с.31-40), укладеними позивачем із АО «КПД КОНСАЛТИНГ» в особі Клименко К.О., що діє на підставі довіреності, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 п.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до вимог ч.2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з вимогами ч.3,4 для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому за змістом ч.6 цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З долучених до заяви позивача квитанції ПАТ «Райффайзен банк аваль» № N1FG35168M від 01 червня 2020 року (а.с.64) вбачається, що позивач перерахував АО «КОНСАЛТИНГ» 50000 гривень за правову допомогу за надання послуг №1 від 27 травня 2020 року. Розрахунок таких витрат зазначено у долученій до позовної заяви заявці на надання послуг №1 до Договору про надання правової допомоги від 27.05.2020 р.. Так, п. 3 п. п. 3.1-3.3 визначено вартість послуг та платежі. Комплексне представництво в суді першої інстанції -25000,00грн., враховуючи ПДВ. Комплексне представництво в суді апеляційної інстанції 25000,00грн., враховуючи ПДВ. Клієнт зобов`язується сплатити вартість послуг, визначених в п.1 цієї Заявки, в сумі, визначеній п.п. 3.1,3.2 цієї заявки протягом 2(двох) днів після підписання цієї заявки( а.с.39,40). Таким чином, понесені позивачем витрати на правничу допомоги підлягають частковому відшкодуванню, враховуючи фактично надані їй адвокатами послуги в розмірі 25 000,00 грн. (представництво в суді першої інстанції). При цьому суд враховує, що за відсутності клопотання відповідача підстави для зменшення документально підтверджених витрат позивача на адвокатську допомогу у суду відсутні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Встановлено, що позивач [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 840,80 гривень (а.с.1). Отже, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840 гривень 80 копійок, а також витрати на правову допомогу в сумі 25000 гривень, а всього на загальну суму 25840 гривень 80 копійок . Крім того, відповідно до вимог ст.141 Цивільного процесуального кодексу України на користь держави слід стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4711 гривень 87 копійок, виходячи з наступного розрахунку: 426200,00грн.+129067,23грн.(1% від суми задоволених вимог майнового характеру)/100 - 840,80грн.(сплачений позивачем судовий збір)=4711,87грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial