Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

04 лютого 2019 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] (далі - третя особа, [PERSON] ), про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації, Позовні вимог обґрунтовані тим, що позивач наразі є власником 21/24 частин квартири за адресою [ADDRESS] , на підставі: 1) свідоцтва про право власності на житло від 18 листопада 1994 року (1/3 частки); 2) рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2018 року у справі №161/19447/17, за яким за позивачем визнано право власності на 13/24 частин успадкованої після смерті [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що на підставі свідоцтва про права на спадщину за законом від 27 грудня 2002 року, третя особа заволоділа 2/3 частини вказаної квартири, однак рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 квітня 2013 року №0308/136016/12 вказане свідоцтво визнано недійсним. Крім того, третя особа незаконно отримала дублікат вказаного свідоцтва і уклала договір дарування 2/3 частин спірної квартири з відповідачем у справі, хоча не була законним власником майна. З наведених підстав та з посиланням на приписи ст.387 ЦК України, позивач просить суд витребувати із володіння відповідача та передати позивачу 13/24 частин квартири за адресою [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію права власності за відповідачем. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не прибула, відзиву на позов не подала, хоча про дату, час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином. Відповідач подала письмове клопотання з проханням звільнити її від сплати судових витрат посилаючись на її тяжкий матеріальний стан, а також на необґрунтованість заявлених позивачем витрат на правову допомогу адвокатом. Третя особа в судове засідання не прибула, пояснень щодо позову не надала, хоча про дату, час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явилася в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником 21/24 частин квартири за адресою [ADDRESS] , на підставі: 1) свідоцтва про право власності на житло від 18 листопада 1994 року (1/3 частки) (а.с.5) 2) рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2018 року у справі №161/19447/17, за яким за позивачем визнано право власності на 13/24 частин успадкованої після смерті [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.17-22). Крім того, з матеріалів справи слідує, що 27.12.2002 року [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , однак вказане свідоцтво визнане недійсним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 квітня 2013 року у справі №0308/13606/12, яке набрало законної сили (а.с.8-16). Матеріалами справи також підтверджується, що 27 січня 2012 року [PERSON] уклала договір про дарування 2/3 часток спірної квартири на користь [PERSON] . При цьому, як слідує з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності за цим договором було зареєстроване лише 16 лютого 2015 року (а.с.6-7). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. В розглядуваному випадку, як слідує з матеріалів справи, відповідач [PERSON] заволоділа 2/3 частками спірної квартири на підставі договору дарування від [PERSON] незаконно, оскільки свідоцтво про право на спадщину останньої визнано недійсним в судовому порядку. Крім того, наразі, законним власником 13/24 часток спірної квартири (які є частиною вищенаведених 2/3 часток) є саме позивач [PERSON] , що підтверджується рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2018 року у справі №161/19447/17, яке набрало законної сили. Цим же рішенням встановлено, що [PERSON] є власником 13/24 часток у спірній квартирі за фактом їх спадкування після смерті [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а отже саме вона була законним власником цього майна на час його відчуження за договором дарування на користь [PERSON] . Зважаючи на вищевикладене, оскільки спірні 13/24 часток у квартирі вибули із володіння [PERSON] без її волі, а також без відповідної правової підстави, їх слід витребувати у відповідача у справі та задовольнити позов у цій частині. При цьому положення ч.ч.1, 2 ст.388 ЦК України щодо витребовування майна у добросовісного набувача, до даних правовідносин не застосовується, оскільки [PERSON] набула спірне майно не за відплатним договором, а за договором дарування. В даному випадку застосуванню підлягають положення ч.3 ст.388 ЦК України, які вказують, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Крім того, на думку суду, підлягають до задоволення і вимоги про скасування державної реєстрації право власності за відповідачем, оскільки існування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідного запису, перешкоджає позивачу реалізувати своє право на реєстрацію своєї частини майна. У зв`язку з повним задоволенням позову, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги адвокатом у розмірі 8 000,00 грн., про які позивач заявляла у попередньому розрахунку судових витрат, що додався до позову, а також на підтвердження яких надала копію договору про надання правої допомоги адвокатом, акту виконаних робіт та квитанції до прибуткового касового ордеру (а.с.35-37). Заявлене відповідачем клопотання про звільнення від сплати судових витрат є безпідставним, оскільки до нього не додані документи, які б підтверджували поганий матеріальний стан відповідача, а наявність на утриманні дітей, про що зазначено у клопотанні, не є безумовною підставою для звільнення від судових витрат. На підставі наведеного та

Outcome: approved