Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

06.10.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільно нажитого під час шлюбу сторін, що тривав з 20.08.1988 року по 15.03.2006 року, майна, просить визнати за ним право власності на 1/2 частину придбаного під час шлюбу сторін будинку № 90-А по вул. Кірова в смт. Іванопіль Чуднівського району Житомирської області, провівши його поділ в натурі між колишнім подружжям, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони не змогли дійти згоди щодо поділу спільно нажитого майна в добровільному порядку. До суду надійшла зустрічна позовна заява відповідача [PERSON] з вимогою про визнання за нею права власності на 3/4 частину вказаного будинку, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що нею за власні кошти проведений капітальний ремонт будинку. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, від представника первісного позивача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, який просить провести розподіл спірного будинку згідно варіанту №2, додаток №2, таблиця №16, викладеного у висновку експерта №328/03-2016 року. Позивач за зустрічним позовом та відповідач за первісним позовом [PERSON] у судове засідання не зявилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена завчасно та належним чином, від [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, яка просить провести розподіл спірного будинку згідно варіанту №2, додаток №2, таблиця №16, викладеного у висновку експерта №328/03-2016 року. На підставі статей 158, 169 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін та ухвалити рішення по справі на підставі наявних в ній доказів. Суд, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, встановив наступні факти та відповідні їх правовідносини. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. За\~ ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, але при цьому згідно з ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно наявних у матеріалах справи документів сторони офіційно перебували у шлюбі з 20.08.1988 року по 15.03.2006 року, придбавши під час шлюбу згідно договору купівлі-продажу від 13.05.1997 року будинок № 90-А по вул. Кірова в смт.Іванопіль Чуднівського району Житомирської області (право власності за [PERSON] зареєстроване у Бердичівському МБТІ, що підтверджується довідкою вказаної установи від 18.02.2015 року № 183), що визнається обома сторонами. Стаття 60 СК України та стаття 368 ч. 3 ЦК України визначають, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном згідно ст. 63 СК України та ст. 372 ч. 2 ЦК України. Згідно ст. 69 СК України, ст. 372 ч. 1 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а ст. 70 СК України, ст. 372 ч. 2 ЦК України передбачають, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, за правилами ст.ст. 60, 70 СК України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, частки якого між подружжям визнаються рівними. При цьому право на спільне майна, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Статтями 41, 47 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 316 319, 321 ЦК України, визначено та законодавчо закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає, що кожна особа має право на безперешкодне користування своїм майном, а також задекларовано право власника володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном. При поділі майна суд виходить із того, що діюче законодавство передбачає, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення. При цьому суд також може брати до уваги інтереси спільних неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу, та при вирішенні спору щодо розподілу майна за певних обставин суд може відступити від принципу рівності частин подружжя. Згідно п.п. 23, 24 постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК України). При вирішенні спору про поділ майна подружжя, суд може не погодитись із запропонованим кожним із подружжя варіантом поділу такого майна та провести його поділ виходячи з інтересів дружини, чоловіка, дітей та інших обставин, що мають істотне значення. Обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід суду за межі позовних вимог. Відповідно ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Як зазначено вище, сторони під час шлюбу придбали згідно договору купівлі-продажу №758 від 13.05.1997 року будинок № 90-А по вул. Кірова в смт.Іванопіль Чуднівського району, набувши право спільної сумісної власності на вказане будинковолодіння із визначенням рівності їхніх часток у цьому майні - по 1/2 його частині. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 30.05.2016 року №328/03-2016 даний будинок може бути поділений між сторонами, ними обрано варіант поділу будинку №2, додаток №6, таблиця №16. Отже, [PERSON]слід виділити в натурі передпокій 1-1 площею 20,8 м. кв., вартістю 37629 грн., кухню 1-2 площею 9,7 м. кв., вартістю 18453 грн.,житлову кімнату 1-3 площею 9,8 м. кв., вартістю 18362 грн., гардероб 1-4 площею 8 м. кв., вартістю 15305 грн., коридор 1-6 площею 12 м. кв., вартістю 15077 грн., санвузол 1-7 площею 5,6 м. кв., вартістю 7036 грн., комору 1-8 площею 5,5 м. кв., вартістю 6910 грн., що загалом становитиме 72/100 частин домоволодіння, а у грошовому вимірі - 118772 грн. В такому випадку [PERSON] слід виділити у власність тамбур 1-4 площею 5,8 м.кв., вартістю 10493 грн., житлову кімнату 1-5 площею 19,2 м.кв., вартістю 34735 грн., що загалом становитиме 28/100 частин домоволодіння, а у грошовому вимірі - 45228 грн. З зустрічного позивача слід стягнути 636,52 грн. (1187,72 - 551,20 = 636,52) недоплаченої частини судового збору з огляду на встановлену згідно експертного дослідження дійсну вартість 3/4 частини будинку у розмірі 118772 грн. На підставі наведеного вище обґрунтування та

Outcome: partial