Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

05 травня 2016 року [PERSON] (далі позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) з вимогою про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 16 вересня 2014 року по 10 березня 2016 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, в період якого в жовтні 2014 року сторонами за рахунок спільних коштів було зроблено грошовий вклад в Бахмацьке відділення Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») в сумі 9000 (дев'ять тисяч) доларів США. Вклад оформлений був на відповідача, який в подальшому переуклав договір банківського вкладу і грошові кошти зберігаються в банку. Таким чином, позивач просила: визнати право власності на 1/2 частину вкладу в сумі 4500 доларів США та нараховані на нього відсотки, що знаходяться на рахунку в ПАТ КБ «Приватбанк»; стягнути з відповідача 4500 доларів США та нараховані на них відсотки по курсу, встановленому Національним банком України на час винесення рішення суду з 01 листопада 2014 року по 04 травня 2016 року. Позивач в порядку статті 31 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК) до початку розгляду справи по суті шляхом подання письмової заяви (а.с.21) змінила підстави позову та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину вкладу в сумі 9100 доларів США та нараховані на нього відсотки, що були набуті з відповідачем в період проживання однією сім'єю, та були внесені відповідачем 16 червня 2014 року на рахунок в Бахмацькому відділення ПАТ КБ «Приватбанк»; стягнути з відповідача 4500 доларів США та нараховані на них відсотки по курсу, встановленому Національним банком України на час винесення рішення суду з 16 червня 2014 року по 15 червня 2016 року та витрати по сплаті судового збору. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві. Додатково пояснили, що позивач з грудня 2009 року по 2016 рік проживала з відповідачем однією сім'єю, вели спільне господарство, що підтверджується доказами по справі, а тому наявні підстави для визнання за нею права власності на грошові кошти, які були внесені відповідачем на рахунки в банк. В судовому засіданні представник позивача уточнив, що окрім суми депозиту необхідно стягнути нараховані відсотки в сумі 798,28 доларів США. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю. В поданих письмових запереченнях на позов (а.с.31) зазначили, що на час вкладення коштів на депозит, позивач та відповідач не перебували у шлюбі, спільно не проживали, не були пов'язані побутом, не мали взаємних прав та обов'язків, а тому сім'єю не були. Майно у вигляді грошових коштів у розмірі 9100 доларів США є особистою власністю відповідача, так як є його страховою сумою за обов'язковим особистим страхуванням від нещасного випадку на виробництві і за будь - яких обставин не може бути об'єктом спільної власності як подружжя, так і чоловіка та жінки, що проживають однією сім'єю без укладення шлюбу, а тому немає жодних правових підстав для визнання права власності на 1/2 частину вкладу в сумі 9100 доларів США та нараховані на нього відсотки, що були внесені відповідачем 16 червня 2014 року на рахунок в Бахмацькому відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» за позивачем. Судом встановленні такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 вересня 2014 року по 10 березня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.4) та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.5). Інформацією по рахунку [NUMBER] (а.с.16-17,55) підтверджується, що 16 червня 2014 року було відкрито депозит на суму 9100 доларів США. На запити суду ПАТ КБ «Приватбанк» інформацію про депозитні вклади [PERSON] не надало (а.с.39,70). Проте, сторони в судовому засіданні визнали обставини про те, що відповідачем в червні 2014 року було здійснено вклад в сумі 9100 доларів США, а у вересні 2015 року вказані кошти разом із відсотками були зняті, при цьому розмір відсотків становить 798,28 доларів США. Частину суми депозиту становлять кошти отримані [PERSON], як кошти по соціальному страхуванню у зв'язку із травмою. Вказані обставини визнанні сторонами та не підлягають доказуванню відповідно до частини першої статті 61 ЦПК. Інформацією наданою відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Бахмацькому районі Чернігівської області від 20 липня 2016 року № 385/01-12 (а.с.71), підтверджується, що відповідач отримує виплати по соціальному страхуванню відповідно до закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Відповідно до записів медичної картки № 957 стаціонарного хворого [PERSON], оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні, підтверджується, що відповідач був госпіталізований до Бахмацької центральної районної лікарні Чернігівської області 04 лютого 2012 року, при цьому в медичній картці міститься запис про дружину - [PERSON] За змістом довідки Бахмацької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 5 від 24 червня 2016 року № 136 (а.с.33) [PERSON] за час навчання в школі з 2011 року по 2015 рік проявила себе як старанна, відповідальна учениця. Мама приділяла достатньо уваги вихованню дитини. [PERSON] забирала після занять дитину зі школи додому. В судовому засіданні свідок [PERSON], яка є педагогічним працівником пояснила, що позивач водила дитину [PERSON] до школи, забирала зі школи, відвідувала батьківські збори та цікавились життям дитини з 2011 року, а дитина називала її мамою. Відносини позивача та відповідача для [PERSON] містили ознаки сім'ї. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає позивача по школі, з якою вони разом водили дітей до школи починаючи з 2011 року, позивач водила [PERSON] в школу, відвідувала батьківські збори, а дитина відносилась до [PERSON], як до мами. [PERSON] пояснила, що вважала позивача та відповідача подружжям, знає, що вони жили разом з 2011 року, один раз була у них в гостях. [PERSON] даючи показання в якості свідка пояснила, що вона працювала разом з позивачем, яка у 2009 році стала жити з [PERSON] В 2012 році [PERSON] попав під поїзд і лежав в лікарні, де [PERSON] відвідувала його, доглядала, турбувалась про нього, а в 2014 році вони розписались. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є хрещеним батьком сина позивача і йому відомо, що вона приблизно з 2009 року проживала з відповідачем, він був у них на свята і знає обставини про спільне проживання. Також, приблизно в 2012 році [PERSON] отримав травму, а [PERSON] його доглядала і турбувалась про нього. Свідок [PERSON] пояснила, що з 2009 року вона була в будинку позивача і відповідача не менше 3-х разів, бачила, як вони роблять ремонт та вели спільне господарство. В 2012 році [PERSON] перебував в лікарні і позивач його доглядала і турбувалась про нього. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач є її сусідом, а вона переїхала на вулицю де він проживає в березні 2014 році, а позивача побачила осінню 2014 року. Так, в 2014 році вона бачила у дворі будинку [PERSON] позивача і також бачила її під час одруження сина [PERSON], яке відбувалось в будинку відповідача. Свідок [PERSON] пояснив, що він є хрещеним батьком доньки відповідача, і знає, що відповідач та позивач приблизно з 2010 року постійно не проживали, вони зустрічались періодично, [PERSON] приходила до нього 3-4 рази на місяць З встановленого випливають наступні висновки. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Сімейного кодексу України (далі СК)). Крім того, за змістом статті 74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Так, в правовідносинах, що виникли між сторонами суд знаходить, що обставини про спільне проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2009 року по 2014 рік знайшли своє підтвердження в матеріалах справи. При цьому суд враховує, що відповідно до частини другої статті 3 СК сім'ю складають особи які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. За змістом частини четвертої статті 3 СК, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Крім того, Конституційний Суд України у пункті 3 рішення від 03 червня 1999 року справі № 5-рп/99 зробив висновок, що фактичні шлюбні відносини дають підстави для визнання їх ознаками сім'ї. В судовому засіданні факт спільного проживання позивача з відповідачем однією сім'єю підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], частково свідок [PERSON], в показаннях яких відображені окремі сфери сімейного життя сторін. В такій ситуації відповідно до приписів статті 63 ЦПК показання свідка є одним із видів доказів, а тому, суд оцінює їх належність, допустимість, достовірність як окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності (стаття 212 ЦПК), зокрема показання вказаних свідків узгоджуються із довідкою Бахмацької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 5 від 24 червня 2016 року № 136 (а.с.33) та записами в медичній картці № 957 стаціонарного хворого [PERSON] Крім того, відповідач в поясненнях наданих в судовому засіданні підтвердив, що у них з позивачем були стосунки з 2010 року по 2014 рік. Його дитина дійсно називала позивача мамою і позивач возила дитину відпочивати. Також, він підтвердив, що в 2012 році позивач приходила до нього в лікарню, вона допомагала клеїти обої в будинку і вони їздили до її матері. Наведене в сукупності свідчить про наявність між позивачем та відповідачем ознак сім'ї за період з 2009 року і до укладення шлюбу, а тому суд відхиляє показання свідка [PERSON] та заперечення відповідача про відсутність між ним і позивачем сімейних відносин за спірний період. В свою чергу відповідач в порушення принципу змагальності (статті 10, 60 ЦПК) в належний спосіб вказаних обставин не спростував. Вирішуючи питання про поділ майна суд бере до уваги, те, що відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, частина третя статті 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК)), відповідно до частин другої-третьої статті 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя. Зокрема частиною п'ятою вказаної норми закону передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Тобто особистою приватною власністю подружжя можуть бути страхові суми одержані за обов'язковим особистим страхуванням, проте в даному випадку [PERSON] отримав кошти по соціальному страхуванню від нещасних випадків на виробництві, які з врахуванням статей 5, 7 Закону України «Про страхування» від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР, статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» 23 вересня 1999 року № 1105-XIV не відносяться до страхових сум одержаних за обов'язковим особистим страхуванням, що спростовує доводи відповідача про відсутність режиму спільного майна щодо страхових виплат. Таким чином, підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК вважається правильно застосованою. Саме таку позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15. Враховуючи викладене суд бере до уваги, що грошові кошти, які є предметом спору можуть бути об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, часом набуття таких коштів є період коли сторони спільно проживали однією сім'єю, а джерелом набуття таких коштів не є особиста приватна власність відповідача, що є підставою для визнання за відповідачем права на 1/2 частину таких коштів А оскільки виходячи з пояснень відповідача він кошти з банківського рахунку зняв та потратив на власні потреби (абзац другий пункту 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11), на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація за 1/2 частину коштів депозитного рахунку, у зв'язку із чим позов підлягає частковому задоволенню, тому що суд не може визнати за позивачем право власності на вклад якого вже не має. При цьому, судом враховується, що сторони визнали обставини про розмір вкладу у сумі 9100 доларів США та розмір відсотків - 798,28 доларів США, у зв'язку із чим на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 5 348, 28 доларів США (9100 / 2 = 4550 + 798,28 = 5348,28). Відповідно до статті 88 ЦПК підлягають стягненню з відповідача судові витрати понесені позивачем і документально підтвердженні. Згідно платіжних доручень (а.с.1,21) позивачем було сплачено 1424 грн. 60 коп. (одну тисячу чотириста двадцять чотири гривні 60 копійок) судового збору, який підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial