Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

05 лютого 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з відповідачем вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22 січня 2015 року та мають спільну дитини [PERSON], [INFO]. Посилається на те, що на теперішній час вона не працює, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років, отримує державну допомогу у розмірі 860 гривень, що не недостатньо для забезпечення себе та сина. Дитина проживає разом із позивачкою, перебуває на її утриманні та вихованні, відповідач останнім часом не приймає участі у вихованні сина, матеріальної допомоги ні на утримання сина ні на її утримання добровільно не надає, проте вважає, що [PERSON] спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини та своєї дружини, оскільки фізично здоровий, працює в ООО «Алло» на посаді продавець-консультант, а також отримує стипендію, навчаючись у Донбаському державному педагогічному університеті. У зв'язку із чим, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини кожному від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно і до досягнення дитиною повноліття та на її утримання у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення [PERSON] трирічного віку. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить цивільну справу розглянути за її відсутності (а.с. 17). Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовою кореспонденцією в матеріалах справи, в судове засідання не зявився, причини своєї неявки суду не повідомив (а.с.20, 22). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, але в судове засідання не зявився без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив на позов та позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Згідно з ч. 4\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній даних чи доказів. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, приходить до переконання, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про шлюб серії І-НО № 369963 від 22 січня 2015 року, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Словянську реєстраційної служби Словянського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що в Книзі реєстрації шлюбів було складено відповідний актовий запис № 27 (а.с.4). Відповідно до свідоцтва про народження серії І-НО № 712148 від 29 червня 2016 року, видане Словянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] народився 16 червня 2016 року та його батьками записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Як вбачається із довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, видана [PERSON] від 29 січня 2018 року, її син, [PERSON], [INFO], зареєстрований та мешкає разом із позивачкою за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Добровільно матеріальної допомоги на утримання сина та дружини відповідач не надає. Відповідно до п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 XII 78912 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно частин 8, 9 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них. хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 2.,3 ст. 181 СК України). Згідно із вимогами ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги обставини, що мають значення, а саме: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Також з урахуванням вимог ч.2 ст. 182 СК України, необхідно зазначити, що розмір аліментів повинен бути не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст.ст. 183, 184 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, а якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. - у твердій грошовій сумі. З огляду на викладене, оскільки передбачених законом підстав для звільнення відповідача від обов'язку утримання дитини судом не встановлено, з врахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, досліджених наданих сторонами доказів у їх сукупності, суд вважає, що слід стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття. Вирішуючи питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, та визначаючи розмір аліментів в частці від заробітку відповідача, суд виходить з наступного. За положеннями ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 80, 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною трьох років незалежно від того чи вона працює. Аліменти на утримання одного з подружжя присуджуються у частці від доходу батьків чи у твердій грошовій сумі. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини (матері дитини) на утримання чоловіком (батьком дитини) до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов'язковим, оскільки право на аліменти належить дружині (матері дитини) незалежно від цієї обставини. У зв'язку із тим, що позивач на теперішній час не працює, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує щомісячно матеріальну допомогу від держави, суд приходить до висновку, що доцільним буде стягнення аліментів на утримання позивача у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача. Стаття 79 Сімейного Кодексу України передбачає, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. На підставі ст. 191 СК України, аліменти з відповідача підлягають стягненню з моменту пред'явлення позову до суду. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», яка передбачає пільги щодо сплати судового збору, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, оскільки позивач при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір», враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 680 гривень 00 копійок, а 24 гривні 80 копійок компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що є пропорційним до задоволеної частини вимог.

Outcome: partial