Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

07.07.2015 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому, після подання заяви про збільшення позовних вимог, просила усунути їй перешкоди у здійсненні її права власності шляхом визнання такими, що втратили право користування житловим будинком, який розташований за адресою: Харківська область, м. Первомайський, с. Сиваш, вул. Зеленогірська, будинок №12 [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та виселити їх з будинку. Також просила стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу. В обґрунтування позову, після подання заяви про збільшення позовних вимог, [PERSON] зазначила, що вона є власником житлового будинку, що розташований за адресою: Харківська область, м. Первомайський, с. Сиваш, вул. Зеленогірська, буд. 12 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.04.2015 року, виданого державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON] після померлої 21.06.2007 року її матері [PERSON]. Відповідачі зареєстровані у вказаному будинку, але не проживають, а тому порушують право власності позивачки щодо володіння та розпорядження належним їй будинком, оскільки вона свою згоду відповідачам на продовження користування житлом в успадкованому будинку не надавала. Вважає, що після того, як вона стала власником спірного будинку припинилося право відповідачів на користування спірним житлом. Позивач [PERSON] заявлені нею позовні вимоги у судовому засіданні підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник позивача адвокат [PERSON] заявлені її довірителькою вимоги також підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Додатково пояснила суду, що реєстрація відповідача [PERSON] відбулася у спірному будинку зі згоди її матері, а реєстрація відповідача [PERSON] була проведена у 2006 році як неповнолітньої особи, так само як і реєстрація неповнолітньої доньки [PERSON] [PERSON], яка була проведена 09.09.2009 року. При цьому позивачка не змогла звернутися до суду раніше, оскільки лише у 2015 році вона оформила своє право власності на спірний будинок. Крім того, повідомила суд, що речі, про які в судовому засіданні вказали представник третьої особи та свідки були занесені у будинок вже після того як почався розгляд справи по суті. Відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову заперечували у повному обсязі, пояснивши, що спірний житловий будинок був придбаний [PERSON] у померлої матері позивачки [PERSON], однак документи вони належним чином оформити не змогли через смерть останньої. У вказаному житловому будинку вони мешкають, оскільки там знаходяться їх речі, а саме: шафа, комод, телевізор, холодильник та дивани, багато особистих речей. Представник відповідачів по справі адвокат [PERSON] позицію своїх довірителів підтримала та просила в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. При поясненні своєї позиції посилалася на те, що статті діючого законодавства, на які посилалася позивачка у своїй позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки і ст. 156 ЖК України і ст. 405 ЦК України стосуються членів сім`ї особи, яка звертається до суду та просить визнати відповідних осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, до яких ні [PERSON], ні [PERSON] не відносяться, а тому, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу вимоги позивачки не обґрунтовані належними нормами чинного законодавства. Також зазначила, що не може вважатися належним доказом акт від 24.06.2015 року, долучений позивачкою до позовної заяви (а.с. 16), оскільки він виконаний на бланку, який використовується для осіб, які бажають отримати житлову площу в Україні та не стосується питання визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Показання свідків (медичних працівників, які здійснюють супроводження неповнолітньої [PERSON]О.) [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які ті надали у судовому засіданні 12.11.2015 року, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки показання вказаних осіб були зроблені на підставі даних, які ті отримали в порушення вимог закону України «Про захист персональних даних». Також не може вважатися належним доказом по справі відповідь комунального закладу охорони здоров`я «[PERSON] центру первинної медико-соціальної допомоги» від 05.10.2015 року без номеру (а.с. 70), оскільки вихідні дані, які містяться у довідці, спростовуються відповіддю КЗОЗ «[PERSON] центр первинної медико-соціальної допомоги» від 02.11.2015 року за №08/607 (а.с. 87), яка була надана на запит представника відповідачів по справі. Крім того, на обґрунтування своєї позиції посилалася на медичну картку [PERSON], яка була досліджена у судовому засіданні 12.11.2015 року, та яка містить офіційні дані про зареєстроване місце проживання дитини [PERSON] саме за адресою: Харківська область, [PERSON], с. Сиваш, вул. Зеленогірська, 12. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - служба у справах дітей [PERSON] міської ради Харківської області [PERSON] при розгляді справи полагався на розсуд суду. При поясненні позиції третьої особи по справі, участь якого у судовому засіданні ухвалою суду від 20.10.2015 року була визнана обов`язковою для дачі особистих пояснень (а.с. 74), її представник повідомив, що 10.09.2015 року службою у справах дітей був складений акт обстеження умов проживання (а.с. 97), відповідно до якого спірний будинок по вул. Зеленогірській, 12 в зимовий час не придатний для проживання дитини,а санітарний стан будинку задовільний. На питання представника відповідачів [PERSON] повідомив, що в будинку відсутні речі відповідачів, які можна вважати такими, що щоденно використовуються, у шафі, яка знаходиться у будинку присутня цвіль, під час виходу 10.09.2015 року дитина за зазначеною адресою була відсутня. Допитана у судовому засіданні 27.08.2015 року свідок [PERSON] (а.с.51) повідомила суд, що їй відомо, що відповідачі придбали спірний будинок, позивачку бачила два рази у 2015 році. Також надала покази, якими вказала, що відповідачі проживають на два будинки, один по вул. Зеленогірській, 12, іншій по вул. Радянській, 48 у с. Сиваш м. Первомайський. Допитаний у судовому засіданні 27.08.2015 року свідок [PERSON] (в заяві про виклик свідків прізвище свідка помилково вказано як [PERSON], а.с. 53) повідомив суду, що йому відомо, що у будинку відсутнє електропостачання, коли складався акт від 24.06.2015 року бачив незнайомих йому осіб, які обходили вказаний будинок, однак вказані особи при ньому до будинку по вул. Зеленогірській, 12 не заходили. У спірному будинку він буває 2-3 рази на тиждень, там знаходяться речі відповідачів, якими ті постійно користуються. При цьому назвати речі, які він бачив у спірному будинку, свідок [PERSON] не зміг. Допитаний у судовому засіданні 27.08.2015 року свідок [PERSON] (а.с. 52) повідомив суд, що йому відомо, що вказаний будинок відповідачі придбали у матері позивачки по справі, у будинку бувають декілька разів на тиждень у світлу пору доби, ведуть господарство (кури, гусаки), щодо іншого місця проживання відповідачів свідку нічого відомо не було. Від допиту інших свідків, заявлених у клопотанні відповідачів від 27.08.2015 року та задоволеному судом, відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник адвокат [PERSON] відмовилися у судовому засіданні 20.10.2015 року (а.с. 76). Допитана у судовому засіданні 12.11.2015 року свідок [PERSON] (а.с. 84) повідомила суд, що вона є районний педіатром комунального закладу охорони здоров`я «[PERSON] центральної районної лікарні» (далі КЗОЗ «[PERSON] ЦРЛ»), а також виконує обовязки головного педіатра комунального закладу охорони здоров`я «[PERSON] центру первинної медико-соціальної допомоги» (далі КЗОЗ «ПЦПМСД»), утвореного для медичної допомоги населенню м. Первомайський та Первомайського району Харківської області як первинної ланки медичної допомоги, яка не потребує стаціонарного лікування. В своїх поясненнях вказала, що довідка від 05.10.2015 року (а.с. 70) була підписана нею, однак її складанням вона не займалася, при цьому вказати, хто саме підготував цю довідку не змогла (послалася на обслуговуючий персонал). В той же час вказала, що дані, які містяться у довідці загалом вірні, однак містять декілька неточностей та описок, про що представника відповідачів було повідомлено офіційний листом від 02.11.2015 року (а.с. 87). Також надала пояснення, що на даний час у КЗОЗ «ПЦПМСД» відсутня медична карточка [PERSON] Під час огляду вказаної медичної картки, яку надали відповідачі по справі (до матеріалів справи вона відповідачами не долучалася) повідомила суд, що вказівка місця реєстрації дитини не змінювалася, а фактичне місце проживання за адресою: [INFO] на лицьовому боці було вказано для зручності медичного персоналу, який обслуговує відповідну ділянку, а саме с. Сиваш. Допитана у судовому засіданні 12.11.2015 року свідок [PERSON] (а.с. 85) повідомила суд, що є лікарем загальної практики сімейної медицини КЗОЗ «[PERSON] ЦРЛ» та доглядає [PERSON] з моменту народження. У 2011 році мати відповідачка по справі - [PERSON] разом з дитиною [PERSON] переїхали проживати за адресою: [INFO], де мешкають і дотепер, а за адресою: м. Первомайський, с. Сиваш, вул. Зеленогірська, 12 з того часу не проживають. Останній раз відвідувала дитину [PERSON] за адресою Радянська, 48 у 2013 році, при цьому вказавши, що без виклику до дитини не виходить. Довідку від 05.10.2015 року (а.с. 70) готувала вона, дані про бабусю дитини [PERSON], а саме, що вона мешкає за адресою: м. Первомайський, с. Сиваш, вул.. Радянська, буд. 40 були взяті зі слів сусідів по вул. Зеленогірській, 12, анкетні дані яких вона не знає. Допитана у судовому засіданні 12.11.2015 року свідок [PERSON] (а.с. 86) повідомила суд, що вона є медичною сестрою КЗОЗ «[PERSON] ЦРЛ» та здійснювала поточний догляд за дитиною [PERSON], зокрема робила їй профілактичні щеплення, здійснювала інші медичні заходи, а також здійснювала вихід за місцем проживання дитини відповідно до викликів, які були зроблені через КЗОЗ «[PERSON] ЦРЛ». Свідок повідомила суд, що вихід до [PERSON] вона здійснює 1 раз у півтора роки, останній раз була у дитини у 2014 році за адресою: м. Первомайський, с. Сиваш, вул. Радянська, 48, коли проводився щорічний дитячий перепис і про що є посилання у медичній картці дитини. За адресою м. Первомайський, с. Сиваш, вул. Зеленогірська, 12 дитина не мешкає з 2011 року. . Вислухавши позивача та його представника, відповідачів та їх представника, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступного. По-перше, суд зазначає, що с. Сиваш не є адміністративно-територіальною одиницею м. Первомайський, оскільки відповідно до рішення Харківської обласної ради Харківської області від 05.11.2012 року «Про виконання постанови Верховної ради України від 27.08.1994 року №138/94-ВР «Про встановлення меж міста Первомайська Харківської області» воно було знято з обліку. В той же час, враховуючи наявність вулиці Радянської у колишньому с. Сиваш та окремо у м. Первомайський, що має відношення до вказаної справи, з метою точного викладення доводів сторін суд буде використовувати визначення с. Сиваш саме як окремої територіальної одиниці. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, а також земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташовані за адресою: Харківська область, м. Первомайський, с. Сиваш, вул. Зеленогірська, 12 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 25.04.2015 року (реєстрові номери №1-414 та №1-415), виданих державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON] (а.с. 11, 12), що також підтверджує витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №36940449 від 29.04.2015 року (номер записів про право власності 9522765 та 9522786) (а.с. 12-14). Суд зазначає, що право власності на земельну ділянку площею 0,1220 га, яка розташована за адресою: Харківська область, м. Первомайський, с. Сиваш, вул. Зеленогірська, 12 та цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства (а.с. 8, 9) не має відношення до предмету спору, а тому судом до уваги не береться. Відповідно до довідки №791 від 24.06.2015 року, виданої виконавчим комітетом [PERSON] міської ради Харківської області за адресою: Харківська область, м. Первомайський, с. Сиваш, вул. Зеленогріська, 12 зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та неповнолітня [PERSON], однак за зазначеною адресою вказані особи не проживають (а.с. 17). Згідно з актом від 24.06.2015 року, складеної комісією у складі посадових осіб місцевого самоврядування [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою зі слів сусідів ніхто не проживає вже п`ять років, будинок знаходиться у аварійному стані, меблі у будинку відсутні (а.с. 16). Суд не приймає доводів представника відповідачів щодо того, що вказаний доказ є неналежним, оскільки той факт, що вказаний акт складений на бланку як додатку до положення про порядок надання житлової площі в Україні не може сам по собі слугувати підставою для його неналежності. В той же час інформація, яка міститься у акті, з відповідними підписами посадових осіб, які його склали, належним чином не спростована, а тому у суду відсутні підстави вважати вказаний акт підробленим або таким, що не містить інформацію, яка не відповідає дійсності. Також не є підставою вважати даний акт не належно виконаним, оскільки він містить інформацію про те, що відповідачка [PERSON] зареєстрована в ньому з 22.02.2003 року, а при дослідженні її паспорта у судовому засіданні 20.11.2015 року було встановлено, що у паспорті реквізити реєстрації вказані як 22.02.2006 року, оскільки щодо предмету спору вказані дані мають опосередковане відношення (спір йде про встановлення факту не проживання [PERSON] у спірному будинку), її реєстрацію місця у спірному будинку ніхто зі сторін у справі не оспорює. При цьому відповідачка [PERSON] не була позбавлена права на витребування вказаних доказів ще під час першого судового засідання 29.07.2015 року, коли отримала позовну заяву з додатками та могла порівняти дані довідки та свого паспорту, однак до судового засідання 20.11.2015 року з незрозумілих причин наданим їй правом не скористалася. Також факт не проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] у спірному будинку доводить довідка від 05.10.2015 року без номеру за підписом районного педіатра [PERSON] (а.с. 70), яка була уточнена довідкою №08-607 від 02.11.2015 року за підписом головного лікаря КЗОЗ «ПЦПМСД» [PERSON], заперечень на яку у сторін не було і яка підтверджує, що [PERSON] не мешкає за вказаною адресою з 2011 року (при цьому її адреса проживання: [INFO], а [PERSON] фактично мешкає за адресою: м. Первомайський, с. Сиваш, вул. Радянська, 40 (а.с. 87)). Доводи відповідача [PERSON], що вона фактично придбала спірний будинок у померлої матері позивача по справі жодним доказом по справі не підтверджуються. Доводи свідків [PERSON] та [PERSON] щодо наявності у будинку особистих речей відповідачів суд сприймає критично, оскільки належних доказів (чеків на покупку, розписок, фотографій, тощо) суду надано не було, а інші докази по справі у своїй сукупності разом з показаннями представника третьої особи по справі, який оглядав будинок 10.09.2015 року вказують на те, що такі речі, як і господарство (кури, гусаки) у відповідачів за вказаною адресою взагалі відсутні. Показання свідка [PERSON] суд не бере до уваги, оскільки повідомлені нею факти щодо предмету спору (факт не проживання відповідачів у будинку) жодної доказової бази не містять. Наявність меблів у спірному будинку, які належать саме відповідачам (2 дивани, комод, телевізор та шафа) будь-яким доказами по справі теж не підтверджені (чеки на покупку, розписки, фотографії, тощо), що також вказує на те, що вони відповідачам не належать. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу кожна сторона у справі зобовязана довести ті обставини,на які вона посилається як на вимогу своїх вимог та заперечень, а згідно з ч.3 ст. 213 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст. 214 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Крім того, факт відключення від електроенергії спірного будинку позивачем по справі, що підтверджується листом [PERSON] районного відділення «Харківенергозбут» за №46е/39-772 від 18.08.2015 року (а.с. 48) вказує на те, що досягти з відповідачами згоди щодо умов проживання у спірному будинку позивач не змогла та не може вважатися перешкодою у проживанні, оскільки відповідачі не надали доказів того, що вони як мешканці будинку були згодні оплачувати рахунки за електроенергію. Наданий до суду відповідачами рахунок від 20.03.2014 року на суму 66,41 грн. (а.с. 29) лише підтверджує факт не проживання відповідачів у спірному будинку (відсутність споживання електроенергії за лютий 2014 року) та не може слугувати згодою на оплату рахунків за електроенергію. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] у будинку за адресою: Харківська область, м. Первомайський, с. Сиваш, вул. Зеленогріська, 12 не проживають з 2011 року, а тому вони повинні бути визнанні такими, що втратили право користування вказаним житловим будинком. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи те, що відповідачі, як встановлено у судовому засіданні чинять позивачці перепони у користуванні належним їй майном, а саме не допускають її до житлового будинку, то вони підлягають виселенню з цього будинку без надання їм іншого житлового будинку. При цьому суд погоджується з думкою представника відповідачів, щодо того, що в даному випадку неможливо застосувати положення ст. 405 Цивільного кодексу України та ст. 156 Житлового кодексу УРСР, оскільки вказані норми регулюють відносини між членами сім`ї власника житла, що не має місце бути у даному випадку, а тому застосуванню в даному випадку підлягають норми ст.ст. 71,72 та 109 ЖК УРСР за аналогією закону. В той же час норму закону, яку потрібно застосувати у конкретній справі визначає саме суд, а не позивач у своїй заяві відповідно до п.4 ч.1 ст. 214 ЦПК України. Згідно з ч.8 ст. 8 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону). Відповідно до ч.1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а згідно зі ст. 72 вказаного кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Щодо позовних вимог до неповнолітньої [PERSON], то в цій частині позивачу слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 3 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року, яка була ратифікована постановою Верховної [PERSON] України №789-XIIвід 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а згідно з ч.1 ст. 26 конвенції держави-учасниці визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним законодавством. Відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієничних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Судом встановлено, що реєстрація малолітньої [PERSON] у спірному житловому будинку відбулася 09.09.2009 року у порядку встановленому чинним законодавством, з того року [PERSON] потребує поліпшення житлових умов, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 10.09.2015 року (а.с. 97). Тому суд вважає, що вона не повинна нести відповідальність за дії її матері [PERSON] щодо не проживання у вказаному приміщенні. Крім того, суду не було надано жодних доказів, що [PERSON] має інше жиле приміщення для проживання, яке належить її матері на праві власності, а тому підстав визнавати її такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: Харківська область, м. Первомайський, с. Сиваш, вул. Зеленогірська, буд. 12, у суду не має. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Стосовно судового збору, то суд зазначає, що враховуючи задоволення позову частково відповідно до норм ст. 88 ЦПК України стосовно повнолітніх [PERSON] та [PERSON] з них окремо з кожної на користь [PERSON] слід стягнути половину сплаченого позивачем судового збору у розмірі 121,80 грн., а загалом 243,60 грн. Стосовно витрат на правову допомогу у розмірі 350,00 грн., які позивач просить стягнути з відповідачів за оформлення позову до суду (а.с. 18), то суд зазначає наступне. Відповідно до норм п.47 та п.48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», враховуючи винесення рішення на користь позивачки, витрати на правову допомогу належними доказами не підтверджені, оскільки окрім квитанції від 02.07.2015 року, яка не відповідає нормам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» (не містить номера за порядком), до квитанції не доданий витяг з реєстру фізичних осіб-підприємців стосовно реєстрації станом на 2015 рік самозайнятої особи адвоката [PERSON]Б, інших доказів надання правової допомоги суду не надано, зокрема і щодо розрахунку, в якому саме процентному відношенні від мінімальної заробітної плати між стороною та її представником було встановлено розмір винагороди (від 5% до 40% мінімальної заробітної плати) і за які саме дії, а тому вказана вимога підлягає відхиленню. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтвердженні та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial