Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

06 жовтня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району, треті особи: Управління Держземагенства у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області та Верхньодніпровська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання права власності на ? частку земельної ділянки в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.12.2010 р. померла його мати [PERSON], яка на момент смерті була зареєстрована за адресою: [INFO]. На день її смерті залишилось спадкове майно: одна четверта частки земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2.115 га, що знаходиться на території Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району, що належала померлій на підставі Додаткового Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23.07.2010р. Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за реєстром №2999. Вартість ? частки земельної ділянки становить 36059.81 грн. Він звернувся до Верхньодніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але постановою від 11.07.2014р. було відмовлено у видачі свідоцтва через відсутність правовстановлюючого документу на ? частку земельної ділянки, що не дає змоги встановити факт належності земельної ділянки померлій [PERSON], на підставі чого позивач просить визнати за ним право власності на одну четверту частку земельної ділянки в розмірі 2.115 гектара, кадастровий номер 1221084100010420297, що знаходиться на території Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району в порядку спадкування за законом після померлої 16.12.2010р. [PERSON]. В судове засідання позивач зявився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, вказаних в позовній заяві. Надалі надав заяву з проханням розглядати справу за його відсутністю (а.с.100). Представник відповідача в судове засідання з'явився, проти задоволення позову не заперечував. Третя особа: Управління Держземагенства у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області, в судове засідання зявилася, проти задоволення позову не заперечувала. Надалі надала заяву в якій просила розглянути справу за відсутністю представника управління (а.с.94) Третя особа: відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, в судове засідання не зявилася, про час, день та місце судового засідання повідомлена належним чином. Надала суду клопотання про розгляд справи без участі представника (а.с.87). Третя особа: Верхньодніпровська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, в судове засідання не зявилася, про час, день та місце судового засідання повідомлена належним чином. Надала суду заяву про розгляд справи без її участі (а.с.21) Третя особа: [PERSON], в судове засідання не зявилася, про час, день та місце судового засідання повідомлена належним чином. Надала суду заяву про розгляд справи без її участі, а також зазначала, що проти задоволення позову не заперечує (а.с.98). Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, представника Управління Держземагенства у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до копії Державного акту на право приватної власності IІ-ДП №047161, [PERSON] був власником земельної ділянки загальною площею 8,460 га, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради; землю передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Державний акт виданий 19.10.2001р. та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1746 (а.с.35). 06 травня 2008 року [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-КИ №222819, виданим 06 травня 2008 року виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с.36). Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входила, зокрема, вищезазначена земельна ділянка. Як убачається із змісту спадкової справи №743/2008 до майна померлого 06 травня 2008 року [PERSON], Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частки земельної ділянки отримав позивач [PERSON] (а.с.42-43) та Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частки земельної ділянки отримала [PERSON] (а.с. 44-45), але право власності на земельну ділянку спадкоємці не зареєстрували. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК). Отже [PERSON] набула право власності на ? зазначену земельної ділянки та отримала документи (Свідоцтво про право на спадщину за законом), що підтверджують це право, в порядку передбаченому чинним законодавством. Само по собі нездійснення державної реєстрації права власності не тягне за собою недійсність Свідоцтва про право на спадщину за законом або припинення права власності, яке набуто в порядку спадкування, оскільки така підстава припинення права власності не передбачена діючим законодавством. 16 грудня 2010 року [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії 1-КИ №368933 виданим 16 грудня 2010 року виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с. 58). За життя [PERSON] склала Заповіт від 03 вересня 2008 року, відповідно до якого зробила розпорядження на випадок своєї смерті, а саме земельну частку (пай), яка належить їй на підставі Державного Акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ДП №047160, виданого на підставі рішення сесії Дмитрівської сільської ради народних депутатів за №238-19/ХХІІІ від 19 жовтня 2001 року та вклади з рахунків №9155440 та №1607 вона заповідала [PERSON] (третя особа) (а.с.57). З заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом до Верхньодніпровської нотаріальної контори звернулася [PERSON] (а.с.51; 55). Також до Верхньодніпровської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом звернувся позивач (а.с. 79). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.07.2014р., державний нотаріус Верхньодніпровської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку вищезазначеної земельної ділянки в звязку з тим, що позивачем не надано оригіналу правовстановлюючого документу на земельну ділянку. Також державним нотаріусом зазначено, що позивач є сином померлої [PERSON] (а.с.85). Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (чч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України). Згідно зі ст.ст. 1217, 1223 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст.ст. 1258, 1261 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтями 1268, 1269 ЦК України, передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи вищевикладене, а також те що, спадкодавець на день смерті був власником ? частки земельної ділянки; позивач є спадкоємцем першої черги, прийняв спадщину шляхом подачі до нотаріальної контори відповідної заяви; інші особи, зокрема відповідач та [PERSON] не заперечують проти визнання права власності за позивачем, то позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Обовязок суду вирішити питання про розподіл судових витрат передбачений ст. ст. 214, 215 ЦПК України. При цьому суд зазначає, що норми ст. ст. 88, 214, 215 ЦПК України є нормами процесуального права, носять імперативний характер та не можуть бути змінені за згодою сторін (за виключенням випадків укладання мирової угоди). Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 360 (триста шістдесят) грн. 60 коп. (а.с.1).

Outcome: approved