Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

04 травня 2016 року позивач звернулась з позовом до відповідача, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння № 131 по вул. Шевченко в с. Пересадівка Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що з 18 вересня 1993 року відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованого шлюбу. 14 липня 1994 року у них народилась донька [PERSON]. Перебуваючи у шлюбі з відповідачем ними за спільні кошти був придбаний житловий будинок № 131 по вул. Шевченко в с. Пересадівка Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області. Договір укладений на Товарній біржі Нерухомість-Південь між [PERSON] та [PERSON] Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2014 року договір купівлі-продажу посвідчений на Товарній біржі Нерухомість-Південь визнаний дійсним. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 серпня 2013 року шлюб між сторонами був розірваний. Протягом останніх років, після розірвання шлюбу, відповідач [PERSON] погрожує їй та доньці, що залишить їй без житла. Вважає, що оскільки житловий будинок був придбаний в період шлюбу, має право на 1/2 його частину. Ухвалою суду від 06 травня 2016 року позивачу відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п. 2 ч. 2 ст. 122 ЦПК України. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16 червня 2016 року ухвала суду про відмову у відкритті провадження скасована, а справа направлена до суду для вирішення питання про відкриття провадження. Представники позивача в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги свого довірителя в повному обсязі, просили їх задовольнити та підтвердили обставини зазначені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову посилаючись на те, що будинок має статус самочинного будівництва, так як після його придбання було проведено капітальний ремонт та перепланування, добудовані допоміжні приміщення без відповідного дозволу, в звязку з чим він не підлягає поділу. Крім цього, вказували, що є рішення суду, яким поділено майно подружжя та яке набуло законної сили. Цим рішенням відмовлено у поділі будинку шляхом визнання права власності по ? частині за кожним з подружжя, так як будинок є обєктом самочинного будівництва. З часу ухвалення рішення ситуація не змінилась. Заперечували щодо надання допомоги з боку сестри позивачки свідка [PERSON] Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суд дійшов наступного висновку. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя розяснено, що до складу майна, яке підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Частиною 4 статті 70 СК України визначено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 22,23,29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. При цьому необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено в судовому засіданні, сторони перебували у шлюбі з 18 вересня 1993 року, який розірваний рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 серпня 2013 року. (а.с. 13, 16). 21.04.1998 році між [PERSON] та [PERSON] на Товарній біржі Нерухомість-Південь був укладений договір купівлі-продажу будинку № 131 по вул. Шевченко в с. Пересадівка Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області, зареєстрований в Журналі біржових операцій за № 1994 (а.с. 15). Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2014 року зазначений договір купівлі-продажу визнаний дійсним. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що будинок був придбаний у 1998 році та потребував капітального ремонту. Таким чином, зазначений житловий будинок придбаний під час шлюбу та є спільним сумісним майном подружжя. Суд вважає, що позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на ? спірного житлового будинку підлягають задоволенню, оскільки будинок був придбаний у період шлюбу між сторонами, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, належить їм у рівних частках, так як в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження факти щодо існування шлюбного договору або будь-яких домовленостей між сторонами. З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача щодо існування рішення, яке набуло законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки, як зазначено в ухвалі апеляційного суду Миколаївської області від 16 червня 2016 року, предметом спору є вимога про визнання права власності на ? частку у спільному майні подружжя, в той час як у рішенні, що набуло законної сили, ставилось питання про поділ майна подружжя, де до переліку , що підлягало поділу, було зазначено житловий будинок « 131 по вул. Шевченка в с Пересадівка» і в задоволенні саме цих вимог судом було відмовлено в поділу, оскільки нерухоме майно було обєктом самочинного будівництва і не підлягало поділу.

Outcome: approved