Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

07.09.2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовними вимогами про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 8456,28 грн., стягнення моральної шкоди в розмірі 8000 грн. та матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 2214,80 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з вересня 2010 року вона працювала на посаді вихователя в дошкільному навчальному закладі (ясла-садку) с. Комар Великоновосілківського району Донецької області. Наказом директора ДНЗ Вітер Н.Ю. від 04.11.2015 р. її було звільнено з роботи на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 02.03.2016 р. її поновлено на роботі на посаді вихователя. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 15.06.2016 р. рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 02.03.2016 р. залишено без змін. При ухваленні рішення судом не було стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Тому просить стягнути з відповідача Комарської сільської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.11.2015 р. по 02.03.2016 р. в сумі 8456,28 грн. Крім того, наприкінці року вона повинна була піти у відпустку і отримати матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати. Однак, оскільки вона була звільнена з виплатою компенсації за невикористану відпустку, вона була позбавлена матеріальної допомоги, тому просить також стягнути н користь матеріальну допомогу за оздоровлення в розмірі 2214,80 грн. Крім того, в зв'язку з незаконними діями відповідача їй була спричинена моральна шкода, яка полягає у тому, що внаслідок звільнення були втрачені нормальні життєві зв'язки, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, витрачання коштів на адвоката для захисту своїх прав, неодноразові поїздки до районного центру на судові засідання, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, необхідність виправдовуватись перед колегами та батьками дітей, яких вона виховувала, доводячи, що є добросовісним працівником та вихователем. Крім того, вона сама виховує трирічну дитину і її робота була єдиним джерелом існування. А в зв'язку з незаконним звільненням вона вимушена була позичати гроші у знайомих, що також мало наслідком моральні страждання, які вона оцінює в розмірі 8000 грн. та просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що до теперішнього часу заробітна плата за час вимушеного прогулу їй не виплачена. Відповідачі в судове засідання повторно не з'явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи. Причини неявки суду не повідомили.Враховуючи викладене, суд вважає можливим справу розглянути без участі відповідача. Під час попереднього судового засідання у іншому складі суду Комарською сільською радою надано письмові заперечення на позов, відповідно до яких Комарська сільська рада позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду за захистом свого порушеного права. Також зазначили, що позивачем не доведено заподіяння їй моральної шкоди. Стосовно матеріальної допомоги зазначили, що при звільненя позивачу була виплачена компенсація нза невикористану відпустку в сумі 3452 грн. 40 коп., а тому для виплати матеріальної допомоги на оздоровлення немає законних підстав (а.с. 26-28). Враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим справу розглянути без участі відповідача, провівши заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала на посаді вихователя в дошкільному навчальному закладі (ясла-садку) с. Комар Великоновосілківського району Донецької області. Наказом директора ДНЗ Вітер Н.Ю. від 04.11.2015 р. позивача було звільнено з роботи на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 02.03.2016 р. її поновлено на роботі на посаді вихователя (а.с. 6-7). Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 15.06.2016 р. рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 02.03.2016 р. залишено без змін (а.с. 10-13). Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. При ухваленні рішення судом не було стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у своїй постанові від 16.12.2015 р. у справі № 6-648цс15, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Останніми фактично відпрацьованими позивачем місяцями є вересень та жовтень 2015 р. Згідно довідки Комарської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області від 03.10.2016 р. заробітна плата [PERSON] у вересні 2015 р. складає 2271,60 грн., у жовтні 2015 р. - 2158,00 грн. Отже, середньомісячна заробітна плата позивача за останні два місяця які перебували дню звільнення, складає 2271,60 грн. + 2158,00 грн. = 4429,60 грн. / 2 = 2214,80 грн. Згідно листа Мінсоцполітики від 09.09.2014р. № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» кількість робочих днів у вересні та жовтні 2015 року становить 44 дні. Отже, середньоденна заробітна плата складає 4429,60 грн. / 44 дні = 100,67 грн. Згідно довідки Комарської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області від 18.08.2016 р. № 136 кількість робочих днів за період з 04.11.2015 р. по 02.03.2016 р. складає 84 дні (а.с. 14). Тому середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу складає 100,67 грн. х 84 дні = 8456,28 грн. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Заперечення відповідача в тій частині, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є заробітною платою а тому до нього застосовується тримісячний строк позовної давності суд вважає таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Вказане конституційне право позивача на своєчасне отримання заробітної плати є порушеним. Середній заробіток за час вимушеного прогулу є тією заробітною платою, яку позивач мала отримати, якщо б її права не були порушені відповідачем внаслідок незаконного звільнення. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню. Суд також вважає, що внаслідок незаконного звільнення позивачу [PERSON] було заподіяно моральну шкоду. Разом з тим, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, передбачений тримісячний строк. Позивач дізналась про порушення свого порушеного права у день звільнення - 04.11.2015 р., тобто право на звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди виникло у неї 05.11.2015 р. Отже, враховуючи, що тримісячний строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права в частині відшкодування моральної шкоди сплив 05.02.2016 р., суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині. Стосовно позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 57 Закону України «Про освіту» педагогічним і науково-педагогічним працівникам гарантовано виплату допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Отже, надання щорічної основної відпустки є основною умовою для виплати допомоги на оздоровлення. Оскільки позивачем не реалізовано своє право на відпустку у 2015 році, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення задоволенню не підлягають. Крім того, право надавати працівникам органів місцевого самоврядування матеріальну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати надано керівникам органу місцевого самоврядування у межах установленого фонду оплати праці. Орган місцевого самоврядування фінансуються за рахунок бюджетних коштів в межах, визначених Бюджетним кодексом України та Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік. Отже, донарахування допомоги у наступному фінансовому році та виплата двох і більше допомог впродовж одного календарного року законодавством не передбачено. Згідно представленої суду квитанції, позивачем оплачено послуги адвоката, пов'язані зі складанням позовної заяви, в розмірі 400 грн., які підлягають стягненню з відповідача Комарської сільської ради. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України суд також вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь держави судовий збір в розмірі 275,60 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial