Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

05.12.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить стягнути грошові кошти: за період з 07.10.2014 року по 10.11.2016 року: інфляційні втрати у розмірі 78 958,01 грн., 3% річних у розмірі 7258, 15 грн., за період з 11.11.2016 року по 04.12.2018 року: інфляційні втрати у розмірі 27017,95 грн., 3% річних у розмірі 6927, 48 грн., усього стягнути 120161, 59 грн., та відшкодувати судові витрати у справі. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 11.12.2018 року було відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 01.07.2014 року Київським районним судом м. Харкова було прийнято заочне рішення про стягнення на його користь з [PERSON] подвійного розміру завдатку за попереднім договором та грошових коштів згідно розписки на загальну суму 115284, 03 грн. Заочне рішення набрало законної сили 07.10.2014 року, у зв*язку з чим був виданий виконавчий лист та пред*явлений до примусового виконання. 12.05.2015 року рішенням Апеляційного суду Харківської області заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 липня 2014 року було змінено в частині розміру суми стягнення та ухвалено стягнути з [PERSON] грошові кошти у сумі 116224,23 грн. Листом від 24.09.2018 року Київський відділ державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області повідомив його, що 10.11.2016 року відповідачем на користь позивача було частково сплачено суму боргу у розмірі 3500 грн. і станом на день подання позову сума боргу складає 111783,43 грн. Посилаючись на вимоги ст.ст. 525,526,599,611,625 ЦК України просить стягнути з відповідача інфляційні витрати та 3% річних за невиконання рішення суду. Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на дану позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на доводи, викладені в заяві. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, при цьому відповідач підтвердив, що дійсно на виконання рішення суду сплачено лише 3500 грн. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 01 липня 2014 року Київським районним судом м. Харкова було постановлено заочне рішення у цивільній справі №640/3701/14-ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення у подвійному розмірі завдатку за попереднім договором від 19.12.2013 року в сумі 100000 грн. та грошових коштів згідно розписки від 04.02.2014 року в сумі 14142,60 грн., та судові витрати 1141,43 грн., усього стягнуто 115 284,03 грн. (а.с. 15-18). За представленими суду даними дане заочне рішення набрало законної сили 07.10.2014 року, у зв*язку з чим був виданий виконавчий лист про стягнення вищезазначеної суми з відповідача та пред*явлений до виконання до Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області. (а.с. 19-21). Також судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12.05.2015 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 липня 2014 року було змінено в частині збільшення розміру суми стягнення та ухвалено стягнути з [PERSON] грошові кошти у сумі 116224,23 грн. (а.с. 25-26). Згідно листа Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області від 24.09.2018 року боржником [PERSON] в порядку виконання було сплачено 3500 грн. В судовому засіданні [PERSON] також повідомив, що інших погашень заборгованості ним не було здійснено. А відтак, суд погоджується з розрахунком позивача щодо заборгованості станом на час подання позову у розмірі 111783,43 грн. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором оренди нерухомого майна, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-231. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Така позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15ц, у якій Велика Палата Верховного Суду зазначила про необхідність відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Таким чином, суд погоджується з доводами позивача про те, що наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат та процентів річних за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України та є обґрунтованими вимоги позивача. Доводи заперечень, які викладені у відзиву не спростовують даних висновків суду. Також,суд погоджується з розрахунком позивача щодо інфляційних втрат та 3 річних, який складається: за період з 07.10.2014 року по 10.11.2016 року: інфляційні втрати у розмірі 78 958,01 грн., 3% річних у розмірі 7258, 15 грн., за період з 11.11.2016 року по 04.12.2018 року: інфляційні втрати у розмірі 27017,95 грн., 3% річних у розмірі 6927, 48 грн., усього 120161, 59 грн. Доказів на спростування даного розрахунку суду не надано. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені витрати позивачем по оплаті судового збору.

Outcome: approved