Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

05 вересня 2018 року до Словянського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 жовтня 1987 року вони із відповідачем зареєстрували шлюб у Відділі записів актів громадянського стану Словянського виконкому Україна. Спільне життя між подружжям не склалося у звязку із відмінністю характерів та поглядів на сімю. Ведення спільного господарства між ними та спільного проживання припинено. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. За наведених обставин, позивач просив суд ухвалити рішення яким розірвати шлюб укладений ним із відповідачкою 10 жовтня 1987 року та зареєстрований у Відділі записів актів громадянського стану Словянського виконкому Україна за актовим записом № 970. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити за його відсутністю, позов задовольнити. Відповідач [PERSON] будучи повідомленою про місце, дату та час розгляду справи у судове засідання не зявилась, подала до суду заяву в якій позовні вимоги визнає повністю, розгляд справи просила проводити у її відсутності. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 10 жовтня 1987 року. Шлюб між ними зареєстрований у Відділі записів актів громадянського стану Словянського виконкому Україна за актовим записом № 970, що стверджується свідоцтвом про одруження серія: V-НО 258800 (а.с. 16). Спільне життя між подружжям не склалося у звязку із відмінністю характерів та поглядів на сімю. Ведення спільного господарства між ними припинено. Спільно проживати сторони припинили. Спору з приводу поділу спільного майна немає. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб. У звязку із цим, судом у відповідності із ст. 82 ЦПК України, визнані вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Відповідно до п. п. 10,11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. За приписами\~статті 89\~ЦПК України, суд\~оцінює докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~обєктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень статті 51\~Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При вирішенні питання про розірвання шлюбу, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, суперечило б інтересам одного з них. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, оскільки встановлено, що подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу є неможливим і суперечить\~ інтересам позивача. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідач має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] до суду не зявилась, не висловила своє бажання про зміну прізвища, суд не вирішує питання про відновлення дошлюбного прізвища, оскільки відповідно до ч.1 ст.113 Сімейного кодексу України, право на вибір прізвища після розірвання шлюбу належить особі, яка змінила таке прізвище, в даному випадку відповідачці [PERSON]. У звязку із цим, враховуючи, що відповідачка просить після розірвання шлюбу змінити її прізвище на дошлюбне «Шаповалова», суд приходить до висновку, що слід його змінити. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, повязані із зверненням до суду із даним позовом. На підставі наведеного,

Outcome: approved