Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

05.01.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати незаконним рішення ОМР від 06.03.2006 року № 5517-ІV про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0803 га, розташованої по [ADDRESS]; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку за кадастровим номером № [NUMBER] від 09.06.2006 року зареєстрованого за № 010650500834, виданого на ім'я [PERSON]; скасувати запис про реєстрацію акту серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,0803 га, розташованої по [ADDRESS], виданого 09.06.2006 року на ім'я [PERSON] При цьому, позивач посилається на те, що йому на праві власності належить 8/9 частин житлового будинку [ADDRESS], а 1/9 вказаного будинку належить [PERSON] Рішенням Одеської міської ради № 5517-IV від 06.03.2006 року передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0803 га по [ADDRESS]. Позивач посилається на те, що рішенням № 5517-IV від 06.03.2006 року Одеська міська рада фактично змінила форму власності співвласників будинку [NUMBER] зі спільної часткової власності на приватну часткову власність, оскільки узгодження меж земельної ділянки [NUMBER] без згоди позивача порушує його права в реалізації рішення Одеської міської ради від 25.06.2014 року № 4820- IV, у зв'язку із чим позивач змушений звернутися до суду із позовом. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали та просять його задовольнити. Представник Одеської міської ради Стасі Я.В. заперечувала проти задоволення позову, при цьому вказала, що позивачем не надано доказів на підтвердження вимог, позивачем невірно обрано спосіб захисту та позов ґрунтується на припущеннях. Доводи позивача, що рішенням Одеської міської ради № 5517-IV від 06.03.2006 року змінено форму власності співвласників будинку [NUMBER] не відповідають дійсності, оскільки вказане рішення стосується правового статусу землі, а не будинку. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні підтримав надані письмові заперечення на позовну заяву та вказав, що жодних порушень відповідачами при здійсненні приватизації земельної ділянки допущено не було. Позивач ніколи не був суміжним землекористувачем із відповідачем, оскільки земельна ділянка позивача не має суміжних меж із земельною ділянкою [PERSON] Представник вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки державний акт на право власності на землю [PERSON] видано у 2006 році, та позивачем не заявлено клопотання про поновлення строку. Представник третьої особи Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Шкрібляк М.І. заперечувала проти задоволення позову, оскільки позивачем не доказано яким чином рішення Одеської міської ради № 5517-IV від 06.03.2006 року перешкоджає позивачу отримати державний акт на право власності на землю, а якщо і є будь-які порушення його прав як землекористувача, то позивач не вірно обрав спосіб захисту своїх прав у даній справі. Представник також вказала, що неможливо застосовувати строк позовної давності, оскільки позивачем взагалі не доведено факт порушення його прав. Інші учасники справи до судового засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, причини неявки суду невідомі. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріли справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, рішенням Одеської міської ради № 4820- IV від 25.06.2014 року надано дозвіл [PERSON] на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки у м. Одесі за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /а.с. 4/. На підтвердження вимог позивача, судом досліджено договір про право забудови 09.01.1939 року /а.с. 18-21/; рішення про скасування рішення виконкому Київської райради № 950 від 19.11.1982 року /а.с. 22/; ухвалу судової колегії по цивільним справва Одеського обласного суду від 03.08.1983 року /а.с. 23/; довідку Державного архіву Одеської області № М-856 від 25.06.2009 року/ а.с. 24/; висновок № 6107 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі № 2-2832/10 від 25.11.2010 року /а.с. 54-71/. Вказані письмові докази підтверджують, що позивач не являється суміжним землекористувачем із відповідачкою [PERSON] та не підтверджують доводи сторони позивача, що діями як [PERSON], так і ОМР допущено порушення прав позивача [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 2 ст. 95 ЗК України, порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до п. 1.13 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі /що діяла на момент видачі [PERSON] державного акта на право власності на землю/, складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об'єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правоустановних документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією. Пункт 1.16. вказаної Інструкції, регулює складові технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою. Судом досліджено, надані представником відповідача [PERSON] - [PERSON], письмові докази на спростування доводів позивача, а саме: технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель за адресою: [ADDRESS], здійснену у 2005 році ІТЦ «Аргумент» /а.с. 85-130/, рішення Одеської міської ради № 5517-IV від 06.03.2006 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, передання безоплатно у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0803 га за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель із земель, раніше наданих у користування /а.с. 131/; державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0803 га за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /а.с. 132/. Таким чином, судом встановлена відсутність порушень порядку оформлення правовстановлюючої документації відповідача [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0803 га за адресою: [ADDRESS], що спростовує доводи позивача у цій частині. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт порушення прав [PERSON] як відповідачем [PERSON], так і рішенням Одеської міської ради № 5517-IV від 06.03.2006 року. Вказане рішення ОМР є законним, та таким що не порушує прав позивача. Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦПК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд погоджується із поясненнями представника третьої особи Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Шкрібляк М.І. стосовно неможливості застосовування строку позовної давності, оскільки за змістом частини 1 статті 261 ЦК України позовна давність застосовується тільки за наявності порушення права особи, а позивачем у даній справі взагалі не доведено факт порушення його прав. За таких обставин, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] в обраному ним варіанті способу захисту прав не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені.

Outcome: dismissed