Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

06 липня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначив, що у 2014 році він познайомився з відповідачкою та вони почали зустрічатися. [INFO] у них народився син - [PERSON]. Відповідачка не хотіла ставати матір'ю та ця дитина була для неї небажана. Одразу після народження сина та реєстрації його народження відповідачка фактично відмовилася від нього, передала дитину позивачу та поїхала до Російської Федерації на постійне проживання. Син залишився жити з позивачем. Більше сторони одне одного не бачили, жодним чином не контактували. Відповідачка не намагалася зв'язатися з позивачем, щоб дізнатися про сина, будь-якої турботи про нього не проявляла. У зв'язку з тим, що відповідачка не виконує свої обов'язки щодо виховання та утримання дитини, позивач просить суд позбавити її батьківських прав щодо сина [PERSON], та стягнути з неї на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини від усіх видів її доходів, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу в його відсутність, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про явку в судове засідання був повідомлений належним чином. Згідно зі ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2016 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав. Суд, дослідивши надані докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і запереченні сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у свідоцтві про народження [PERSON], [INFO], зазначений батьком. Матір'ю дитини зазначена [PERSON] (а.с. 7). Згідно довідки про склад сім'ї, малолітній [PERSON] проживає з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS]. З вказаної довідки вбачається, що мати дитини за вказаною адресою не зареєстрована та не мешкає. Згідно акта обстеження умов проживання дитини, складеного працівниками ОП УССД Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] повністю виконує свої обов'язки щодо виховання, утримання дитини [PERSON]. З довідки КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» від 03.02.2016 року вбачається, що дитина [PERSON] наглядається лікарем-педіатром. Зі слів дільничного лікаря та медичної сестри - матері дитини не бачили жодного разу. На первинному огляді та при щомісячних відвідуваннях амбулаторії з дитиною був батько та бабуся. Дитина з народження на штучному вигодовуванні. Про матір інформації немає. Згідно висновку Бабушкінської районної у м. Дніпрі ради як органу опіки та піклування № 13/15-5 від 15.01.2016 року, з метою встановлення умов проживання дитини неодноразово спеціалістами управління була відвідана адреса місця проживання дитини та батька. Встановлено, що для дитини створено всі належні умови, дитина проживає з батьком та іншими членами сім'ї в 4-кімнатній квартирі. Матері на час відвідування в квартирі не було. Зі слів бабусі дитини, мати з ними не проживає і ніколи не проживала, вихованням та утриманням дитини не займається. Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини [PERSON]. З інформації Бабушкінського відділення поліції ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області від 31.12.2015 року вбачається, що будь-яка інформація про приводи, судимості та місце реєстрації [PERSON] в базі даних не значиться. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що з самого свого народження дитина проживає разом з батьком в його квартирі за адресою: [ADDRESS]. Мати дитини - [PERSON], ніколи не навідувалась до сина, не приймала участі в його вихованні, не проявляла уваги та турботи щодо нього, будь-якої допомоги не надавала. [PERSON] весь час самостійно виховує сина. Дитина доглянута, овита турботою батька. Всім необхідним забезпечена. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В судовому засіданні встановлено, що позивач будучи батьком дитини, виконує всі обов'язки пов'язані з розвитком і вихованням дитини, має достатній рівень житлових умов для повноцінного виховання і розвитку дитини, в свою чергу відповідач не бажає виховувати та утримувати дитину. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток свого сина [PERSON], не забезпечує його матеріально. Відповідно до вимог ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Якщо суд при розгляді справи про позбавлення батьківських прав виявить у діях батьків або одного з них ознаки кримінального правопорушення, він письмово повідомляє про це орган досудового розслідування, який в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, розпочинає досудове розслідування. Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Відповідно до ст. 165 Сімейного Кодексу України право звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інших заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 166 Сімейного Кодексу України особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до п. 16 ППВСУ від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. На підставі ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу, тобто, визначення аліментів у твердій грошовій сумі. З урахуванням зазначеного, зважаючи на необхідність всебічного захисту інтересів дитини [PERSON], суд прийшов до висновку про можливість задоволення вимог позивача в повному обсязі та стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача повністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і з урахуванням якнайкращих інтересів дитини є такими, що підлягають задоволенню, оскільки беззаперечно встановлено факт свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками по відношенню до дитини.

Outcome: approved