Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

06 жовтня 2015 року до Межівського районного суду Дніпропетровської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] та [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 04 вересня 2015 року він подзвонив до Межівського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області та повідомив про те, що 04 вересня 2015 року о 09.00 годині [PERSON] пошкодила вхідні двері його домоволодіння, розташованого по вул. Жовтнева, 20, с. Новопавлівка, Межівського району, Дніпропетровської області. В цей день йому зателефонував син [PERSON], який тимчасово проживав зі своєю дружиною [PERSON] в зазначеному вище домоволодінні, що належить позивачу, та повідомив, що [PERSON] пошкодила вхідні двері. Він покинув робоче місце та поїхав до місця розташування домоволодіння, попередньо викликавши дільничного інспектора, який так і не зявився. Біля його домоволодіння знаходилися відповідачі, які після вживання алкоголю почали ображати його нецензурною лайкою та кидати в його бік яблука. Зазначив, що цей факт може підтвердити [PERSON], яка в той час проходила по вулиці. 12 вересня 2015 року йому на телефон дзвонила [PERSON] з приводу цього інциденту та погрожувала смертю, що може підтвердити [PERSON], яка в той час перебувала в нього по справах та чула розмову. Посилаючись на ст.3 Конституції України, ст.ст.23, 297, 1167 ЦК України, постанову Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вважає, що цими діями відповідачі спричинили йому моральну шкоду, оскільки принизили його честь та гідність. Також зазначив, що у звязку зі спричиненням йому значної моральної шкоди, яка виразилася в емоційних та душевних стражданнях і хвилюваннях, це спровокувало загострення захворювання, а саме: гіпертонічної хвороби ІІ ступеню з високим ризиком та кризовим протіканням. Лікування проводилося 11 днів, анамнез: погіршення загального стану повязано з нервово-психічною напругою після конфліктів з невісткою та її матірю. Його витрати на лікування склали 1\~593,50 гривні, які відповідно до ст.1166 ЦК України повинні бути відшкодовані відповідачами. Це позбавило його можливості реалізовувати свої уподобання та бажання, як людини, яка вела досить енергійний спосіб життя, що викликало у нього моральні страждання. Вважає себе ошуканим та безпідставно ображеним, що негативно позначилося на його психічному стані, змусило його сильно нервувати та переживати. Дії відповідачів, окрім лікування, порушили його життєвий уклад, змусили його відстоювати свої права у судовому порядку, витрачати на це багато часу. Моральну шкоду оцінював в 20\~000 гривень, яку згодом оцінив у 40\~000 гривень внаслідок необхідності її відстоювання в судовому порядку. Просив суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] моральну шкоду в розмірі 20\~000 гривень; матеріальну шкоду в розмірі 1\~593 гривень та судовий збір. Під час судових засідань збільшив свої позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди до 40\~000 (сорока тисяч) гривень. У судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали вимоги, викладені у позовній заяві, просять суд позов задовольнити у повному обсязі. Позивач під час надання пояснень підтвердив факти, викладені у позові, та доповнив, що відповідач [PERSON] є дружиною його сина, який вирішив розлучитися, постійно брала в нього гроші. Перед інцидентом на лікування від хвороби, яка була несерйозна. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її донька [PERSON] лягала в лікарню, в неї не було грошей. Треба було складати сіно, але у доньки не було фізичної можливості, у звязку з цим вона лягла до лікарні. Грошей її чоловік не дав, вона для цього зарізала корову. Двері не ламали, на них випала дощечка. Коли вони прийшли до зазначеного домоволодіння, вони сказали [PERSON], що їм потрібно забрати речі, він дав їм на це 10 хвилин, напоїв чаєм. Вийшли на вулицю, [PERSON] пішла до магазину, купила ковбасу та хліб. [PERSON] зазначила, що вона особисто алкоголь взагалі не вживає, донька на той час лікувалася, має алергію і їй також категорично заборонено вживати алкоголь. 3 години сиділи біля будинку позивача, вона стриглася. Позивач став знімати на камеру, після цього вона взяла пеньок та продовжила стригтися біля іншого двору. Позивач кричав на жінку, яка її стригла. Коли вони уїжджали та сідали в машину, хотіли забрати собаку, якого звуть Степан. Він не слухався [PERSON], вона на нього виказувала. Нецензурною лайкою до позивача вона не висловлювалася, все, що він каже, неправда. Просить суд відмовити йому в задоволенні позовних вимогах у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердила показання, які були надані [PERSON], та доповнила, що коли вона лежала в лікарні, позивач та його син її чоловік все продали, вона не забрала всіх своїх речей, ходить в чужих. Коли вона подзвонила [PERSON], він сказав, що всі спалив. Також позивач приставав до неї, коли вона в нього прибирала. Сідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що перебуває з позивачем в сусідських відносинах, з відповідачами в жодних відносинах не перебуває. 04 вересня 2015 року йшла до дітей в гості, проходячи по вулиці, почула крик нецензурною лайкою. Побачила, що це кричала [PERSON], яка також кидала яблука в бік [PERSON] Він, в свою чергу, відповідав по-доброму, не лаявся. Собаки не бачила. Стосовно [PERSON] точно сказати не змогла, чи сварилася вона на позивача, проте нецензурної лайки з її боку не чула. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що раніше зустрічалася з позивачем, залишилися товариські стосунки, приїжджає до нього за літературою, з відповідачами в жодних відносинах не перебуває. 12 вересня 2015 року приїжджала до [PERSON], коли була в нього, йому на телефон подзвонив невідомий номер. Почула, як невідома їй жінка сказала йому: «Піду в церкву, запечатаю, ти, сука стара!», та поклала трубку. Коли вона запитала, хто дзвонив, той відповів що мати [PERSON]. Колись вона хотіла жити з [PERSON], вона її знала, він їх знайомив. Проте точно сказати не могла, хто саме дзвонив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з позивачем має неприязні відносини, відповідачі є її родичами. 04 вересня 2015 року, приблизно о 06.00 годині, вона разом з [PERSON] та [PERSON] приїхали в с. Новопавлівка. Вона пішла по своїм справам, а вони по речі до будинку сина [PERSON], були тверезі. Коли вирішила свої питання, зібралася їхати додому, проходила біля будинку [PERSON], бачила, що біля двору лежать зібрані речі, бігали собаки. Всі між собою балакали нормально, ніхто не бився. 12 вересня 2015 року чула, як [PERSON] розмовляла з [PERSON], ніхто йому не загрожував. Вона взяла дві пляшки молока та пішла. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивача бачить перший раз, з відповідачами перебуває в добрих стосунках. Пояснила, що в день інциденту вона нікого зі сторін по справ не бачила. До цього, точне число назвати не змогла, приїжджала з сином допомогти [PERSON] викопати картоплю. [PERSON] та [PERSON] посварилися ввечері того дня, наступного дня між ними була розмова про гроші на лікування. [PERSON] запитала в [PERSON], нащо він віддав гроші батьку на зберігання, оскільки вони належать їм, вона наторгувала їх. Почали із-за цього сваритися, він її почав бити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивача ніколи не бачив, з відповідачами перебуває в дружніх стосунках. 04 вересня 2015 року після обіду йому подзвонила [PERSON], щоб він забрав її речі. Він приїхав з с. Новопідгороднє в с. Новопавлівка до будинку її колишнього чоловіка. Позивача [PERSON] він там не бачив, [PERSON] погрузила йому декілька пакетів (3-4 штуки) з речами, ще щось та собаку. Вони знаходилися не біля самого двору, а метрах в 30-40 від нього. Ні [PERSON], ні [PERSON] в стані алкогольного спяніння не перебували. Вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом досліджені та надана оцінка таким доказам. Відповідно до положень ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, відповідає обовязок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У звязку з цим, ст.32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ратифікованою Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів, при цьому з урахуванням практики застосування Конвенції, межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечуватися баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права чи інтересу, а відповідно ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації, оскільки, згідно ст.471 Закону «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, якими є, за винятком образи чи наклепу, висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумаченні як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, в тому числі вживання гіпербол, алегорій, сатири, при цьому оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Стаття 269 ЦК України визначає, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом, особисті немайнові права тісно повязані з фізичною особою, особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя, згідно з ч.1 ст.271 ЦК України. Згідно позовної заяви, позивачем на обґрунтування позову про захист честі та гідності, внаслідок чого йому спричинено моральну шкоду, зазначено, що 04 вересня 2015 року о 09.00 годині [PERSON] пошкодила вхідні двері його домоволодіння. Він покинув робоче місце та поїхав до місця розташування домоволодіння, де знаходилися відповідачі, які після вживання алкоголю почали ображати його нецензурною лайкою та кидати в його бік яблука. 12 вересня 2015 року йому на телефон дзвонила [PERSON] з приводу цього інциденту та погрожувала смертю. В звязку з цим загострилася його хвороба, це позбавило його можливості реалізовувати свої уподобання та бажання, як людини, яка вела досить енергійний спосіб життя, що викликало у нього моральні страждання. Вважає себе ошуканим та безпідставно ображеним, що негативно позначилося на його психічному стані, змусило його сильно нервувати та переживати. Дії відповідачів, окрім лікування, порушили його життєвий уклад, змусили його відстоювати свої права у судовому порядку, витрачати на це багато часу. Відповідно до п.15 Постанови пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Однак, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. Пунктом 18 цієї постанови визначено, що саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Якщо субєктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обовязок відшкодувати моральну шкоду. Судом встановлено, що 04 вересня 2015 року між сторонами по справі відбувся конфлікт з приводу непорозумінь у сімейних відносинах. Стосовно пошкодження вхідних дверей 04 вересня 2015 року позивач звертався до Межівського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, про що 12 вересня 2015 року було надано висновок про списання матеріалів і рекомендовано звернутися до суду. Проте питання про відшкодування матеріального збитку за пошкоджені двері в цьому позові не ставилося. Як підтвердилось у судовому засіданні, сторони по справі сварилися між собою, при цьому свідок [PERSON] підтвердила факт того, що лише [PERSON] висловлювалася нецензурною лайкою на адресу [PERSON], та кидала в його бік яблука. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з приводу інциденту 04 вересня 2015 року нічого суду не пояснили, оскільки не були під час цього присутніми. [PERSON] та [PERSON] змогли повідомити лише про ту обставину, що відповідачі знаходилися в тверезому стані. Показання позивача стосовно того, що йому показували непристойні жести руками (дулі), в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження. Таким чином, вбачається наявність сімейного конфлікту між сторонами по справі, який при належній правовій кваліфікації може розцінюватися, як дрібне хуліганство, чи, як вчинення насильства в сімї, проте такі факти можуть бути доведені лише в порядку, передбаченому Кодексом України про адміністративні правопорушення. Позивач з цього приводу на той час до органів внутрішніх справ не звертався, доказів скоєння адміністративних правопорушень з боку відповідачів суду не надав. Його посилання про перебування відповідачів в стані алкогольного спяніння є голослівним, не підтвердженим належними доказами. Позивач також посилався на той факт, що 12 вересня 2015 року з приводу зазначеного інциденту відповідач [PERSON] в телефонній розмові погрожувала йому смертю. Свідок [PERSON] повідомила, що під час цієї розмови знаходилася поряд з [PERSON], від якої жодних загроз на імя [PERSON] не було. Запрошений позивачем свідок [PERSON] пояснила, що чула фразу невідомої жінки: «Піду в церкву, запечатаю, ти, сука стара!», яку їй ідентифікував позивач, як [PERSON] При цьому в суді позивач пояснив, що цей вислів означає спричинення смерті шляхом певного церковного обряду. Суд відноситься критично до такого умовиводу, оскільки все зводиться до подальшої сімейної сварки, та й, окрім того, достовірно не встановлено, що цей вислів виказала саме відповідач [PERSON] З цього приводу 12 вересня 2015 року позивач звертався до Межівського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, проте цю заяву до ЄДРР не було внесено у звязку з обставинами, викладеними у висновку ДІМ, зокрема: не підтвердився факт грубого порушення громадського порядку. Слід зазначити, що факт погрози вбивством може бути доведений лише в порядку, передбаченому Кримінальним кодексом України. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Правилами ст.275 ЦК України, передбачено, що захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України), а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 1 ЗУ «Про інформацію» визначено, що інформація це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Таким чином, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження факти приниження честі та гідності позивача [PERSON] відповідачами [PERSON] та [PERSON] (стосовно якої взагалі не встановлено фактів висловлювання нецензурною лайкою), відсутня сукупність обставин, зазначена у вказаній вище постанові Пленуму ВСУ, позивачем взагалі не зазначалося про факти поширення недостовірної чи будь-якої іншої інформації стосовно нього, а тому спричинення моральної шкоди в цьому розумінні не доведено. Що стосується загальної вимоги про відшкодування моральної шкоди внаслідок дій відповідачів, слід зазначити наступне. Відповідно до п.3 Постанови пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вище судом зазначалося, що незаконність дій відповідачів в ситуації, що склалася, повинна доказуватися певним законодавчим шляхом, а тому підстави для стягнення моральної шкоди за цими ознаками також відсутні. Окремо слід зазначити, що необхідність відстоювати свої права в судовому порядку не можна визначати, як додатковий обсяг спричиненої моральної шкоди. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Стосовно посилання позивача, що у звязку зі спричиненням йому значної моральної шкоди, яка виразилася в емоційних та душевних стражданнях і хвилюваннях, і що це спровокувало загострення захворювання, а саме: гіпертонічної хвороби ІІ ступеню з високим ризиком та кризовим протіканням, в наслідок чого лікування проводилося 11 днів, анамнез: погіршення загального стану повязано з нервово-психічною напругою після конфліктів з невісткою та її матірю, суд приходить до наступних висновків. Між діянням та наслідками цього діяння повинен бути встановлений причинно-наслідковий звязок. Позивач у доказування цього звязку надав суду виписку з амбулаторної карти №3/76 від 25 вересня 2015 року, де зазначено вказаний вище діагноз, а також те, що саме позивач повязує його з інцидентом, що розглядається. Суд вважає це неналежним доказом причини захворювання, оскільки він здобутий зі слів самого позивача, він вже мав цю хворобу, її загострення через зазначену сімейну сварку не підтверджується належним висновком відповідно лікарської (наприклад, медико-соціальної) експертної комісії. Інша медична документація, оглянута в судовому засіданні, є супутньою до нього, та сама по собі не встановлює цей звязок. Суд звертає увагу на те, що інцидент, з яким позивач повязує спричинення йому шкоди, відбувся 04 вересня 2015 року, а два чеки датовані 03 вересня 2015 року, один 04 вересня 2015 року, при тому, що з приводу завданих відповідачами страждань звернувся лише 07 вересня 2015 року лише по спливу трьох днів після інциденту. Отже, чеки ТОВ «Медсервіс» від 03 та 04 вересня 2015 року на суму 255 гривень, а також товарні чеки №48 від 03 вересня 2015 року і №6 від 07 вересня 2015 року на суму 1\~338,50 гривень, на загальну суму 1\~593,50 гривень підтверджують вартість придбаних ліків та лікування, проте не вбачається за медичними призначеннями яких лікарів та через яку хворобу вони призначалися, а тому внаслідок відсутності доведення причинно-наслідкового звязку між діями відповідачів і наслідками у вигляді загострення захворювання позивача, в цій частині позову також слід відмовити. Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволені позову необхідно відмовити у повному обсязі, а тому у вирішенні питання про стягнення судових витрат з відповідачів потреби немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed