Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

05 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до Зарічного ВДВС у м. Суми з позовом про зняття арешту з майна, зобов`язання вчинити дії, в якому вказує, що на виконанні в Зарічному ВДВС у м. Суми перебуває виконавче провадження №51614966 з примусового виконання виконавчого листа №2-243, виданого 14 квітня 2009 року Білопільським районним судом Сумської області про стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У листопаді 2018 року, під час оформлення в нотаріуса договору купівлі-продажу квартири, він дізнався, що на все його майно накладено арешт. 09 листопада 2018 року він звернувся до відповідача з приводу надання копії постанови про накладення арешту на майно, а також зняття арешту, оскільки з 2014 року працює в ГУНП в Сумській області, яке здійснює утримання коштів з його заробітної плати на перерахунок аліментів, заборгованості по яких немає. 14 січня 2019 року з виконавчої служби надійшов лист про те, що в переліку підстав зняття арешту з майна в ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» немає такої підстави, як відсутність заборгованості. Посилаючись на викладене, а також на те, що заборгованість зі сплати аліментів відсутня, а тому і відсутня підстава для примусових дій державного виконавця у вигляді арешту майна, [PERSON] просить суд зняти арешт з усього його майна, накладений постановою старшого державного виконавця Білопільського РВ ДВС Яценко Н.В. від 17 червня 2016 року, а також зобов`язати уповноважену особу Зарічного ВДВС у м. Суми внести відповідні відомості до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень та виключити відомості щодо арешту майна з реєстру обтяжень рухомого та нерухомого майна. У зв`язку з тим, що при поданні позову [PERSON] не було сплачено судовий збір, ухвалою судді від 06 грудня 2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків протягом 10 днів з дня отримання ухвали. 18 грудня 2019 року до суду надійшла квитанція про сплату судового збору. 19 грудня 2019 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Залучено в якості третьої особи [PERSON] 08 січня 2020 року до суду надійшов відзив Зарічного ВДВС у м. Суми на позовну заяву [PERSON] , в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову, оскільки підстава для зняття арешту з майна, вказана боржником, відсутня в переліку підстав, передбачених ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», а виконавче провадження ще не завершене. Сам боржник уже ухилявся від сплати аліментів, результатом чого стало накладення арешту на його майно. Для забезпечення реального виконання рішення суду та захисту прав та інтересів стягувача і неповнолітньої дитини, відповідач вважає, що знімати арешт на даний час та на даному етапі виконавчого провадження не можна. Зняти арешт з майна можливо лише після досягненні дитиною повноліття та у випадку наявності заборгованості в майбутньому, повної її погашення. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 34). Його представник - адвокат Семишкур С.В. позовну заяву підтримав і просив задовльнити. Представник відповідача Зарічного ВДВС у м. Суми в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без участі представника виконавчої служби (а. с. 43). Проти задоволення позовної заяви заперечує. Третя особа [PERSON] у судове засідання також не з`явилася, хоча належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи. Подала заяву про розгляд справи без її участі (а. с. 44). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що з 12 липня 2016 року на примусовому виконанні в Зарічному ВДВС у м. Суми знаходиться виконавче провадження №51614966 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 14 квітня 2009 року Білопільським районним судом Сумської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання сина [PERSON] , [INFO] , до досягнення ним повноліття, починаючи з 17 березня 2009 року (а. с. 10). Вказаний виконавчий лист надійшов до Зарічного ВДВС м. Суми з Білопільського РВ ДВС у зв`язку з працевлаштуванням [PERSON] у ГУНП в Сумській області, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що станом на 17 червня 2016 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів складала 27374 грн. 28 коп., постановою старшого державного виконавця Білопільського РВ ДВС Яценко Н.В. від 17 червня 2016 року накладено арешт на все майно [PERSON] в межах суми звернення стягнення, а саме: 27374 грн. 28 коп. (а. с. 10-11). Як вбачається з інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухому майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 26 листопада 2019 року [PERSON] на праві власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Інформація про заборону відчуження вказаної квартири в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відсутня (а. с. 12). Згідно з довідкою про доходи від 06 листопада 2018 року та звітом про здійснення відрахувань і виплат Головного управління Національної поліції в Сумській області [PERSON] станом на вказану дату працює в зазначеному управлінні на посаді поліцейського та із заробітної плати останнього за період з липня 2016 року по вересень 2018 року здійснено відрахування аліментів за виконавчим провадженням №51614966. Станом на 01 жовтня 2018 року заборгованості зі сплати аліментів немає (а. с. 7-8). 09 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до Зарічного ВДВС м. Суми із заявою про зняття арешту з його майна у зв`язку з відсутністю заборгованості по сплаті аліментів (а. с. 6). У листі від 29 жовтня 2019 року Управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області [PERSON]. були наведені підстави зняття арешту з майна, передбачені ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» та роз`яснено його право звернутися до суду зі скаргою на дії державного виконавця (а. с. 10). Відповідно до інформації з Єдиного реєстру боржників відомості про [PERSON] станом на 04 грудня 2019 року відсутні. Відповідно до ст. ст. 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Як вбачається зі ст. ст. 2, 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно зі ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 48, ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно з ч. 1 ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна може бути знятий за рішенням суду. Згідно з ч. 5 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження» відомості про боржника вносяться до Єдиного реєстру боржників (крім відомостей щодо боржників, якими є державні органи, органи місцевого самоврядування, а також боржників, які не мають заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів більше трьох місяців, та боржників за рішенням немайнового характеру) одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження. Відповідно до абз. 2 п. 2 розділу Х Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерстава юстиції України від 05 серпня 2016 року №2432/5, в Єдиному реєстрі боржників міститься інформація щодо боржників, відносно яких виконавчі провадження зареєстровані в Системі після впровадження Єдиного реєстру боржників та боржників за виконавчими провадженнями про стягнення періодичних платежів (аліментів) за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. Звертаючись з позовом до суду [PERSON] мотивував його тим, що на даний час заборгованості зі сплати аліментів немає, а тому відсутні підстави для примусових дій державного виконавця, які полягають в арешті його майна, який порушує його право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Проте, належних доказів на підтвердження цих своїх доводів суду не надав. У судовому засіданні адвокат Семишкур С.В. пояснив, що відсутність заборгованості підтверджується листом від 01 березня 2019 року, який є на а. с. 9, та Інформацією з Єдиного реєстру божників, яка є на а. с. 13. Проте, в листі зазначено про відсутність заборгованості станом на 01 лютого 2019 року, а в реєстр боржників інформація вноситься лише щодо осіб, які мають заборгованість більше трьох місяців. Якщо заборгованість з відповідних платежів менша, то інформація щодо неї в реєстрі відсутня. Доказів того, що на даний час позивач працює, суду також надано не було, оскільки довідка про доходи була видана 06 листопада 2018 року. З огляду на викладене, суд вважає, що зазначені докази не підтверджують повну відсутність заборгованості позивача станом на час розгляду справи. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81, ст. 76 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі №127/13957/16-ц. Всупереч вказаним вимогам позивачем не надано суду доказів на підтвердження повної відсутності заборгованості зі сплати аліментів саме на час розгляду справи, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed