Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

06.12.2018 року позивач [PERSON] звернулася до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. За час перебування у шлюбі у них з відповідачем народилася донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає біля неї та знаходиться на її утриманні. Однак останнім часом у їхній родині почали виникати суперечки, постійні конфлікти та непорозуміння, спільне життя між ними не склалося, оскільки вони не зійшлись характерами, а тому шлюбні відносини між ними фактично припинені з 2016 року. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем є неможливим, саме тому нею на даний час подано до суду позов про розірвання шлюбу. Зазначає, що з моменту фактичного припинення шлюбу відповідач самостійно самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, не виходить на контакт, відтак у неї є можливість поїхати з донькою на відпочинок та оздоровлення, в той же час відповідач такої згоди не надає, а тому вважає, що її право та право дитини порушено. Вказує, що з метою оздоровлення та відпочинку вона має намір поїхати зі своєю донькою на відпочинок за кордон, а саме в країни Шингену та Єгипет на визначений період часу, зокрема з 01 січня 2019 року до [INFO] року. В той же час отримати добровільну згоду відповідача на тимчасовий виїзд їхньої доньки за кордон немає можливості, оскільки відповідач не відповідає на телефонні дзвінки та всіляко уникає контакту, відтак за ціле літо у 2018 році у них не було можливості здійснити таку подорож для відпочинку та оздоровлення та розширення кругозору дитини, а тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Зазначає, що її прохання надати дозвіл на виїзд дитини за кордон у період одного року, а не на кожну конкретну поїздку мотивоване, як з точки зору витрат, зокрема витрат по сплаті судового збору на кожну конкретну поїздку, так і витрат на приїзд на судові засідання. Тому, підтримуючи вищевикладене, просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд з метою оздоровлення та відпочинку їхньої доньки [PERSON] , [INFO] за межі України, а саме до країни Шингену та Єгипет на визначений період часу, зокрема з 01 січня 2019 року до [INFO] у супроводі матері [PERSON] , [INFO] . Також просить стягнути судові витрати в справі. 06.05.2019 року позивач [PERSON] уточнила позовні вимоги, надавши до суду заяву в якій просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон до країн Шингену та Єгипту в період з 01.06.2019 року по 31.12.2019 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але від її представника [PERSON] на адресу суду надійшла заява, в якій вона просила розгляд справи проводити у її та позивача відсутності, уточнені позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. В разі повторної неявки відповідача в судове засідання не заперечує щодо винесення в справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, але був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності до суду не надав. Відповідно до ст. 280 ч. 1 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням наведених обставин, відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так судом встановлено, що між сторонами [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . У сторін від спільного сімейного проживання народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] . Згідно довідки виданої виконкомом Шировецької сільської ради № 488 від 02.04.2018 року, [PERSON] , [INFO] дійсно зареєстрована та проживає в [ADDRESS]. На її утриманні знаходиться неповнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з мамою. Згідно довідки Комунальної медичної установи «Обласна дитяча клінічна лікарня» з медичної карти стаціонарного хворого № 509141 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , в період з 20.02.2018 року по 05.03.2018 року дійсно хворіла та перебувала у вказаний період на стаціонарному лікуванні. Отже, на підставі зібраних доказів суд установив, що дитина постійно проживає разом з матір'ю, відповідач проживає окремо, мати дитини піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, забезпечує дитину усім необхідним. При цьому, відповідач самостійно самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, не виходить як те стверджує позивач на контакт, згоди на поїздку з донькою на відпочинок та оздоровлення не надає. Згідно постанови Верховного Суду від 04.08.2018 року загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141,150,153,155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір'ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, а також узявши до уваги положення статей 157,161 СК України, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю до Єгипту із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким вона проживає та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, а тому позовна заява підлягає задоволенню частково, а саме в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] , [INFO] на період з 01 червня 2019 року по 31 грудня 2019 року з дня набрання рішенням суду законної сили до Єгипту у супроводі матері [PERSON] , [INFO] . Крім того, оскільки суду не надано доказів та відомостей того, до якої саме країни Шингену позивач просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, суд вважає, що в задоволенні заяви в цій частині слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial