Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

05.10.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів, в якому просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS]; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 21.07.2016 року квартири за адресою: [ADDRESS], в частині продажу Ѕ частини квартири, що належить [PERSON] При цьому позивач посилається на те, що вона разом із [PERSON] з 18.12.1993 року проживали однією сім'єю без укладання шлюбу у комунальній квартирі № [ADDRESS]. Позивач зазначає, що у 1994 році нею та [PERSON] було прийнято рішення про обмін комунальної квартири, внаслідок чого за спільною домовленістю, позивач в обмін на кімнату відповідача за договором дарування оформила на [PERSON] належну їй однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. Позивачка з донькою отримала в обмін двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. Позивач зазначає, що після оформлення обміну вона продовжувала проживати разом із відповідачем у своїй двокімнатній квартирі. Оскільки позивач і відповідач [PERSON] продовжували проживати спільно, позивач наполягає на тому, що ними було прийнято рішення про продаж нерухомого майна та придбання у спільну часткову власність квартири № [ADDRESS], яку оформлено на відповідача [PERSON] Позивач вказує, що у квартирі № [ADDRESS] вона разом із відповідачем зробили ремонт та постійно разом проживають, позивач здійснює оплату комунальних послуг. Таким чином не зважаючи на те, що спірна квартира зареєстрована на праві власності лише за [PERSON], позивач вважає, що Ѕ частка квартири належить їй. Позивачу стало відомо про укладений 21.07.2016 року між відповідачами договір купівлі-продажу квартири № [ADDRESS], яка на думку позивача, є спільною частковою власністю позивача та [PERSON] Оскільки оспорюваний договір порушує права позивача, вона на підставі ст.ст. 203, 215, 317, 356, 358 ЦК України змушена звертатися до суду із позовом. Ухвалою суду від 12.10.2016 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. 12.10.2016 року ухвалою суду накладено арешт на Ѕ частину квартири № [ADDRESS]. У ході розгляду справи судом неодноразово постановлювалися ухвали про витребування доказів, а саме від 14.11.2016 року, від 10.05.2017 року, 24.10.2017 року позивач надана до суду змінену позовну заяву, в якій просить на підставі ст.ст. 6, 11, 12, 202, 627, 638 ЦК України, визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] ніколи не проживала та не буде проживати в оспорюваній квартирі, так як постійно проживає у Німеччині, а тому позивач вважає, що внутрішня воля сторін договору від 21.07.2016 року не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, на думку позивача, укладаючи договір знали заздалегідь, що він не буде виконаний. Матеріали справи містять письмові заперечення відповідача [PERSON], в яких відповідач просить відмовити у задоволенні позову, в обґрунтування чого зазначає, що відповідач разом із позивачем дійсно проживали разом у комунальній квартирі, але виключно в якості сусідів/друзів. Відповідач звертає увагу, що він разом із позивачем почав проживати однією сім'єю приблизно у 1997 році, тобто після придбання спірної квартири. В подальшому, а саме 28.02.2018 року відповідач надав до суду відзив на змінену позовну заяву, в якому зазначає, що позивачем не доведено факт спільного проживання з [PERSON] однією сім'єю на момент придбання спірної квартири та зважаючи на відсутність доказів участі позивача у придбанні спірної квартири, оспорюваний договір є таким, що укладений відповідно до вимог чинного законодавства. 21.03.2018 року на електронну адресу суду надійшли письмові пояснення відповідача [PERSON], в яких відповідач просить відмовити у задоволенні позову, оскільки, позивач та її батько [PERSON] лише з 1997 року почали проживати однією сім'єю, тобто після придбання спірної квартири. 03.04.2018 року позивач [PERSON] надала до суду відповідь на відзив, зазначивши про фіктивність укладеного відповідачами правочину щодо продажу спірної квартири, а також письмові пояснення від 23.04.2018 року, в яких детально описала спільне проживання з відповідачем [PERSON] та вказала, що третя особа [PERSON] стосунків з відповідачем [PERSON] протягом довгого часу не підтримувала. Відповідач [PERSON] електронною поштою надала додаткові пояснення на письмові пояснення позивача від 23.04.2018 року, вказавши, що завжди підтримувала звязок зі своїм батьком та він обіцяв, що спірна квартира буде належати їй, його рідній дочці, в той час як [PERSON] та її донька [PERSON] мають у власності нерухоме майно. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні підтримали відзив на позов та просили відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином. Вислухавши учасників справи, які з'явилися до судового засідання, дослідивши матеріали справи та допитавши свідків, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] (до шлюбу - [PERSON]) Н.С. та відповідач [PERSON] познайомились, коли проживали в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS]. В зазначеній квартирі відповідач [PERSON] займав одну кімнату (24/100 частин вказаної квартири), позивач [PERSON] (на той час [PERSON]) Н.С. зі своєю донькою від першого шлюбу [PERSON] мала іншу кімнату (21/100 частин вказаної квартири). Сторони проживали в зазначеній квартирі до 21.07.1994 року, коли: - згідно з договором №3808 купівлі-продажу нерухомого майна, укладеним на Одеській товарній біржі, [PERSON] продав, а [PERSON] купила 24/100 частин квартири №[ADDRESS], що складається з 1 кімнати житловою площею 25 кв.м. /т.1 а.с.120-121/; - згідно з договором №3811 купівлі-продажу нерухомого майна, укладеним на Одеській товарній біржі, [PERSON] продала, а [PERSON] купила 21/100 частин квартири №[ADDRESS], що складається з 1 кімнати житловою площею 25 кв.м. /т.1 а.с.127-128/. Крім зазначеної кімнати в комунальній квартирі [PERSON] на праві приватної власності належали: -квартира №110 по вул. Фрунзе (теперішня назва - Балківська) в м. Одесі на підставі договору дарування від 19.02.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON] /т.1 а.с.24-25/; -квартира під №75 в будинку №26 по пр. Георгія Дімітрова в м. Одесі на підставі свідоцтва про спадкування за заповітом, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 02.11.1993 року, та свідоцтва про спадкування за заповітом, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 06.09.1994 року. В ході судового розгляду справи зясовано та не оспорювалось сторонами, що з метою поліпшення житлових умов за домовленістю сторонами фактично був здійснений обмін належної [PERSON] кімнати в комунальній квартирі на однокімнатну квартиру [PERSON] з подальшим придбанням [PERSON] за рахунок двох кімнат іншої однокімнатної квартири. Так, 29.11.1994 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар квартиру під №75 в будинку №26 по пр. Георгія Дімітрова в м. Одесі, що складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 33,0 кв.м., в тому числі житлової 17,4 кв.м., що вбачається з Договору, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON] /т.1 а.с.135-136/. 21.07.1994 року [PERSON], діюча від себе особисто та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] купила квартиру за адресою: [ADDRESS], загальною корисною площею 52,2 кв.м., що складається з 2 кімнат житловою площею 27,5 кв.м., що вбачається з Договору №3810 купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 21.07.1994 року на Одеській товарній біржі /т.1 а.с.239-240/. Таким чином, внаслідок зазначених дій позивач [PERSON] (на той час - [PERSON]) Н.С. замість однієї кімнати в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS] (21/100 частин квартири) та однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], отримала двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] в свою чергу замість однієї кімнати в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS] (24/100 частин квартири) отримав однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. 12.03.1996 року [PERSON] продав квартиру під №75 в будинку №26 по пр. Георгія Дімітрова в м. Одесі, про що суду надано Договір купівлі-продажу квартири від 12.03.1996 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON] /т.1 а.с.156-157/. 12.03.1996 року між [PERSON] та [PERSON] на одеській універсальній товарній біржі «Центр» було укладено біржову угоду № Н/96-0275, за якою відповідач [PERSON] придбав квартиру № [ADDRESS], загальною площею 44,4 кв.м., що складається з 2 кімнат житловою площею 31,1 кв.м., а також: кухні, санузла, коридору /т.1 а.с.13-14/. Відповідно до Договору №Н/96-0398 купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного на Одеській універсальній біржі «Центр» 17.04.1996 року, вбачається, що [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру за адресою: [ADDRESS], загальною площею 33,4 кв.м., що складається з 1 кімнати житловою площею 17,4 кв.м., а також: кухні, туалету, ванної, коридору, 2 кладових /т.1 а.с.133-134/. Тобто, з наданих сторонами письмових доказів вбачається, що відповідач [PERSON] здійснив купівлю спірної квартири в той самий день, коли продав належну йому однокімнатну квартиру, а позивач [PERSON] продала свою однокімнатну квартиру лише через місяць після придбання відповідачем [PERSON] квартири № [ADDRESS]. В ході розгляду справи сторона позивача пояснювала, що квартира № [ADDRESS] придбана нею та відповідачем [PERSON] за спільні кошти, у вказаній квартирі вони зробили ремонт та постійно разом проживають, позивач здійснює оплату комунальних послуг, оскільки проживала із відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу з грудня 1993 року. Судом досліджено довідку з місця проживання про склад сімї та реєстрацію № 719 від 22.12.2011 року, з якої слідує, що у квартирі № [ADDRESS] проживають з 21.08.1996 року [PERSON] разом із донькою [PERSON] Окрім того, судом досліджено довідку з місця проживання про склад сімї та реєстрацію від 07.07.2016 року, з якої вбачається, що з 29.04.1996 року [PERSON] одноособово зареєстрований та проживає у [INFO]. Однак, суд критично оцінює вказані письмові докази, оскільки зазначення реєстрації за певною адресою не доводить факт проживання цієї особи за адресою реєстрації. 07.09.2001 року між сторонами зареєстровано шлюб, що вбачається з відповідних відміток в паспортах та не оспорювалось сторонами. Шлюб на даний час не розірвано та сторони спільно проживають в [INFO]. Вказані обставини сторонами особисто підтверджені в судовому засіданні. Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року N 6-135цс13, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Стороною позивача в ході судового розгляду справи неодноразово наголошувалось на тому, що спірна квартира № [ADDRESS] була придбана за спільні кошти, отримані від продажу однокімнатних квартир та позичених позивачем у її друга [PERSON] При цьому відповідач [PERSON] в судовому засіданні надавав пояснення, що саме він позичав у [PERSON] гроші для придбання спірної квартири, які в подальшому повернув. З цього приводу суд зазначає, що 12.03.1996 року відповідач [PERSON] здійснив продаж належної йому однокімнатної квартири № [ADDRESS] /Глушка/ у м. Одесі /нотаріально посвідчений договір № 13-1781/. Таким чином, зіставляючи дату продажу [PERSON] квартири № [ADDRESS] /Глушка/ у м. Одесі, а саме 12.03.1996 року, та дату придбання відповідачем квартири № [ADDRESS], теж 12.03.1996 року, суд приходить до висновку, що відповідач в один і той же день здійснив продаж однокімнатної квартири та придбав спірну двокімнатну квартиру. Дослідивши договір купівлі-продажу нерухомого майна № Н/96-0898, а саме квартири № [ADDRESS], судом встановлено, що позивач [PERSON] /до шлюбу [PERSON]/ продала належну їй квартиру лише 17.04.1996 року. Тобто після сплину понад місяць від дати придбання відповідачем спірної квартири. З цього приводу позивач пояснювала, що позичила гроші у свого друга [PERSON] для придбання спірної квартири та повернула їх після продажу квартири № [ADDRESS]. В судовому засіданні 13.06.2017 року судом було допитано в якості свідка [PERSON], який пояснив, що [PERSON] є подругою його дружини, в звязку з чим він знайомий з позивачем з 1982 року. Свідок [PERSON] підтвердив, що в 1996 році давав позивачу в борг 5000 доларів США для придбання квартири, які пізніше були йому повернуті. При цьому свідок зазначив, що між сторонами по справі були сімейні стосунки та він сприймав [PERSON] (на той час - [PERSON]) Н.С. та [PERSON] як одну сімю. Судом досліджено трудову книжку відповідача [PERSON] та трудову книжку позивача [PERSON], з яких вбачається, що на час придбання спірної квартири сторони були офіційно працевлаштовані, та на даний час [PERSON] та [PERSON] є пенсіонерами. У судовому засіданні 23.04.2018 року судом було допитано свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що знає позивача [PERSON] з 1982 року, так як свідок з позивачем разом працювали. Відповідача [PERSON] свідок знає з 1991 року, коли він вселився в кімнату в комунальній квартирі. Свідок [PERSON] зазначила, що з 1993 року сторони проживали однією сімєю спочатку в комунальній квартирі, потім в квартирі на пр. Глушка, в іншій квартирі залишилась проживати донька позивача [PERSON] з бабусею та дідусем. Свідок зауважила, що в 1996 році позивач з відповідачем просили у неї в борг 5000 доларів США на придбання квартири, однак свідок не могла позичити вказану суму. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знає позивача з 1991 року, а відповідача з 1993 року. Свідок [PERSON] зауважив, що сторони проживали однією сімєю з 1993 року в комунальній квартирі, з 1994 року в квартирі на пр. Глушка біля магазину «Океан», а з 1996 року в спірній квартирі на вул. Краснова. При цьому свідок вказав, що спірна квартира була придбана за кошти, отримані від продажу квартири [PERSON] та позичених 5000 доларів США у [PERSON] Зі слів позивача свідку відомо, що борг [PERSON] був повернутий після продажу належної позивачу квартири на вул. Балківській. При цьому свідок [PERSON] пояснив, що сторони по справі жили дружно, поки відповідач [PERSON] не став зловживати алкоголем. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вони з позивачем [PERSON] разом працювали та знайомі з 1981 року. Відповідача [PERSON] свідок знає з 1994 року як цивільного чоловіка позивача. Свідок [PERSON] зауважила, що спірна квартира на вул. Краснова була придбана сторонами за ініціативою [PERSON] та для її купівлі прийшлось позивачу продати свою квартиру на вул. Балківській, а відповідачу його квартиру на пр. Глушка біля магазину «Океан». Зі слів позивача [PERSON] свідку відомо, що сторони позичили у [PERSON] 5000 доларів США, які потім позивач повернула. При цьому свідок [PERSON] пояснила, що сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, що свідок не розуміла і казала позивачу, що ідея щодо купівлі квартири хороша, однак потрібно спочатку зареєструвати шлюб. Суд критично оцінює показання допитаних свідків щодо отримання позивачем [PERSON] грошей в борг від [PERSON] в сумі 5000 доларів США та в подальшому повернення цього боргу за рахунок продажу належної позивачу квартири № [ADDRESS], оскільки вказані обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, а відомі свідкам лише зі слів позивача [PERSON] Крім того, свідки підтвердили факт спільного проживання сторін по справі в цей період, пояснили, що сприймали [PERSON] та [PERSON] як одну сімю, а отже неможливо встановити, чи були зазначені кошти отримані та повернуті особисто [PERSON], чи це були спільні кошти сторін по справі. Зазначені обставини також вбачаються з особистих пояснень сторін по справі, які стверджували, що кожним з них особисто були отримані зазначені гроші у свідка [PERSON] Відповідно до ст. 375 ЦК УРСР (в ред. чинній на момент придбання спірної квартири) договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, в ході судового розгляду справи судом встановлено, що сторони мали сімейні стосунки на час придбання спірної квартири, та тривалий час проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, однак обставини щодо придбання сторонами квартири № [ADDRESS] внаслідок спільної праці або наявності письмової угоди між сторонами щодо придбання вказаної квартири ними у спільну власність належними та допустимими доказами стороною позивача не доведені. На виконання ухвали суду про витребування доказів судом досліджено договір купівлі-продажу, укладений 21.07.2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру № [ADDRESS] /т.1 а.с.71-72/. При оформленні вказаного договору відповідачем [PERSON] було надано нотаріально посвідчено заяву, в якій він свідчить, що на момент придбання квартири № [ADDRESS] він в шлюбі ні з ким не перебував, однією сімєю з іншими особами не проживав та шлюбного контракту не укладав, та зазначає, що квартира була придбана ним поза шлюбу, на власні кошти, які не є спільним майном подружжя /т.1 а.с.73/. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, щодо проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу. Суд зазначає, що позивачем всупереч положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних та достатніх доказів спільного проживання із відповідачем [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з грудня 1993 року по дату укладання оспорюваного договору та позивачем не заявлено вимог про встановлення вказаного факту, що має юридичне значення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України. Таким чином уточнені позовні вимоги [PERSON] щодо придбання спірної квартири на праві спільної часткової власності мали бути доведені письмовою угодою сторін щодо набуття майна на підставі спільної власності або доказами, що підтверджують спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких сторони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна. Однак в ході судового розгляду належних доказів з цього приводу стороною позивача суду не надано. У ході розгляду справи позивач наполягала на тому, що договір купівлі-продажу, укладений між відповідачами є фіктивним, так як відповідач [PERSON] ніколи не проживала та не буде проживати в оспорюваній квартирі, так як постійно проживає у Німеччині, а тому позивач вважає, що внутрішня воля сторін договору від 21.07.2016 року не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, на думку позивача, укладаючи договір знали заздалегідь, що він не буде виконаний. У відповідності до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. При прийнятті рішення, суд приймає до уваги правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Так, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Сторона позивача [PERSON] в своїх вимогах та поясненнях посилається на те, що відповідач [PERSON] проживає за кордоном та не має намірів повертатися до України та проживати в спірній квартирі, однак на підтвердження вказаних доводів стороною позивача будь-яких доказів не надано. При цьому суд факт проживання [PERSON] у квартирі після укладання договору купівлі-продажу жодним чином не свідчить про відсутність волевиявлення при укладанні договору. Вказані обставини є закономірною життєвою ситуацією. Разом із тим, суд не приймає до уваги доводи позивача щодо складеного [PERSON] 12.09.2015 року заповіту на імя [PERSON] та [PERSON] як доказ придбання спірної квартири за спільні кошти позивача та [PERSON], оскільки факт складання заповіту є лише волевиявленням власника щодо подальшої долі його майна після його смерті та не позбавляє особу права розпоряджатися своїх майном. Положеннями п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року розяснено, що відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. З урахуванням вказаного, приймаючи до уваги, що позивач не являється стороною договору купівлі-продажу від 21.07.2016 року, суд зазначає, що у відповідності до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року позивач мала б право на звернення до суду із даними позовними вимогами, якби її права та законні інтереси були порушені вчиненням правочину. Однак, всупереч положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано доказів того, що оспорюваним договором порушено її права та законні інтереси. Проаналізувавши встановлені обставини та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та недоведені. У звязку із відмовою у задоволенні позову судовий збір в порядку ст. 141 ЦПК України позивачу не відшкодовується.

Outcome: dismissed