Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

04 липня 2018 року представник позивачки звернувся з вищевказаним позовом, який в подальшому в порядку ст. 49,51 ЦПК України вточнив, та зазначив, що 26 вересня 2008 року між сторонами був укладений шлюб, від шлюбу народився син - [PERSON] , [INFO] , під час шлюбу за спільні кошти сторонами було придбане нерухоме майно, у вигляді квартири, однокімнатна, загальною площею 34 кв.м., житлова 15.7 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] (далі по тексту спірна квартира), в подальшому спільне життя не склалось, позивачка разом з сином проживає за іншою адресою, у зв`язку з тим, що між сторонами виник спір щодо поділу спірної квартири, позивачка просить визнати дану квартиру спільно сумісним майном подружжя та провести поділ в рівних частках, та у зв`язку з тим, що квартира є однокімнатна та фактичному поділу не підлягає просить стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію за частку у спільно сумісної власності в розмірі 360 818.00 грн. та стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати. В ході судового розгляду представник позивача фактично підтримав позов. Представник відповідача отримав копію позову та матеріали до нього належним чином, фактично з позовом не погоджується. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 69 ч.1 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 ч.1 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, аналогічною ст. 372 ч.2 ЦК України Так судом встановлено, що 26 вересня 2008 року між сторонами був укладений шлюб. Від шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] , який мешкає разом з позивачкою (а.с.21). Шлюбні відноси між сторонами не склались, що підтверджується матеріалами цивільної справи № 522/9419/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. 15 лютого 2018 року під час шлюбу за спільні кошти сторонами, в тому числі за допомогою відповідача [PERSON] , [INFO] , будучи працевлаштованим по договору найму за межами країни (а.с.22,25), було придбане нерухоме майно, у вигляді квартири, однокімнатної, загальною площею 34 кв.м., житлова 15.7 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована на ім`я позивачки [PERSON] належним чином (а.с.9-10). Право власності виникло у позивачки на підставі акту прийняття - передачі нерухомого майна, договору купівлі - продажу майнових прав, технічного паспорту, довідкою про сплату виданого ТОВ «Полімер Граніт» від 22.07.2011 року. (а.с.9-20) Вартість спірної квартири складає 721 636.00 грн., що підтверджується звітом від 28.01.2019 року, сторонами не оскаржується (а.с.79). Позивачка не заперечує, що спірна квартира була придбана під час шлюбу за спільні кошти та за допомогою спільної праці, а тому відповідно до ст. 60 СК України суд прийшов до висновку, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя та з урахуванням спільної праці та внесків у виникненні цього майна, суд вважає, що частка в спільної сумісної власності є рівною. Позивачка просить визнати право власності на Ѕ частину спірної квартири за відповідачем. З урахуванням предмету позову, з яким звернулась позивачка, правовідносин, які виникли між сто ронами, щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, суд вважає, відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України, позивачка звернулась з позовними вимогами, які не порушують її права та інтереси та не підлягають судовому захисту, а тому в цій частині позовні вимоги не знайшли свого обґрунтування та задоволенню не підлягають. Позивачка просить стягнути з відповідача грошову компенсацію в розмірі 360 818.00 грн. за Ѕ частину спільної часткової власності та припинити право спільної часткової власності, при цьому позивачка посилається на те, що однокімнатна квартира є річу не подільною. На час розгляду справи спірна квартира, належить позивачці на праві приватної власності, яка належним чином зареєстрована у компетентних установах. (а.с.9). Позивачка посилається на те, що співвласник, відповідно до ст. 71 СК України та ст. 358,364 ЦК України має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільної частковій власності. З урахуванням обставин, які встановлені під час розгляду справи, з яких видно, що сторони не є вланиками часткової власності спірної квартири, суд, приходить до висновку, що позивачка передчасно звернулась з позовними вимогами про стягнення грошової компенсації, а тому відповідно до ст.ст.13,263 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги не знайшли свого підтвердження та задоволенню не підлягають. При поданні позову позивачка сплатила судовий збір в розмірі 4 312.98 грн. (4 203.66 + 109.32 = 4 312.98 (а.с.2). В ході судового розгляду суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню та необхідність виділити 1/2 частину спірної квартири, а тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки Ѕ частину документально підтверджених витрат, а саме 2156.49 грн. (4312.98:2=2156.49).

Outcome: partial