Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

06 лютого 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Підсудність розгляду справи визначена за ухвалою Київського апеляційного суду від 25 січня 2019 року, на підставі статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» /а. с. 25-26/. Ухвалою судді від 11 лютого 2019 року позовну заяву залишено без руху, на виконання якої засобами поштового зв`язку представником заявника направлено до суду квитанцію про сплату судового збору, що надійшла до суду 28 лютого 2019 року /а. с. 28-29/. 04 березня 2019 року у справі відкрито підготовче провадження для розгляду у загальному порядку /а. с. 36-37/. Ухвалою судді від 23 квітня 2019 року у справі закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті /а. с. 60/. Відповідач викликався, відповідно до пункту 19 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, частини першої, другої статті 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII, оскільки його місцезнаходження знаходиться на тимчасово окупованій території, шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Від відповідача представник у судове засідання не з`явився, відзив або заяви з процесуальних питань подано не було. Представник позивача подав до суду через Відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян заяву про розгляд справи без присутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. [INFO] помер [PERSON] , про що 11 жовтня 2013 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим було складено відповідний актовий запис № 3676 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /а. с. 14/. За життя [PERSON] був власником двокімнатної квартири [ADDRESS] , що підтверджується: ордером на квартиру № 55 від 01 липня 1965 року, виданим [PERSON] ЖБК №6 на підставі рішення Сімферопольського виконкому №434 від 23 червня 1965 року; реєстраційним посвідченням, виданим Сімферопольським бюро технічної інвентаризації 01 лютого 1995 року на підставі розпорядження Ради міністрів Криму АРСР №353р від 21 серпня 1991 року /а. с. 13, 16/. У 2006 році [PERSON] склав заповіт, що 04 липня 2006 року був посвідчений державним нотаріусом Другої сімферопольської державної нотаріальної контори Автономної Республіки Крим в Україні. Відповідно до вказаного заповіту [PERSON] заповів [PERSON] належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] /а. с. 10/. Позивач наголошує, що у жовтні 2013 року вона звернулася до Другої сімферопольської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини відповідно до заповіту [PERSON] , на підставі чого 19 жовтня 2013 року державним нотаріусом Другої сімферопольської державної нотаріальної контори Завгородним Є. В. було зареєстровано у Спадковому реєстрі спадкову справу за № 55169657. Інші спадкоємці за заповітом або за законом відсутні. Відповідно до частини першої ст. 1296 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною першої статті 1298 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивач після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини, тобто - 09 квітня 2014 року, мала звернутися до державного нотаріуса Другої сімферопольської державної нотаріальної контори Завгородного Є. В. для отримання свідоцтва про право на спадщину. Однак, позивач не змогла звернутися до державного нотаріуса вказаної нотаріальної контори після 09 квітня 2014 року для отримання свідоцтва у зв`язку з тим, що 20 лютого 2014 року Російською Федерацією було здійснено збройну агресію відносно України та розпочато окупацію території АР Крим. Встановленим фактам відповідають цивільно-правові відносини, що виникають у зв`язку з реалізацією особами права на спадкування та оформленням спадкових прав і регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до положень статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини, як це передбачено статтею 1218 Цивільного кодексу України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положення ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Позивач у справі є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , що підтверджується змістом заповіту спадкодавця. Відповідно до положень частини першої ст. 1296 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину, згідно положень частини першої статті 1298 Цивільного кодексу України, видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Проаналізувавши обставини справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки, позивач є спадкоємцем за заповітом, у встановлений законом строк звернувся до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини, але не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів, оскільки, вони втрачені. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що у позасудовому порядку, позивач позбавлений можливості оформити свої спадкові права, суд вважає, що права позивача підлягають захисту, а позов є обґрунтований та законний, в зв`язку з чим його слід задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved