Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

04 лютого 2021 року з Центрального районного суду м.Миколаєва до Березнегуватського районного суду Миколаївської області за підсудністю надіслана цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивачка зазначила, що з [PERSON] перебуває у шлюбі з 22.08.2012 року, який зареєстровано Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 400. Від шлюбу дітей не мають. Подружнє життя в сторін не склалося, шлюбні стосунки між ними припинені більше року, на даний час вони проживають окремо. В розірванні шлюбу органами ДРАЦС позивачці відмовлено, так як заяву про розірвання шлюбу одночасно мають подати чоловік та дружина, проте вона не знає де на даний час проживає відповідач, не спілкується з ним, тому змушена звернутися до суду. Позивачка вважає, що сім`ю зберегти не можливо, оскільки примирення між ними бути не може через втрату взаєморозуміння та взаємоповаги, в зв`язку з чим просить розірвати шлюб укладений з [PERSON] . Позивачка позовні вимоги підтримала, а справу просила розглянути без її участі, не заперечувала проти заочного розгляду справи, про що надала заяву. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не направив (а.с.29). Судом, за згоди позивача, ухвалено про заочний розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного. Сторони зареєстрували свій шлюб 22 серпня 2012 року у Заводському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] , актовий запис № 400 (а.с.13). Від шлюбу спільних дітей не мають. На даний час сторони припинили шлюбні стосунки та проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Позивачка вважає, що шлюб з відповідачем має формальний характер і сім`ю зберегти неможливо, на примирення не згодна, оскільки між ними втрачено взаємоповагу та розуміння і подальше збереження шлюбу суперечитеме її інтересам. В розірванні шлюбу відповідно до ст.106 СК України позивачці органами ДРАЦС відмовлено, оскільки заяву сторони не мають можливості подати одночасно через відсутність будь-яких даних про місцезнаходження відповідача та контактів з ними. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов до суду про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч.2 ст.114, ч.3 ст.115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Оскільки, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в задоволенні позову буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. На підставі викладеного суд вважає, що вимоги позивачки є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б її інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, суд покладає на відповідача обов`язок по відшкодуванню позивачу судового збору.

Outcome: approved