Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

06 серпня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 13 квітня 2006 року. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 13 квітня 2006 року відповідач отримав кредит в розмірі 6000 гривень у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором за відповідачем станом на 30 травня 2014 року рахується заборгованість в сумі 15786,81 гривень, яка складається з наступного: 5036,10 гривень заборгованість за кредитом; 9522,77 гривні - заборгованості по процентам за користування кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень штраф (фіксована частина); 727,94 гривень - штраф (процентна складова). Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати по справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позову не визнали, суду пояснили, що відповідач [PERSON] дійсно в 2006 році взяв кредит в «ПриватБанку» строком на 2 роки. Певний час його погашав, проте через ряд фінансових та особистих труднощів виникли проблеми у вчасному внесенні платежів на його погашення. Останній платіж він провів 21 червня 2011 року. Чому ж банк звернувся з позовом до суду аж в серпні 2014 року йому незрозуміло. Відповідач та його представник просили застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає. З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з даним позовом 06 серпня 2014 року, тобто з пропуском трьохрічного строку для пред'явлення позову. Поважної причини пропуску цього строку не навів. З копії Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 12-17) вбачається, що згідно з пунктом 9.12 розділу 9 «Інші умови» зазначено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку одна сторона не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Підписи сторін, що його укладали відсутні. Отже, є всі підстави вважати, що відповідач у даній справі жодним чином не був ознайомлений з умовами надання кредиту, обов'язками клієнта, правами банку, правами клієнта, відповідальністю сторін, тощо. Згідно з положеннями ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. Як зазначено в ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до вимог ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежним виконанням). За правилами ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до умов ст.625 цього Кодексу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. В пункті 31 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того,що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Як вбачається з наданого розрахунку заборгованості представником позивача (а.с. 7-10), станом на 30 травня 2014 року відповідачем було внесено останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитом 21 червня 2011 року в сумі 0,02 гривні. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно, тощо), положення пункту 7 частини 13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). В судовому засіданні також було встановлено, що відповідач уклав договір з позивачем 13 квітня 2006 року, отримав кредит в розмірі 6000 гривень у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, остання проплата була проведена 21 червня 2011 року, а тому строк позовної давності для пред'явлення вимоги про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту минув 21 червня 2014 року. Позивачем не надано жодного доказу поважності пропущеного ним строків позовної давності щодо пред'явлення до відповідача вимоги про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту. За правилами ч.1 ст.254 ЦК України, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяці та числа останнього року строку. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Беручи до уваги ці норми закону, враховуючи, що строк позовної давності для пред'явлення вимоги про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту минув 21 червня 2014 року, суд вважає, за необхідне у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити у зв'язку з закінченням строків позовної давності.

Outcome: dismissed