Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

07.07.2014 р. позивачі [PERSON] та [PERSON], звернулися до суду із вказаним позовом, де в його обґрунтування зазначили, що позивач [PERSON] була прописана у квартирі [ADDRESS], однак не прийняла участі в її приватизації, не надавала окремих нотаріальних доручень від свого імені та не відмовлялася від такої участі, у зв'язку з чим позивачі просили: «Визнати недійсним свідоцтво про право власності квартири [ADDRESS] [NUMBER] від 11.02.2010 р.» Посилаючись на недійсність свідоцтва про право власності на квартиру, на підставі якого [PERSON] 20.03.2010 р. продав [PERSON] квартиру, позивачі просили: «Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], між [PERSON] та [PERSON] від 20.03.2010 р., посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. за реєстром нотаріальних дій № 571, зареєстрований КП «Житомирське обласне міжміське бюро по технічній інвентаризації Житомирської обласної ради» 22.06.2010 р. за реєстраційним № 29970219». Також, посилаючись на нікчемність попереднього договору, позивачі просили: «Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] від 17.02.2012 р., посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. за реєстром нотаріальних дій № 1396». У судовому засіданні позивачі та їх представник позов підтримали з викладених у ньому підстав. Відповідач [PERSON] та її представник позов визнали частково, в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну квартиру. В частині визнання недійсними договорів - заперечували. Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Рогальська Р.І проти задоволення позову в частині визнання недійсними договорів заперечувала, в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру покладалася на розсуд суду. В обґрунтування своєї позиції Рогальська Р.І. повідомила, що посвідчення оспорюваних договорів відбулося у відповідності до вимог закону. Сторони договору, в тому числі [PERSON], були присутні при укладенні договору, [PERSON] виявляв бажання продати квартиру і своїм підписом засвідчив дійсність своєї волі та факт отримання коштів від покупця. Керівник відділу приватизації Житомирської міської ради Воротнікова Наталія Володимирівна у судовому засідання не заперечувала проти задоволення позову. Керівник КВЖРЕП-16 Толочко А.А. заперечував проти задоволення позову. Представник комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро по технічній інвентаризації Житомирської обласної ради» покладався на розсуд суду. Представник Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області позов не визнав, посилаючись на те, що реєстраційна служба є неналежним відповідачем по даній справі. Присутня прокурор м. Житомира у судовому засіданні підтримала позовні вимоги повністю. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд, частково задовольняє позов виходячи з наступного. Судом встановлено, що 20.03.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. за реєстром нотаріальних дій № 571, зареєстрований КП «Житомирське обласне міжміське бюро по технічній інвентаризації Житомирської обласної ради» 22.06.2010 р. за реєстраційним № 29970219 (а. с. 13). Факт укладення вказаного договору підтвердився у судовому засіданні його копією та не заперечувався сторонами, у тому числі позивачем [PERSON] В пункті 1 вказаного договору зазначено, що квартира належить продавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Житомирської міської ради 11.02.2010 р. за [NUMBER], зареєстрованого в КП Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради 18.03.2010 р. за реєстровим № 29970219. В пункті 2 Договору вказано, що Сторони підтверджують факт повного розрахунку за вказану квартиру. У судовому засіданні також встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 29.03.1971 р., що підтвердилось копією її паспорта (а. с. 8) та довідкою КП ВЖРЕП № 16 (а. с. 10). Відповідно до довідки Відділу приватизації державного житлового фонду управління житлового господарства Житомирської міської ради № 2616 від 23.05.2014 р. [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 29.03.1971 р. і не використала право на приватизацію державного житлового фонду за вказаним адресом, приватизації вказаної квартири не зареєстровано (а. с. 16). В судовому засіданні начальник відділу приватизації Воротнікова Н.В. пояснила, що свідоцтво про право власності на вказану квартиру не видавалося, а підпис від її імені на свідоцтві [NUMBER] від 11.02.2010 р. належить не їй. Враховуючи наведені факти, суд вважає обґрунтованою вимогу позивачів про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 11.02.2010 р. за [NUMBER], зареєстрованого в КП Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради 18.03.2010 р. за реєстровим № 29970219. В обґрунтування позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 20.03.2010 р., позивачі посилалися на його нікчемність в силу того, що свідоцтво про право власності на вказану квартиру є недійсним. Представник позивачів у залі суду, в обґрунтування своєї позиції, також посилався на те, що вчинений правочин порушив конституційні права позивача [PERSON] на житло. Суд не погоджується з доводами позивачів та їх представника в цій частині виходячи з наступного. Статтею 215 ЦК України встановлюється два види недійсності правочинів: нікчемні правочини - правочини недійсність яких встановлена законом; оспорювані правочини - правочини недійсність яких прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність, на підставах встановлених законом. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставами недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першо-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до зазначених частин статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, та неповнолітніх та непрацездатних дітей. Позивачі та їх представники не надали суду жодного доказу на підтвердження наявності перелічених обставин, які б давали підстави стверджувати, що договір купівлі-продажу від 20.03.2010 р є недійсним. Відповідно до статті 228 ЦК України, правочин, який порушує публічний порядок є нікчемним. Правочини вважаються такими, що порушують публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Позивачі та їх представники також не надали суду жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що договір купівлі-продажу від 20.03.2010 р. був направлений на порушення публічного порядку, зокрема щодо умислу або наміру сторін договору на скоєння такого порушення. В зв'язку з чим посилання на те, що договір є нікчемним і не створив наслідків є безпідставним і судом до уваги не приймається. Відповідно до роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчудження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. В зв'язку з чим вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] 17.02.2012 р. є безпідставною. Окремих підстав визнання вказаного договору недійсним позивачами заявлено не було. Крім цього, судом встановлено, що договір купівлі-продажу спірної квартири між [PERSON] та [PERSON] був укладений не 17.02.2012 р., а 22.06.2010 р. (а. с. 14). В зв'язку з чим вимоги позивачів про визнання вказаного договору недійсним не підлягають задоволенню також з тих підстав, що вони просять визнати недійсним неіснуючий договір. Розглядаючи справу в межах позовних вимог, відповідно до статті 11 ЦПК України, суд вирішує позов саме за тими вимогами, які заявлені позивачами, тобто про визнання недійсним договору від 17.02.2012 р. Оскільки суд дійшов до висноску про безпідставність позовних вимог по суті, суд не вирішує питання щодо пропуску строку позовної давності позивачами. На підставі викладеного та

Outcome: partial