Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

05.08.2020 позивачка звернулася до суду з позовом до Братковицької сільської ради Городоцького району Львівської області, ТзОВ «Галичани», треті особи [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок з надвірними та господарськими спорудами розташований в [ADDRESS] . Позов мотивує та обґрунтовує тим, що її чоловік [PERSON] працюючи в ТзОВ «Галичани» в липні 1989 року з сім`єю вселився у житловий будинок розташований в [ADDRESS] . На той час житловий будинок знаходився на балансі КМП АПКП «Галичина», після розпаювання колективних сільськогосподарських підприємств будинок мав перейти в комунальну власність територіальної громади Братковицької сільської ради, однак звернувшись до останньої було встановлено, що будинок не перебуває на балансі сільської ради, та рекомендовано звернутись до суду про визнання права власності за набувальною давністю. Починаючи з часу вселення і по даний час, вона з третіми особами безперешкодно та безперервно користується будинком розташованим в [ADDRESS] , утримують його в належному стані, сплачує комунальні послуги. Іншого житла крім цього немає, також даний будинок нікому не належить. Просила позов задовольнити. Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області 10 серпня 2020 року відкрито провадження у справі. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позов підтримала, у вступному слові вказала, що на будинок у позивачки є технічний паспорт, будинкова книга, також витяги з по господарських книг, які свідчать, що будинок після розпаду колгоспу нікому не належить. На підставі рішення Городоцького районного суду Львівської області від 26.05.2004 право власності на будинок було зареєстровано за ТзОВ «Галичани», однак в послідуючому рішення суду було скасовано, Постановою Львівського окружного адміністративного суду скасовано рішення державного реєстратора та державну реєстрацію в реєстрі прав власності на нерухоме майно про право власності на житловий будинок в [ADDRESS] . Натепер будинок ніким не витребуваний, позивачка вклала гроші в реконструкцію та ремонт будинку, зареєстрована вона та її діти, однак оформити право власності не може через відсутність правовстановлюючих документів. В поясненнях пославшись на позицію Верховного Суду України викладену в постанові від 04.07.2018 у справі № 201/12550/16-ц, просила задовольнити позов. В судове засідання представник відповідача Братковицької сільської ради Городоцького району Львівської області представника не направила, подала заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, зазначивши, що сільська рада позов визнає повністю. Відповідач ТзОВ «Галичани» ні в підготовче, ні в судове засідання не явився, відзиву, заперечень до суду не подав. Треті особи подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов визнають повністю, заперечень не мають. Врахувавши позицію представника позивача, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку відповідача, викладену у письмовій заяві, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. В силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч. 3 ст.\~13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Повноваження сторін на вчинення дій по визнанню позову судом перевірені. Відповідач не обмежений в цивільній процесуальній дієздатності, а тому розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, включаючи і право на визнання позову. Як вбачається з правових позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до\~інформації з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно,\~на будівлю\~розташовану за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~станом на\~07.12.2020\~право власності\~ні за\~ким не\~зареєстровано,\~обтяжень немає\~(а.с.92). Згідно копії паспорта, будинкової книги, довідки про склад сім`ї, витягів з по господарських книг (а.с.8-20), [PERSON] (позивачка) значиться зареєстрованою в [ADDRESS] Згідно копії технічного паспорта, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , придатний для проживання, для експлуатації, замовником технічної інвентаризації є [PERSON] , державна реєстрація права власності на будинок та інші власники відсутні. Факт безперервного використання позивачкою будинку колишнього КСП в [ADDRESS] з 1993 року і по даний час, повністю підтверджується довідкою Братковицької сільської ради (а.с.20). Згідно заяви, позивачка зверталась до Братковицької сільської ради про передачу їй у власність житлового будинку, однак отримала відповідь із роз`ясненням про звернення до суду про визнання права власності за набувальною давністю, оскільки будинок на балансі сільської ради не перебуває (а.с.21,22). На протязі багатьох років жодних перешкод у користуванні зазначеним будинком у [PERSON] не виникало, однак, у теперішній час вона має намір привести документи в належний стан, та узаконити своє право на вищевказане нерухоме майно. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності. Нормою статті 41\~Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.\~317\~ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Нормами ч.ч.1.2 ст.\~321\~ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Статтею 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України). Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Така позиція, узгоджується з висновками Верховного Суду України викладеними у постанові від 04.07.2018 у справі № 201/12550/16-ц. Виходячи зі змісту статей\~335\~і\~344 ЦК України, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила ст.344 ЦК України\~про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України\~набрав чинності з 01.01.2004 року, положення ст.344 ЦК України\~поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року. Таким чином, перебіг строку володіння майном для визнання права власності на нього за набувальною давністю слід рахувати тільки після 1 січня 2001 року. Отже, правила про набувальну давність можуть поширюватись на випадки, коли володіння майном (в тому числі нерухомим) почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто відлік строків, про які йдеться в частині першій\~статті 344 цього Кодексу, зокрема, 10-річного, може починатися з 01.01.2001 року, тому право на звернення до суду в порядку ст.344 ЦК України з вимогою про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю виникає тільки після 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01.01.2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.5 ч.1\~ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, захист права позивачки у даному спорі повинен вирішуватись у судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на вказану будівлю за набувальною давністю відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України.\~ За даних обставин, суд приходить до висновку, що права позивачки є доведеними, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: approved