Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

05.03.2015 року позивач подав позовну заяву в інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Деснянської районної у місті Чернігові ради, прокуратура міста Чернігова, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенко Р.О. про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що позивач була одружена з [PERSON] мешкали разом з його матір'ю відповідачем по справі [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Квартира була власністю [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті позивач з донькою і [PERSON] продовжували мешкати в спірній квартирі. 16.02.2013 року відповідач [PERSON] в порушення вимог чинного законодавства уклала правочин, договір дарування 1/2 частини [ADDRESS], без згоди органу опіки та піклування, чим порушила права доньки позивача. Дана обставина і стала підставою для звернення до суду. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали заявлений позов та просили суд його задовольнити. Відповідачі в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Предстаник третьої особи органу Служби у справах дітей Деснянської районної у місті Чернігові ради, прокуратура міста Чернігова в судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити і зауважила, що при вчиненні правочину були порушені права дитини. Третя особа приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенко Р.О. заперечував проти задоволення позову, але підтвердив факт того, що він не витребував довідку з місця проживання та дозвіл органу опіки та піклування. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власником 1/4 частини квартири, її неповнолітня донька є власником 1/4 частини квартири [ADDRESS]. Інша 1/2 частини квартири, яка раніше належала відповідачу [PERSON], згідно договору дарування від 16.02.2013 року реєстровий № 139 на час розгляду справи належить відповідачу [PERSON]. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Тарасенком Р.О. Дослідивши в судовому засіданні матеріали нотаріальної справи встановлено, що під час укладення договору дарування приватним нотаріусом Тарасенком Р.О. було допущено порушення порядку оформлення нотаріальних дій, а саме під час укладання договору дарування були порушені вимоги п. 1.9, 1.10 наказу Міністерства Юстіції України від 22.02.2012 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Відповідно до п. 1.9 з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріус вимагає подачі йому довідки про склад сімї житлово - експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання та відповідно до п. 1.10 у разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні або неповнолітні або недієздатні чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києва та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Згідно п. 6.1 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету у справах сімї та молоді, Міністерством освіти України, Міністерством охорони здоров'я України, Міністерством праці та соціальної політики України № 34/166/131/88 від 26.05.1999 року, органам опіки та піклування надано право захисту житлових прав неповнолітніх. Зокрема органи опіки та піклування вирішують питання щодо збереження за неповнолітніми житла. Згідно ч. 1-4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних» від 2 червня 2005 року № 2623-ІV, держава охороняє і захищає права та інтереси безпритульних дітей при вчинені правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Для здійснення будь яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. При вчиненні правочину не враховані права і інтереси малолітньої дитини. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 2 ст. 233 та ст. 216 ЦК України, судом застосовується реституція як спосіб захисту цивільного права, оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання договору дарування від 16.02.2013 року недійсним. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Предмет судового розгляду формується позовною заявою, в якій вказується вимога позивача. Суд в силу принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) не може вийти за межі позовних вимог. Суд не може з власної ініціативи виходити за межі позову, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (ст. 2 ЦПК України). Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність мають конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає справу на підставі доказів, поданими сторонами. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню, оскільки є обґрунтованим та доведеним. Враховуючи те, що позивачем сплачено судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, їх, згідно ст.ст. 81, 88 ЦПК України, слід стягнути з відповідачів. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved