Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

05.12.2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , про позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] в її сина [PERSON] , котрий з початку 2004 року до кінця 2007 року перебував в цивільному шлюбі з відповідачем [PERSON] , народилась дитина - [PERSON] .. Реєстрація народження дитини була проведена, відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Восени 2007 року відповідач [PERSON] фактично припинила шлюбні відносини з сином позивача - [PERSON] , після чого забравши неповнолітню дитину [PERSON] , поїхала до іншого міста. В лютому місяці 2008 року відповідач [PERSON] залишила неповнолітнього [PERSON] позивачу [PERSON] та поїхала на постійне місце прожиавання до м. Київа. З того часу відповідач [PERSON] не підтримувала зв`язків з дитиною, не брала участі в його житті, відсторонилась від участі в вихованні, залишила сина на утримання [PERSON] .. З лютого місяця 2008 року до теперішнього часу відповідальність за виховання та утримання дитини взяла на себе позивач [PERSON] .. Неповнолітня дитина [PERSON] мешкає з позивачем за адресою: [ADDRESS] . З дитиною в позивача [PERSON] склалися дружні, теплі, довірчі відносини. За весь період часу, який дитина проживає з позивачем, відповідач самоусунулась від виховання свого сина, не відвідує дитину, не цікавиться його станом здоров`я, успіхами в навчанні. Позивач [PERSON] вважає, що відповідач [PERSON] свідомо та умисно ухиляється від участі в вихованні своєї дитини. Натомість, позивач [PERSON] забезпечує дитину житлом, допомагає йому здобувати повну загальну середню освіту, піклується про стан здоров`я дитини та своєчасність медичних оглядів. З огляду на це, [PERSON] просить позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] , стосовно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Також [PERSON] вважає за необхідне стягувати з відповідача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з часу звернення до суду з позовом і до повноліття дитини. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та навела доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві та уточненій позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Рогов О.А. в судовому засіданні заперечували проти позбавлення її батьківських прав, надали суду характерезуючи відповідача документи. В судові засідання, призначені на 14.01.2020 року, 05.02.2020 року, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи судом, відповідач [PERSON] для участі в судовому засіданні не прибула, клопотань про розгляд справи в її відсутності чи відкладення такого розгляду до суду не надавала. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що неповнолітня дитина мешкає разом з позивачем [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , перебуває на утриманні позивача, представники органу опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області проводили огляд умов проживання дитини, вважають такі умови цілком задовільними, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] , [INFO] . Допитаний в судовому засіданні 05.02.2020 року неповнолітній [PERSON] підтвердив обставини викладені в позовній та уточненій позовній заявах, просив суд позбавити відповідача [PERSON] відносно нього батьківських прав та залишити його проживати разом з бабусею, позивачем в справі, [PERSON] .. Вислухавши думку присутніх учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] , [INFO] , народилась в с. Торське Краснолиманського району Донецької області, є громадянкою України, внесена до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, з 17.06.1977 року має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а. с. 10). Позивач отримує регулярний дохід у виді пенсії за віком (а.с. 24), позитивно характеризується територіальною громадою за місце проживання (а.с.16). Позивачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка (а.с.29). До складу сім`ї позивача [PERSON] входить син [PERSON] , 1984 року народження, та без реєстрації проживає неповнолітня дитина [PERSON] , 2004 року народження (а.с. 18). Відповідач [PERSON] , [INFO] , має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20). Відповідач [PERSON] перебувала в цивільному шлюбі з [PERSON] з 2004 року до кінця 2007 року, що підтверджено актом самоорганізації населення Виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області від 18.10.2018 року (а.с.23). [INFO] від фактичних шлюбних відносин у відповідача [PERSON] народився син [PERSON] , реєстрація народження дитини була проведена, відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого виконкомом Кіровської селищної ради м. Красний Лиман Донецької області та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00021357173 від 03.11.2018 року (а.с. 11, 26, 27). Відповідно до інформаційних довідок, виданих старостою Зарічненського старостинського округу виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області О.І. Мікуліним, відповідач [PERSON] за місцем реєстрації тривалий час не мешкає, неповнолітня дитина [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] разом з позивачем [PERSON] .. Участі у вихованні сина відповідач [PERSON] не приймає (а.с. 19,20). З наданих представником відповідача [PERSON] - адвокатом Роговим О.А. документів вбачається, що відповідач 20.01.2016 року уклала шлюб з [PERSON] , що підтвержується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.101). Від шлюбу відповідач [PERSON] має двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 100,102). На теперишній час, [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , де характерезується посередньо (а.с. 125). Має дохід у виді державної соціальної допомоги при народженні дитини [PERSON] , яку призначено з 01.04.2018 року по 31.03.2021 рік (а.с. 111). Відповідач [PERSON] на обліку у лікаря терапевта не перебуває (а.с. 122,123). До адміністративної чи кримінальної відповідальності відповідач [PERSON] в період з 2007 року по теперишній час не притягувалась (а.с. 119). Неповнолітній [PERSON] народився [INFO] в с. Кіровськ, Краснолиманський район, Донецька область, матір`ю дитини є [PERSON] , відомості про батька дитини записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК Україн (а.с.11). Хлопчик навчається в 8 класі Торського навчально-виховного комплексу (а.с.22). Дитина здорова (а.с. 21). Зі змісту актів, складених 18.10.2018 року, 05.02.2020 року органом місцевого самоврядування, вбачається, що позивач [PERSON] одна виховує та утримує неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , мати дитини відповідач [PERSON] не опікується вихованням сина, повністю відсторонилась від нього. Факт ухилення матері неповнолітнього [PERSON] від участі в його вихованні також підтверджено довідкою Торського навчально-виховного комплексу від 09.10.2018 року № 288 (а.с.13). Згідно з актом обстеження умов проживання [PERSON] та неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , умови проживання неповнолітньої дитини задовільні (а.с. 15). Відповідно до висновку № 37 від 26.11.2018 року Орган опіки та піклування Лиманської міської ради вважає за можливе позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітньої дитини [PERSON] , оскільки відповідач повністю відсторонилась від виховання та матеріального утримання дитини (а.с. 28). Суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] , виходячи з такого. Згідно зі ст. 32 Конституції України «Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України…». «…Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою» (ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» «…Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків». Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» «Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини… Держава надає батькам … допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей…, захищає права сім`ї». «Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили» (ст. 14 згаданого Закону). Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття; малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до вимог ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Згідно зі ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, в тому числі - позбавлення батьківських прав. Відповідно до положень ст. 3 Конвенції ООН про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до положень ст. 9 Конвенції ООН про права дитини Держави - Сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Згідно із ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до роз`яснень, викладених у пп. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення,не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ суди застосовують положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, протоколів до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При вирішенні такої категорії справ про позбавлення батьківських прав Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Савіни проти України» (Case of Saviny v. Ukraine, заява № 39948/06, від 18.12.2008 року, пп.47-51) в черговий раз зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (п. 47 вказаного рішення Суду) Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей п. 2 ст. 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає ст.8 Конвенції (п. 48 згаданого рішення Суду). Суди повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини (п.49 наведеного рішення Суду) Потрібно з`ясовувати наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (п.50 вказаного рішення Суду). Крім того, оцінюючи процес вирішення питання суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (п. 51 згаданого рішення Суду). Суд погоджується із висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] , оскільки такий висновок вмотивований, містить обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору позитивного впливу на неповнолітню дитину позивача, відповідач життям та здоров`ям власного сина не цікавиться, матеріально та морально дитині не допомагає. Задовольняючи вимоги [PERSON] суд також бере до уваги ту обставину, що відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце проведення судових засідань, неодноразово, до суду не прибувала, про наявність поважних причин неприбуття, суд не повідомляла, що свідчить про втрату відповідачем [PERSON] інтересу до предмету позову. Нормами ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» до числа дітей, позбавлених батьківського піклування, віднесено,зокрема, дітей, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав. Згідно зі ст. 11 згаданого Закону органи опіки та піклування забезпечують вирішення питань щодо встановлення статусу дитини,позбавленої батьківського піклування, надання опіки та піклування над дітьми, позбавленими батьківського піклування, та застосування інших форм влаштування дітей, позбавлених батьківського піклування, соціальний захист і захист особистих, майнових, житлових прав та інтересів дітей; впровадження пріоритетних форм влаштування дітей, позбавлених батьківського піклування. Отже, ухвалюючи рішення про позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] , суд вважає за необхідне передати неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , позивачу [PERSON] .. Згідно із ч.3 ст. 166 СК України у разі задоволення позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів з [PERSON] , позбавленої батьківських прав. При визначенні розміру аліментів суд згідно з п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» враховує думку сторін, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, яке є задовільним, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, котра є працездатною, однак перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною, отримує соціальну допомогу при народженні дитини, перебуває в зареєстрованому шлюбі з 2016 року, має можливість виплачувати аліменти, на неї не покладено інших зобов`язань матеріального характеру. Згідно зі ст.3 Конвенції ООН про права дитини незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Ст.27 цієї Конвенції дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Згідно зі ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст. 183 СК України). Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову(ч.1 ст. 191 СК України). Виходячи із засад справедливості та розумності, притаманних способу регулювання сімейних відносин в Україні (ст. 7 СК України), беручи до уваги пасивну поведінку відповідача, суд за таких обставин вважає за можливе щомісячно стягувати з відповідача [PERSON] аліменти на утримання її неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини доходів відповідача щомісяця, починаючи з 05.12.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. При цьому на підставі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Суд дійшов висновку, що суб`єктивне право дитини на утримання її матір`ю є порушеним, визначений судом розмір стягнення з відповідача аліментів на дитину з урахуванням віку неповнолітньої дитини, її потреб, є обґрунтованим, не є завищеним в нинішніх умовах проживання, відповідає засадам розумності і справедливості. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є особою працездатного віку, є фізично здоровою, здатна працювати, отримує дохід у виді соціальної допомоги при народженні дитини, перебуває в зареєстрованому шлюбі з 2016 року, тобто має можливість виконувати обов`язок щодо утримання свого сина, сплачувати аліменти, доказів на підтвердження протилежного судом не встановлено. Суд присуджує стягувати з відповідача [PERSON] аліменти на утримання її неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини доходів відповідача щомісяця, починаючи з 05.12.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно із ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. [PERSON] при поданні позову сплачено в дохід держави судовий збір у розмірі 704,80 грн. (за позовні вимоги немайнового характеру щодо позбавлення відповідачів батьківських прав), що підтверджено наданою позивачем квитанцією від 30.11.2018 року (а. с. 3). Отже, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати щодо сплати судового збору в розмірі 704,80 грн.. Згідно із ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачі у справах про стягнення аліментів звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях (п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»). Відтак, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн. Суд додатково вважає за необхідне роз`яснити учасникам справи, що відповідно до ст.169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Outcome: approved