Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

05 листопада 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона являється власником квартири [ADDRESS], яка належить їй на підставі договору дарування квартири від 13 грудня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 867. У вказаній квартирі зареєстрованою значиться відповідач по справі [PERSON], яка доводиться двоюрідною племінницею позивачу, однак остання більше п'яти років не проживає за місцем реєстрації, не сплачує комунальні платежі по утриманню квартири, будь-яких особистих речей в квартирі не має і взагалі житлом не цікавиться, її місце проживання позивачу не відомо. Між тим, проживаючи за іншою адресою, [PERSON] залишається зареєстрованою у належній позивачу квартирі, добровільно знятися з реєстрації не бажає, в такий спосіб створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном, а тому посилаючись на вимоги ст.391 ЦК України, позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] Ухвалою суду від 27 листопада відкрито провадження у справі. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позов підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явилася, вважається такою, що повідомлена належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем її реєстрації, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS], яка належить їй на підставі договору дарування від 13 грудня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.П., зареєстрованого в реєстрі за № 867 (а.с.8). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно копії довідки про склад сім'ї (а.с.9), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області в зазначеній вище квартирі зареєстрованою значиться відповідач по справі - [PERSON], [INFO] (а.с.13). Суду подано акт від 02 жовтня 2018 року, складений головою комісії - депутатом Перещепинської міської ради Чечеленко О.Ю., за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON] зареєстрована але не проживає в квартирі [ADDRESS]. Особистих речей [PERSON] у вказаній квартирі немає (а.с.6). Між тим, у відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Як зазначає у своєму позові [PERSON], наявність реєстрації відповідача у належній їй на праві власності квартирі, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв'язку з чим, суд вважає за необхідне визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved