Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

07.06.2021 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] . Позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування кв. [ADDRESS] та встановити порядок виконання рішення суду таким чином, що після набрання ним законної сили, воно є підставою для Центра надання адміністративних послуг Одеської міської ради для зняття з реєстраційного обліку проживання за адресою [ADDRESS] [PERSON] 02.07.2021 відкрито провадження у справі. 24.09.2021 закрито підготовче засідання. Представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судові засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд направляв поштову кореспонденцію за зареєстрованим місцем проживання відповідача. На адресу суду повернулись поштові відправлення з причин їх не вручення адресату, тому в розумінні п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повістка вважається врученою. Відзив на позов не надходив. На підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України, за сукупністю підстав, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Позов обґрунтовує тим, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . В 2019 році шлюб мід позивачем та відповідачем було розірвано. В квартирі крім неї та сина також зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] . Квартира не об`єктом спільної сумісної власності. Колишній чоловік більше року за місцем реєстрації не проживає, а добровільно з реєстрації не знявся. Де знаходиться відповідач позивачу не відомо. Факт реєстрації відповідача у квартирі позивача є перешкодою у користуванні майном. Крім того, відносно відповідача відкрито кримінальні провадження, в рамках яких у належній позивачу квартирі, вже протягом двох років проводяться обшуки, що негативно впливає на позивача та її дітей. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 28.05.2010 [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування. 11.02.2009 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 11.02.2009). Прізвище дружини після розірвання шлюбу « [PERSON] ». [INFO] народився [PERSON] , батько [PERSON] , мати [PERSON] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 24.03.2010). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.07.2019 (справа №522/9711/19) розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (з 09.07.2010), [PERSON] (з 09.07.2010), [PERSON] ( [INFO] ). Крім того, позивач [PERSON] має сина від іншого шлюбу [PERSON] ( [INFO] ), (свідоцтво про народження [NUMBER] від 05.10.2004), який також проживає в цій квартирі. Актами № 01 від 16.01.2020, № 19 від 10.06.2020, № 18 від 24.05.2021, складеними сусідами та головою Правління ОСББ «Довженко 4, 4-А» засвідчується непроживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] з 01.05.2019. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси (справа № 947/12669/21) від 27.04.2021 надано дозвіл слідчим на проведення обшуку за місцем фактичного проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Вирішуючи спір суд виходив з наступного. Предметом спору є законність підстав збереження за відповідачем місця реєстрації в житлі, а його підставами відсутність правових та фактичних підстав на проживання в квартирі, оскільки відповідач не є власником житла, є колишнім членом сім`ї власника кваритри та не проживає там більше року, у зв`язку з припиненням сімейних відносин. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом частини другої статті 386 ЦПК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 у справі №209/2642/18. Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідача в належній позивачеві квартирі, об`єктивно свідчить про зміну його місця проживання, втрату інтересу до житла, а тому визнання за ним втрати права на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі. Судом з`ясовано, що відповідач у зареєстрованій квартирі не проживає за власним бажанням, перешкод йому ніхто не чинить, участі у сплаті житлово-комунальних послуг не бере з позивачем, спільне господарство не веде, спільним побутом з позивачем не пов`язаний, тобто підстав для продовження терміну зберігання за відповідачем права користування спірним житлом, передбачених ст. 71 ЖК України, немає. Також суд бере до уваги, що реєстрація [PERSON] за адресою [ADDRESS] створює для позивача додаткові незручності пов`язанні з проведенням досудового розслідування відносно відповідача. А саме, проведення обшуків за місцем реєстрації [PERSON] , негативно впливає на позивача та її неповнолітніх дітей, що також проживають там. Оцінивши наявні у справ докази, взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими в частині визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Що стосується вимоги позивача щодо встановлення порядку виконання рішення суду, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Отже, судове рішення, яким визнанно особу такою, що втратила право користування житлом, само по собі є підставою для зняття з реєстрації місця проживання, тому окремого застереження про це в судовому рішення не вимагається. З огляду на наведене, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial