Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

07.05.2017р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до державного реєстратора КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Профатілової М.С., [PERSON] , АТ «Райфайзен банк Аваль», ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінас Груп» про визнання незаконними договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором, договору відступлення прав за іпотечним договором, визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора, визначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору ПАТ «Оксі Банк» (а.с. № 1-5). Ухвалою судді Федоріщева С.С. від 08.05.2019р. було відкрито провадження у справі і справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні (а.с. № 27-28). Ухвалою судді Федоріщева С.С. від 11.05.2019р. за заявою позивачки забезпечено позов шляхом встановлення заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій пов`язаних із квартирою [ADDRESS] , зокрема заборони реєстрації, перереєстрацію права власності, внесення будь-яких змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та до Реєстру прав власності на нерухоме майно, до Державного реєстру іпотек, внесення змін про власника указаної квартири, реєстрацію укладення іпотеки та реєстрацію переуступки прав за іпотечними договорами; реєстрації переходу права власності за іпотечним застереженням в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та договору про задоволення вимог іпотекодержателя щодо указаної квартири - до набрання законної сили рішенням у цивільній справі (а.с. № 42-44). 08.09.2019р. позивачка уточнила позовні вимоги (а.с. № 75-79). Вобґрунтування позовних вимог (з урахуванням їх уточнення) позивачка зазначила, що 15.08.2006р. вона уклала з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір №014/107958/3172/74, відповідно до умов якого мала отримати 1 994 750 грн. на придбання квартири [ADDRESS] . Кредитні кошти одразу після підписання кредитного договору банк перерахував 1 994 750 грн. на рахунок продавця квартири. 10.12.2014р. вона погодилася на реструктуризацію залишку боргу шляхом новації та уклала з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір №014/81-1-0-00/10386 від 10.12.2014р., відповідно до умов якого первісне грошове зобов`язання за кредитним договором №014/107958/3172/74 від 15.08.2006р. в сумі 1 994 750 грн. було замінене на зобов`язання у національній валюті у сумі 2 924 671,07 грн. зі строком повернення до 11.10.2027р. і сплатою 17% річних. Повідомила, що у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа № 201/17087/16-ц про визнання частково недійсним кредитного договору та визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором, укладеним між позивачкою і AT «Райфазен Банк Аваль», про визнання припиненим договору іпотеки квартири. Не дивлячись на наявність цього судового спору, банк 07.12.2016р. звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на квартиру. Після подання позивачкою зустрічного позову про визнання частково недійсним кредитного договору та визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором, [PERSON] звернулася до суду із заявою про заміну позивача з AT «РайфазенБанк Аваль» на її як на правонаступника та з заявою про залишення без розгляду позову AT «РайфазенБанк Аваль», яка була задоволена судом, що унеможливили переривання строку позовної давності за позовом банка. В подальшому AT «РайфазенБанк Аваль» звернулося до приватного нотаріуса Київського МНО Немм О.В. із заявою про вчинення виконавчого напису, на підставі якого приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцевим І.В. було відкрито виконавче провадження з примусової реалізації квартири. Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19.12.2018р. по цивільній справі № 201/9891/18 визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського МНО Немм О.В. від 16.07.2018р., відповідно до якого було запропоновано звернути стягнення на квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» за кредитним договором №014/81-1-00/10386 від 10.12.2014р. у розмірі 2 542 95,22 грн., таким, що не підлягає виконанню. АT «РайфазенБанк Аваль» шляхом укладення 24.09.2018р. договорів про відступлення права вимоги здійснено переуступку права вимоги за кредитним договором і іпотечним договором на користь ПАТ «Оксі Банк», яке відступило право вимоги на користь ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», а останнє - на користь [PERSON] 11.03.2019р. не дивлячись на наявність судового спору і відсутність згоди позивачки на перехід за іпотечним договором до іпотекодержателя права власності на квартиру, [PERSON] здійснила за собою реєстрацію права власності на квартиру. Державний реєстратор КП «Крничанське бюро технічної інвентаризації» Профатілова М.С. не перевірила безспірність у [PERSON] права вимоги за договором іпотеки і наявність згоди позивачки на перехід права власності на квартиру, спірність вимог банка про стягнення заборгованості внаслідок пропущення строку позовної давності, а також того, що кредитна заборгованість майже повністю була погашена. Обґрунтовуючи недійсність договору про відступлення права вимоги позивачка посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11.09.2018р. у справі №909/968/16, Верховного Суду у постанові від 16.10.2018р. у справі № 923/151/17, зазначає, що відступлення права вимоги за кредитним договором фізичній особі - [PERSON] , яка не є юридичною особою та фінансовою установою, а тому не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права, суперечить закону. На підставі викладеного, посилаючись на норми ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст.215, ст. 518, ч. 3 ст. 512, ч. 2 ст. 548, ст. 1054 ЦК України, ст.ст.17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» просить визнати недійсним договір відступлення права вимоги №24-09/18 від 24.09.2018р. за кредитним договором № 014/81-1-0-00/10386 від 10.12.2014р. укладеним між [PERSON] і АТ «Райффайзен Банк Аваль», укладений 24.09.2018р. між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та [PERSON] ; визнати недійсним договір про відступлення прав за іпотечним договором №014/81-1-0-00/10386 від 09.11.2007р., укладеним між [PERSON] і АТ «Райффайзен Банк Аваль», укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та [PERSON] ; визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Профатілової Марини Сергіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 45924540 від 13.03.2019р.) про реєстрацію за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , паспорт громадянина України, серія та номер: [NUMBER] , виданий 05.09.1997, Межівським РВ УМВС України в Дніпропетровській області) права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Представник позивачки - адвокат Бардаченко В.В. (діє на підставі договору від 19.12.2016р. - а.с. № 32) у наданих суду заявах від 08.08.2019р. заперечував проти закриття провадження, оскільки розірвання договору не позбавляє сторону права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Передання права вимоги за іпотечним договором фізичній особі [PERSON] порушує право власності позивачки на квартиру, тому вона звернулася до суду за захистом свого права шляхом визнання недійсним правочину про відступлення права вимоги Враховуючи викладене, представник позивачки наполягав на задоволенні позовних вимог, просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги задовольнити повністю (а.с. № 74,89.) Відповідачка [PERSON] надала суду 16.09.2019р. заяву в якій позовні вимоги визнала частково - лише в частині обґрунтування неможливості відступлення банком права вимоги їй як фізичній особі. Вважала, що провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю предмета спору (а.с. № 90) Представник відповідача АТ «Райфайзен банк Аваль» - адвокат Шпіленко Р.О. (діє на підставі ордеру від 05.08.2019р. - а.с. № 92) надав суду 16.09.2019р. заяву у якій зазначив, що провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю предмета спору, оскільки договір про відступлення права вимоги з [PERSON] розірваний, реєстрація права власності відсутня (а.с. № 91) Відповідач - державний реєстратор КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Профатілової М.С. в судове засідання не з`явися, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. №88а) Заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи без його участі не надав. Представник відповідача - ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінас Груп» в судове засідання не з`явися, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. № 72). Заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи без його участі не надав. Представник третьої особи - ПАТ «Оксі Банк» в судове засідання не з`явися, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином ( а.с. № 88). Заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи без його участі не надав. Суд, з`ясувавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, встановив такі обставини справи і відповідні ним правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19.12.2018р. по цивільній справі № 201/9891/18 визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського МНО Немм Оленою Володимирівною від 16.07.2018р., зареєстрований в реєстрі за №1270, відповідно до якого було запропоновано звернути стягнення на квартиру номер [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» за кредитним договором №014/81-1-00/10386 від 10.12.2014р. у розмірі 2 542 95,22 грн., таким, що не підлягає виконанню. Рішення сторонами не оскаржувалося, що ними не заперечується. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як установлено судом у цій справі 16.07.2018р. приватним нотаріусом Київського МНО Немм О.В., було вчинено виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за № 1270, яким запропоновано звернути стягнення на квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] для задоволення грошових вимог ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» у розмірі 2 542 954,22 грн., за кредитним договором №014/81-1-00/10386 від 10.12.2014р., з яких: заборгованості за кредитом у розмірі 1 840 214 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 702 739,39 грн., а також 5 525 грн. витрати за вчинення виконавчого напису (а.с. №30). Суд у цій справі дійшов висновку про незаконність виконавчого напису, оскільки з переліку документів, які були надані нотаріусу на підтвердження безспірності заборгованості [PERSON] , вбачалося, що стягувачем на підтвердження безспірності вимог був наданий розрахунок заборгованості за кредитним договором №014/81-1-00/10386 від 10.12.2014р. станом на 17.04.2018р., за яким заборгованість за кредитом становить 1 840 214 грн., заборгованість по відсоткам у розмірі 702 739,39 грн., нарахування заборгованості здійснено за період з 11.12.2014р. по 17.04.2018р. Про відсутність безспірності вимог стягувача на момент вчинення виконавчого напису свідчило й те, що станом на 16.07.2018р. (дата вчинення виконавчого напису) в провадженні Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська перебувала цивільна справа №201/17087/16-ц за позовом ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/81-1-0-00/10386 від 10.12.2014р. та за зустрічним позовом [PERSON] про визнання частково недійсним кредитного договору та визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором, розгляд якої не закінчено. У виконавчому написі нотаріусом зазначено, що стягнення здійснюється за період 10.12.2014р. - 17.04.2018р., за 3 роки 4 місяці 7 днів, тобто з порушенням строків визначених положеннями ст. 88 Закону України «Про нотаріат», яка встановлює, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. На момент вчинення виконавчого напису був невирішений по суті спір щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, в рамках якого призначено судову економічну експертизу (ухвала суду від 19.07.2017р.), в тому числі для з`ясування та встановлення обставин припинення виконання правовідношення за кредитним договором №014/81-1-0-00/10386 від 10.12.2014р., а також наявності у [PERSON] заборгованості за кредитним договором та її розміру. При зверненні стягувача до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису, відповідна обставина була прихована. 24.09.2018р. AT «РайфазенБанк Аваль» уклав з ПАТ «Оксі Банк» договір про відступлення права вимоги, яким відступив на користь ПАТ «Оксі Банк» право вимоги за кредитним договором № 014/81-1-0-00/10368 від 10.12.2014р. між ПAT «РайфазенБанк Аваль» і [PERSON] (разом з додатковими угодами) і договором забезпечення - іпотечним договором № № 014/81-1-0-00/10368 від 10.12.2014р. (разом з додатковими угодами), посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Шауловою М.О. за реєстровим номером 1907. Того ж дня ПАТ «Оксі Банк» уклало з ТОВ «Фінансова компанія договір «Укрфінанс Груп» договір відступлення права вимоги, яким відступив на користь останнього права вимоги за кредитним договором і іпотечним договором № № 014/81-1-0-00/10368 від 10.12.2014р. між ПAT «РайфазенБанк Аваль» і [PERSON] Того ж дня ТОВ «Фінансова компанія договір «Укрфінанс Груп» відступило право вимог [PERSON] за вищевказаними договорами шляхом укладення договору відступлення права вимоги № 24-09/18. Як свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 14.03.2019р., 13.03.2019р. державним реєстратором КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Профатіловою М.С. на підставі рішення (індексний номер: 45924540 від 13.03.2019р.) зареєстроване право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , паспорт громадянина України, серія та номер: [NUMBER] , виданий 05.09.1997, Межівським РВ УМВС України в Дніпропетровській області) права власності на квартиру на підставі договорів про відступлення права вимоги від 24.09.2018р. між AT «РайфазенБанк Аваль» уклав з ПАТ «Оксі Банк», від 24.09.2018р. № 24-09/18 між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінас Груп» і [PERSON] , договору про відступлення прав за іпотечним договором від 24.09.2018р. № 2488 між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінас Груп» і [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Данич О.Ф. (а.с. № 11). Таким чином з 13.03.2019р. власником квартири стала [PERSON] Велика Палата Верховного Суду у постановах від 11.09.2018р. у справі №909/968/16, а також від 31.10.2018р. у справі №465/646/11 дійшла такого правового висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. У пункті 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001р. № 2664-ІІІ вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Як вбачається з встановлених судами обставин, з укладенням договору відступлення права вимоги за кредитним договором від 10.12.2014р. № 014/81-1-0-00/10368, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Великою Палатою Верховного Суду було зауважено на тому, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням статтей 512 та 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа Відповідачка [PERSON] , яка набула права вимоги за оспорюваним договором, у поданій суду заяві не заперечувала в частини вимог позивачки [PERSON] про протиправність передання їй права вимоги за кредитним договором. Договір іпотеки від 09.11.2007р. був укладений [PERSON] з метою забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором. Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У ст. 24 Закону України «Про іпотеку» визначено порядок відступлення прав за іпотечним договором. За змістом вказаної правової норми відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. З огляду на те, що за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України. Згідно з частинами 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (стаття 215 ЦК України). З огляду на зазначене та відповідно до статей 15,16 ЦК України, а також статей 1, 3-5 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Як розтлумачив Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 01.12.2004р. за № 18-рп/2004, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституціїі законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Як встановив суд, [PERSON] має обґрунтовану юридичну заінтересованість у визнанні недійсним договору про відступлення права вимоги від 24.09.2018р., оскільки у разі задоволення позовних вимог вона буде мати «виправдані очікування» стосовно права на розпорядження своїм майна, яке передано в іпотеку банка і мати об`єктивну можливість захищати своє право у спорі з попередніми факторами. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що [PERSON] як заінтересована особа може оспорювати договір відступлення права вимоги від 24.09.2018р. Ураховуючи викладене, договір відступлення права вимоги від 24.09.2018р., укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» і [PERSON] підлягає визнанню недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України. Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. № 1952-IV передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації (п. 1); перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (п. 2). Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Частина 1 статті 23 цього Закону передбачає, що розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором у випадку, зокрема: подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством. Статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено випадки, у яких може бути відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, якими, зокрема, є: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом (п. 3 ч. 1); подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження (п. 4 ч. 1). Згідно з ч. 4 ст. 18 цього Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Суд, дослідивши наявні у справі матеріали, вважає, що державний реєстратор, реєструючи за [PERSON] право власності на квартиру діяв з порушенням вимог закону, а тому підлягає скасуванню запис про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на підставі визнаного недійсним судом договору відступлення права вимоги. Суд не погоджується з позицією відповідачів про те, що провадження у справі підлягає закриттю через відсутність предмета спору. Так, згідно з пунктом 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору. Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Пороте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Такої правової позиції додержується Верховний Суд у постанові від 03.05.2018р. у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18). Оскільки вимоги позивачки направлені на захист права власності шляхом визнання правочину недійсним, а час факт розірвання договору не позбавляє сторону права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним, крім того на цей час в провадженні суду є справа за позовом [PERSON] про визнання частково недійсним кредитного договору та визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором, розгляд якої не закінчено, це не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Визначаючи відповідачем по справі АТ «Райфайзен банк Аваль» позивачка не заявила фактично жодної з вимог до банка, оспорювала правочин, в якому банк не є стороною, а тому її вимоги до АТ «Райфайзен банк Аваль» не підлягають задоволенню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги [PERSON] задоволенні частково - шляхом визнання недійсним договору відступлення права вимоги між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінас Груп» і [PERSON] , скасування запису про державну реєстрацію права власності за [PERSON]. , судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2 689,40 грн. (по 768,40 грн. за кожну з вимог і 384,20 за забезпечення позову) (а.с. № 6, 39) підлягають стягненню з відповідачів - ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінас Груп», [PERSON] і державного реєстратора КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Профатілової М.С. і по 896,46 грн. з кожного. З урахуванням того, що у задоволенні позову до АТ «Райфайзен банк Аваль» - відмовлено, судові витрати з АТ «Райфайзен банк Аваль» не стягуються. Враховуючи викладене та

Outcome: approved