Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

05.07.2018 року представником позивача - адвокатом Петраковим В.А. до суду був поданий позов, в якому позивач [PERSON] просив стягнути з відповідачки [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 31.01.2018 року в сумі 40 654 грн., три відсотки річних - 119,52 грн., інфляційні - 1249,29 грн. та судові витрати на правову допомогу у розмірі 2600 грн. В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що 31 січня 2018 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики № 1/31 від 31.01.2018 р. на суму 120 654 грн. Згідно умов договору відповідачка зобов`язувалась повернути грошові кошти не пізніше 30.04.2018 року. 05.02.2018 року Лоскутова сплатила частину позики в сумі 80 000 грн. Однак інша частина позики повернута не була, відтак заборгованість складає 40654 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. [PERSON] проти позову заперечувала, подала зустрічний позов, в якому просила договір позики №1/31 від 31.01.2018 року, укладений між нею та [PERSON] визнати недійсним з моменту його укладення, а також зобов`язати [PERSON] повернути їй грошову суму в розмірі 80 000 грн., отриману 05.02.2018 року, та стягнути суму моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] посилалась на те, що спірний договір був нею підписаний під психологічним тиском з боку [PERSON] так як вона, виконуючи обов`язки бухгалтера ТОВ «ТБ Комункомплект», директором якого був [PERSON] , помилково, під впливом раптового запаморочення свідомості, здійснила переказ невідомій особі коштів в сумі 120 654 грн. 40 коп. за товар, який товариство не замовляло і не отримало. Після чого, [PERSON] , під психологічним тиском, примусив її підписати договір позики на суму 120 654 грн. 40 коп., з яких 80 000 грн. вона повернула, отримавши кредит в банку. Крім того, [PERSON] посилалась на те, що підписи, які містяться в копії розписки від 31.01.2018 року про отримання нею грошових коштів в сумі 120 654 грн. від [PERSON] та в копії оспорюваного договору позики, який був наданий до суду [PERSON] , і виконані від її імені, їй не належать. У справі, за клопотанням представника [PERSON] - адвоката Андренка В.Ю., судом призначалась почеркознавча експертиза. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами судом встановлено, що 31 січня 2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики № 1/31 від 31.01.2018 р. на суму 120 654 грн., що підтверджується наданою суду копією договору. На підтвердження отримання грошових коштів за договором позики [PERSON] була власноруч складена розписка від 31.01.2018 року, відповідно до якої вона отримала від [PERSON] гроші в сумі 120 654 гривні, які зобов`язалася повернути у строк до 30.04.2018 року. Вказана обставина підтверджується копією відповідної розписки. 05.02.2018 року [PERSON] повернула [PERSON] частину позики в сумі 80 000 грн., що підтверджено копією відповідної розписки. Доказів на підтвердження того, що позика була повернута в повному обсязі, суду не надано. Оцінюючи аргументи [PERSON] , які вона наводила в обґрунтування зустрічного позову, суд виходив з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Висновком судової почеркознавчої експертизи від 27.06.2019 року встановлено, що підписи від імені [PERSON] , які містяться у двох екземплярах договору позики № 1/31 від 31.01.2018, розписці від 31.01.2018 та рукописні записи в розписці від 31.01.2018 року виконані [PERSON] Ознаки, які б свідчили про виконання досліджуваного підпису та рукописних записів під впливом природних збиваючих факторів, не відобразилися. Ознаки, які б свідчили про виконання досліджуваного підпису та рукописних записів під впливом штучних збиваючих факторів, відсутні. Відтак, доводи [PERSON] про те, що підписи на одному з екземплярів договору позики та розписках про отримання коштів їй не належать є безпідставними. Також суду не надано доказів на підтвердження того, що договір позики № 1/31 від 31.01.2018 року був укладений [PERSON] під психологічним тиском з боку [PERSON] . Суд приймає до уваги, що до подачі [PERSON] позову про стягнення заборгованості, [PERSON] не зверталась до правоохоронних органів щодо неправомірних дій [PERSON] і не ініціювала позову про визнання договору позики недійсним. Більш того, як встановлено судом і не заперечувалось [PERSON] , остання частково, на суму 80 000 грн., виконала зобов`язання з повернення позичених грошових коштів. З наданої до суду копії протоколу про прийняття заяви від [PERSON] про кримінальне правопорушення за фактом заволодіння невідомою особою в шахрайський спосіб грошовими коштами товариства, не вбачається, що підозрюваною у заволодінні грошовими коштами ТОВ «ТБ Комункомплект» є [PERSON] , відтак у суду відсутні достатні підстави дійти до висновку, що укладений з останньою договір позики № 1/31 від 31.01.2018 року пов`язаний з подією злочину. Натомість суд приходить до висновку, що [PERSON] доведена належними та допустимими доказами наявність між ним та [PERSON] правовідносин позики грошових коштів та існування за даними правовідносинами заборгованості [PERSON] перед ним, як позичальником, в сумі 40 654 грн. Надання [PERSON] суду оригіналу розписки, складеної [PERSON] на підтвердження отримання позики в сумі 120 654 грн. свідчить, у відповідності до п. 3.6 договору № 1/31 від 31.01.2018 року, що позичальник не повернув позикодавцеві повну суму позики. Відтак, для відновлення порушеного права позивача за первісним позовом суд застосовує такі норми матеріального права. Частину 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, відповідно до якої встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частину 1 ст. 1049 ЦК України, якою встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики. Відтак, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з Лоскутової на користь Гурова 40 654 грн., як суми основної заборгованості за договором позики № 1/31 від 31.01.2018 року, так і 119 грн. 52 коп. - 3 % річних за час прострочення, та 1249 грн. 29 коп. інфляційних втрат. При визначенні розміру вказаних сум, суд погоджується з відповідними розрахунками, які виконані і надані суду позивачем. Судові витрати в сумі 2600 грн., у якості компенсації витрат на оплату правничої допомоги, підлягають також стягненню з Лоскутової на користь Гурова.

Outcome: approved