Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-02 00:00:00

06 серпня 2019 р. до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся позивач [PERSON] з позовом до відповідача ТОВ «Річен Груп», зазначивши третіми особами директора ТОВ «Річен Груп» [PERSON] , Управління Держпраці у Полтавській області, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 95 159, 34 грн., заборгованість із компенсації за невикористані щорічні відпустки в сумі 104 876,98 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 54 648, 87 грн., моральну шкоду в сумі 25 000 грн., судовий збір та витрати пов`язані із розглядом справи та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 85 249,34 грн., заборгованість із компенсації за невикористані щорічні відпустки в сумі 104 876,98 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 82 929,63 грн., моральну шкоду в сумі 25 000 грн. З урахуванням письмових пояснень позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 01.12.2016 р. він був прийнятий на посаду заступника директора з транспорту у ТОВ «Річен Груп», а 12.04.2019 р. відповідно до наказу № 25-КА від 12.04.2019 р. - звільнений із займаної посади за угодою сторін. ТОВ «Річен Груп» має перед позивачем заборгованість із виплати заробітної плати з червня 2018 р. по 12 квітня 2019 р., а також з компенсації за невикористані щорічні відпустки за 288 календарних днів, а саме: з 01.12.2009 р. по 30.11.2016 р. тривалістю 168 календарних днів та додатковій відпустки за ненормований робочий день за період з 01.12.2007 р. по 30.11.2016 р. тривалістю 63 календарних дні, а також за невикористану щорічну відпустку за період з 01.12.2016 р. по 01.05.2019 р. за 57 календарних днів, що підтверджується витягом з наказу про звільнення № 25-КА від 12.04.2019 р. В день звільнення позивачу була видана трудова книжка, наданий наказ про звільнення, однак не здійснений розрахунок з належних йому від ТОВ «Річен Груп» грошових сум. Після звільнення позивач неодноразово направляв відповідачу листи та адвокатські запити з вимогою виплатити заборгованість з належних йому грошових сум, однак всі поштові відправлення залишені без відповіді. Разом з тим позивач посилається на індивідуальні відомості щодо [PERSON] , як застрахованої особи, зазначені у довідці з Пенсійного фонду України за формою ОК-5, ОК-7, за період з червня 2018 р. по 12 квітня 2019 р., і вважає, що ТОВ «Річен Груп» без урахування утримання податку та інших обов`язкових платежів, повинно виплатити йому заробітну плату у наступних розмірах: за червень 2018 р. - 10 247, 82 грн., за липень 2018 р. - 10 259, 83 грн., за серпень 2018 р. - 10 259, 83 грн., за вересень 2018 р. - 10 259, 83 грн., за жовтень 2018 р. - 10 259, 83 грн., за листопад 2018 р. - 10 344, 52 грн., за грудень 2018 р. - 10 360, 36 грн., за січень 2019 р. - 10 431, 44 грн., за лютий 2019 р. - 10 431, 44 грн., за березень 2019 р. - 10 431, 44 грн., за квітень 2019 р. - 4 173, 00 грн. Отже, загальна сума заборгованості по заробітній платі на день звільнення складала 107 459, 44 грн. Згідно розрахунку суми компенсації за невикористані щорічні відпустки за 288 календарних днів, зробленого позивачем, така заборгованість складає 104 876,98 грн. Оскільки ТОВ «Річен Груп» з 19.07.2019 р. знаходиться в стані припинення, на неодноразові звернення з вимогою виплатити заборгованість по належній [PERSON] заробітної плати та компенсації за невикористані щорічні відпустки, та включити грошові вимоги до реєстру кредиторів ТОВ «Річен Груп» не відповідало, 20.09.2019 року ліквідатору ТОВ «Річен Груп» [PERSON] було направлено повторну заяву з грошовими вимогами [PERSON] (поштове відправлення № 6105242941347 від 20.09.2019 р.), яка ліквідатором отримана та розглянута. Грошові вимоги щодо наявності у ТОВ «Річен Груп» заборгованості по заробітній платі з червня 2018 р. по 12 квітня 2019 р. та розмір даної заборгованості, а також грошові вимоги щодо наявності заборгованості з компенсації за невикористані щорічні відпустки за 288 календарних днів та розмір цієї заборгованості, що зазначені в заяві-вимоги [PERSON] , ліквідатором ТОВ «Річен Груп» визнані у повному обсязі. Після подачі в суд позовної заяви до 28.11.2019 р., відповідачем здійснено часткову виплату заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості із невиплаченої заробітної плати, зазначений в первісній позовній заяві, підлягає зменшенню та складає 85 249, 34 грн. Посилаючись на ст.ст. 116-117 КЗпП України, п.20 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», рішення КСУ від 22.02.2012 р. № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 КЗпП України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», правила, передбачені Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100, позивач просить стягнути на його користь також середній заробіток за час затримки розрахунку з 12 квітня 2019 р. (дня звільнення з роботи [PERSON] ) по 28 листопада 2019 р., виходячи з остаточного розрахунку, викладеного в письмових поясненнях позивача, а саме: з дня звільнення минуло 159 робочих днів, відповідно до довідки з ПФУ заробітна плата за останні два місяці роботи складала 20 862, 88 грн., отже (20 862, 88 (фактична заробітна плата за останні два місяці роботи) : 40 (кількість фактично відпрацьованих робочих днів за два останні місяці роботи) = 521 грн. 57 коп. (розмір середньоденної заробітної плати) х 159 (кількість робочих днів затримки розрахунку) = 82 929, 63 грн. Таким чином, станом на 28.11.2019 р. позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в зазначеній вище сумі. Крім того, позивач посилається на те, що дії відповідача спричинили йому значну моральну шкоду, призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Протиправні дії відповідача, а саме - невиплата належних грошових сум, призвели до його моральних страждань, спричинили погіршення загального стану здоров`я, оскільки для підтримання свого здоров`я за призначенням лікаря, позивач повинен щомісячно витрачати більше 5000 грн. на придбання життєво необхідних ліків, однак, з вини відповідача, він не мав коштів на проходження лікування та не мав коштів на утримання своєї сім`ї. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12.08.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до ТОВ «Річен Груп», треті особи: Директор ТОВ «Річен Груп» [PERSON], Управління Держпраці у Полтавській області про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати. Призначено судове засідання. 12 вересня 2019 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова за клопотанням представника позивача замінено відповідача ТОВ «Річен Груп» на належного відповідача ТОВ «Річен Груп» в особі голови комісії з припинення ліквідатора [PERSON] . Також задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів, зобов`язано ТОВ «Річен Груп» в особі голови комісії з припинення ліквідатора [PERSON] надати суду інформацію (розрахунки, довідку) по сумам заборгованості по належній [PERSON] заробітній платі з червня 2018 року по 12.04.2019 року, а також щодо виплат за невикористані щорічні відпустки за 288 календарних днів, та довідку про середню заробітну плату, зобов`язано надати вищезазначені докази до 09.10.2019 року. Відповідачем ухвала суду від 12.09.2019 р. не виконана, зазначені в ухвалі документи до суду не надіслані, незважаючи на неодноразове направлення та отримання копії вказаної ухвали (а.с.108, 109, 121). 12.09.2019 року позивачем подано заяву про забезпечення позову, в задоволенні якої відмовлено ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.09.2019 року. Представником позивача подані до суду клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи, які задоволені судом. 28.11.2018 року представником позивача подані до суду письмові пояснення, в яких представник просить задовольнити вищевказаний цивільний позов у повному обсязі, надавши додатковий розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку та суми заборгованості по заробітній платі, у зв`язку з її частковою сплатою ТОВ «Річен Груп», а також заяву, в якій просить проводити розгляд справи у відсутність позивача та представника позивача, не заперечує проти заочного розгляду справи. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи представник відповідача, згідно вимог ст. 128 ЦПК України, у судове засідання повторно не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність та відзив не подавав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.11.2019 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Треті особи в судове засідання не з`явились, повідомлені про день і час розгляду справи належним чином, що надає суду можливість розглянути справу у їх відсутність. Суд, дослідивши заяви та письмові докази, надані позивачем, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] з 01.12.2016 року по 12.04. 2019 року працював у ТОВ «Річен Груп» на посаді заступника директора з транспорту що підтверджено даними трудової книжки(а.с.13-14). Відповідно до наказу №25-КА від 12.04.2019 року, витяг з якого міститься в матеріалах справи, [PERSON] , заступника директора з транспорту, звільнено з роботи 00 квітня 2019 року за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпПУ, підстава: заява [PERSON] . Надано розпорядження бухгалтерії провести остаточний розрахунок з працівником згідно даного наказу та чинного законодавства, виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку по ТОВ «Гадячсир» з 01.12.2009 р. по 30.11.2016 р. тривалістю 168 календарних днів та додаткову відпустку за ненормований робочий день за період роботи з 01.12.2007 р. по 30.11.2016 р. тривалістю 63 календарних днів, а також за невикористану щорічну відпустку за період роботи в ТОВ «Річен Груп» з 01.12.2016 р. по 01.05.2019 р. за 57 календарних днів (а.с 15) Отже відповідно до наказу про звільнення від 12.04.2019 р. № 25-КА, [PERSON] належить до сплати остаточний розрахунок по заробітній платі та сума компенсації за невикористані щорічні відпустки загальною тривалістю 288 календарних днів. З 19.07.2019 року ТОВ «Річен Груп» знаходиться в стані припинення, що вбачається з даних державного реєстру юридичних осіб та рішення учасника ТОВ «Річен груп». Директор ТОВ «Річен Груп» [PERSON] (а.с.73-76, 114-117, 149). ТОВ «Річен Груп» подано до Господарського суду Полтавської області заяву про порушення провадження справи про банкрутство, однак, ухвалою Господарського суду Полтавської області від 07.10.2019 року повернуто заяву про порушення провадження справи про банкрутство (а.с.139-148) За відсутності заперечень і наданих відповідачем розрахункових документів, виходячи з наданих позивачем доказів, а саме довідок з Пенсійного фонду України за формами ок-5, ок-7 без урахування утримання податку та інших обов`язкових платежів, [PERSON] за період з червня 2018 р. по березень 2019 р. ТОВ «Річен Груп» нараховані наступні суми по заробітній платі: - за червень 2018 р. - 10 247, 82 грн., - за липень 2018 р. - 10 259, 83 грн., - за серпень 2018 р. - 10 259, 83 грн., - за вересень 2018 р. - 10 259, 83 грн., - за жовтень 2018 р. - 10 259, 83 грн., - за листопад 208 р. - 10 344, 52 грн., - за грудень 2018 р. - 10 360, 36 грн., - за січень 2019 р. - 10 431, 44 грн., - за лютий 2019 р. - 10 431, 44 грн., - за березень 2019 р. - 10 431, 44 грн., З розрахунку терміну роботи у квітні 2019 р., сума нарахованої заробітної плати повинна складати - 4173,00 грн. Згідно з наданим позивачем експертним висновком ТОВ «Компанія «Арована» (а.с.45-46) на підставі наданих розрахункових документів для розрахунку суми компенсації за невикористану відпустку необхідно суму заробітної плати за останні 12 місяців /(кількість календарних днів розрахункового періоду - кількість святкових і неробочих днів) х кількість календарних днів відпустки. Отже, сума заробітної плати - 123 781, 98 грн. Кількість календарних днів розрахункового періоду - 365. Кількість святкових і неробочих днів (згідно Норм тривалості робочого часу на 2018-2019 р., що встановлені згідно Листів Мінсоцполітики) - 11. Сума відпускних = 123 781,98 / (365-11) х 288 = 100 703, 98 грн. Виходячи з вищевикладеного та прогнозуючи строк роботи [PERSON] у квітні 2019 р. сума нарахованої заробітної плати повинна складати 4 173, 00 грн. Таким чином, загальна сума повинна складати 4 173, 00 +100 703, 98 = 104 875,65 грн. Ліквідатору ТОВ «Річен Груп» [PERSON] направлялись заяви з грошовими вимогами позивачем [PERSON] , що підтверджується копіями заяви, фіскальних чеків та повідомлень про вручення листів (а.с.128-138, 158-161 ) Ліквідатором розглянута заява та надіслано повідомлення про часткове визнання кредиторських вимог №23/09 від 23.09.2019 року, відповідно до якого кредиторські вимоги [PERSON] до ТОВ «Річен Груп» визнані товариством частково, а саме у сумі 91239, 34 грн. щодо виплати заборгованості по заробітній платі, а також вказано, що зазначені кредиторські вимоги в сумі 91239,34 грн. та в сумі 104876,98 грн. будуть включені ліквідатором [PERSON] у проміжний ліквідаційний баланс та до переліку кредиторів товариства, вимоги яких товариством визнані (а.с.151). Разом з тим, під час розгляду справи позивачем визнано часткову сплату відповідачем заборгованості по заробітній платі, у зв`язку з чим ним зменшено позовні вимоги до 85 249, 34 грн. При цьому фактично позовні вимоги щодо стягнення компенсації за невикористані щорічні відпустки за 288 календарних днів в сумі 104 876, 98 грн. фактично визнані відповідачем, що вбачається з зазначеного вище повідомлення, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. При цьому суд виходить з наступних положень закону. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів: 1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів: 1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. 2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 21 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 1 КЗпП України, законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно зі ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Строки та періодичність виплати заробітної плати працівникам закріплено статтею 115 Кодексу законів про працю України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці». Зарплата виплачується працівникам регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а у разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно зі статтею 116 КЗпПУ, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до статті 117 КЗпПУ у випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівнику сум при звільненні у відповідні строки, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок) За змістом абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівникові обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у даній конкретній ситуації має застосовуватись розмір доходу за лютий та березень 2019 року, тобто за два місяці, що передують події звільнення у квітні 2019 року. За останні два місяця роботи [PERSON] нарахована зарплата в сумі 20 862, 88 грн. (10 431, 44 + 10 431, 44). Таким чином, середній заробіток розраховується виходячи з двох останніх місяців роботи, що складає 10 431, 44 грн. (20 862,88 : 2). Відповідно до п. 5 р. 4 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку з працівником, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. З дня звільнення з роботи [PERSON] по 28 листопада 2019 р. (день розгляду справи), минуло 159 робочих днів, що вбачається з листа Мінсоцполітики ( а.с. 162-165) Відповідно до довідки з ПФУ заробітна плата за останні два місяці роботи складає 20 862, 88 грн. Отже, (20 862, 88 (фактична заробітна плата за останні два місяці роботи) : 40 (кількість фактично відпрацьованих робочих днів за два останні місяці роботи) = 521 грн. 57 коп. (розмір середньоденної заробітної плати). Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 521 грн. 57 коп. (розмір середньоденної заробітної плати) х 159 (кількість робочих днів затримки розрахунку) =. 82 929, 63 грн. Зазначена сума становить розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у зв`язку з чим позовні вимоги останнього в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 24 Закону Украі?ни «Про відпустки», ст. 83 КЗпПУ у разі звільнення працівника и?ому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічноі? відпустки, а також додатковоі? відпустки працівникам, які мають дітеи? або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Це - загальна норма, яка застосовується у даних правовідносинах. Водночас, необхідно звернутись до ст. 8-1 КЗпП Украі?ни, згідно з якою, якщо міжнародним договором чи міжнародною угодою, в яких бере участь Украі?на, встановлені інші правила, ніж ті, що містить законодавство Украі?ни про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародноі? угоди. Так, Законом Украі? ни від 29.05.2001 року №2481-111 була ратифікована Конвенція Міжнародноі? організаціі? праці №132 1970 року про оплачувані відпустки. Згідно із ст. 12 Конвенціі? угоди про відмову від права на мінімальну щорічну оплачувану відпустку чи про невикористання такоі? відпустки з заміною і?і? компенсацією чи іншим способом визнаються недіи?сними чи забороняються. Це правило є обов`язковим для виконання на територіі? Украі?ни. Виходячи саме з цих загальних положень про неможливість заміни відпустки компенсацією, в абзаці 4 п. 23 Пленуму Верховного Суду Украі?ни в Постанові від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що розглядаючи спори про виплату грошовоі? компенсаціі? за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаноі? ним основноі? и? додатковоі? щорічноі? відпустки та додатковоі? відпустки для працівників, які мають дітеи? (ст.182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення и?ого з роботи, а під час неі? - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих и?ому при цьому щорічноі? и? додатковоі? відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. У цьому випадку и?деться саме про відпустку в однині, тобто відпустку за останніи? рік роботи. Водночас в абз. 4 цього пункту зазначається про відпустки за попередні роки: якщо працівник з незалежних від нього причин (не з и?ого вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаноі? відпустки. Аналогічне положення закріплене в Листі Міністерства соціальноі? політики Украі?ни № 207/13/116-12 від 21.06.2012 р. «Про грошову компенсацію за невикористану відпустку». Таким чином, у випадку, якщо працівник не використав відпустки за роки, що передували звільненню, то тут питання виплати и?ому компенсаціі? ставиться в залежність від причини невикористання ним цих відпусток: чи з и?ого вини чи без и?ого вини. Зокрема, винною поведінкою працівника можна вважати ненаписання ним заяви з проханням надати основну щорічну відпустку. В даному випадку, в тексті наказу про звільнення [PERSON] роботодавцем визнано тривалість невикористаних позивачем відпусток та необхідність виплати відповідної компенсації, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню та на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості з компенсації за невикористані щорічні відпустки в розмірі 104 876, 98 грн., що фактично також визнано відповідачем. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення, тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати. Такий висновок відповідає і практиці Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Надбала проти Польщі» (2000 рік), згідно яких при визнанні звільнення незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Позивачем надані докази його звернення до лікаря після звільнення та згідно з консультативним висновком ендокринолога від 11.07.2019 року йому встановлено діагноз - цукровий діабет, 2 тип, середня тяжкість, вторично інсулінозалежний в стадії субкомпенсації, також позивачем надано суду довідкову інформацію про вартість ліків, довідку про зареєстрованих разом з позивачем членів його родини, копії свідоцтв про народження, які свідчать про наявність у позивача двох неповнолітніх дітей та довідку і банківські документи про сплату вартості навчання дітей (а.с.28-39). Враховуючи зазначені вище положення закону та встановлені в судовому засіданні обставини, через порушення підприємством обов`язку щодо своєчасної виплати заробітної плати з червня 2018 р. по 12.04.2019 р. та компенсації за невикористані дні відпустки, що ставило позивача у скрутне матеріальне становище, позбавило можливості на належне лікування, утримання своєї родини та неповнолітніх дітей, зважаючи на надані позивачем докази неодноразових письмових звернень до відповідача, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди, яка полягала у необхідності вжиття позивачем зусиль щодо налагодження свого життя після звільнення, проте з урахуванням перенесених моральних страждань, обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає необхідним та достатнім стягнути з відповідача на користь позивача 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Отже в цій частині позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). У відповідності до ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи те, що позивача на підставі Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, з відповідача на корить держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 2 780, 55 грн. Судом не застосовуються положення ст. 430 ЦПК України через відсутність конкретних даних за який саме місяць позивачу вже виплачено заробітну плату на час розгляду справи, у зв`язку з чим позивачем було зменшено позовні вимоги. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial