Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

06.09.2018 року [PERSON] (далі по тексту - позивачка) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про відшкодування шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу (а.с.1-3). Так, позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь: - матеріальну шкоду в розмірі 43 228 (сорок три тисячі двісті двадцять вісім) грн. 87 (вісімдесят сім) коп.; - моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.; - витрати з визначення вартості матеріального збитку завданого автомобілю в розмірі 1 200 (одна тисяча двісті) грн.; - витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.; - суму судового збору за розгляд позовної заяви в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 (сорок) коп. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.09.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі № 495/8160/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу(а.с.39-40). В судове засідання позивачка - [PERSON] , не з`явилася але подала до суду заяву, згідно якої заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за її відсутності. Крім того, позивачка долучила до матеріалів справи копію договору та ордеру про надання правової допомоги та оригінал звіту про визначення вартості матеріального збитку від 25.05.2019 року (а.с.53-84). В судове засідання відповідач - [PERSON] , не з`явився, але подав до суду заяву, згідно якої з позовними вимогами [PERSON] не погодився, так як він повністю розрахувався за нанесену шкоду, але підтвердити даний факт належними доказами не має можливості. Просив розглядати справу за його відсутності. (а.с.95). Відповідно до ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди) (ч.1, п.п. 8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 15.01.2019 року [PERSON] , відповідно до акту передачі (а.с.10), передала у користування [PERSON] легковий автомобіль ЗАЗ ЛАНОС д/з [NUMBER] , який належить їй згідно свідоцтва про реєстрацію серії СХО № [NUMBER] . Одночасно з укладенням акту прийому-передачі автомобіля, [PERSON] підписав та передав розписку-зобов`язання, згідно якої [PERSON] зобов`язався у разі пошкодження та (або) знищення ввіреного йому транспортного засобу відшкодувати оцінену в установленому законом порядку власнику даного майна (а.с.11). 11.03.2019 року о 10 годині 40 хвилин у місті Києві по вулиці Симона Петлюри, 2/4, представником позивача - адвокатом Завірюха Р.В. був виявлений залишений відповідачем без нагляду автомобіль ЗАЗ Ланос [NUMBER] . За твердженням представника позивача, вказаний автомобіль був відчинений, ключі від замку запалення знаходились в автомобілі. При зовнішньому огляді були виявлені механічні пошкодження транспортного засобу, а саме: пошкоджений передній бампер, тріснуті обидві передні фари (ліва та права), деформовані передні крила (ліве та праве, деформована передня ліва дверка та задня ліва дверка, тріснутий бампер, деформований передній лівий колісний диск, деформована задня права дверка, тріснутий задній лівий ліхтар, тріснута права ресничка фари тощо. Після виявлення залишеного без нагляду автомобіля, вказаний транспортний засіб був повернений у володіння позивачки, яка у подальшому разом зі своїм адвокатом намагалась зв`язатись з відповідачем з метою врегулювання ситуації щодо відшкодування завданих збитків, однак відповідач уникав зустрічі з позивачкою на телефоні дзвінки не відповідав. Позивачка зазначає, що її автомобіль отримав значні механічні пошкодження, а саме згідно висновку експерта-товарознавця від 25.05.2019 року величина матеріальних збитків становить 26 979 грн. 89 коп., вартість проведення цієї експертизи становить 1 200 грн., витрати на правову допомогу складають 5 000 грн. Крім того позивачка вказує, що внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди їй заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях та неможливістю тривалий час користуватися автомобілем, а також в пошуку необхідних для ремонту запчастин, у зв`язку з чим вона оцінює моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Згідно зі звітом про оцінку майна і визначення вартості матеріального збитку автомобіля державний номер ЗАЗ Ланос [NUMBER] від 25.05.2019 року, вартість відновлювального ремонту становить 43 228,87 грн. 89 коп., вартість матеріального збитку з урахуванням втрати товарної вартості - 26 979 грн. 89 коп. Відповідно до квитанції серії ААИ № 019325 від 25.05.2019 року за виконання зазначеного звіту позивачкою сплачено 1 200 грн. (а.с.59-85). Дані обставини і стали підставою для звернення [PERSON] з відповідною позовною заявою до суду. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже для відшкодування шкоди за правилами ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти: - неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; - наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом даної статті завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду); - причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; - вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди, про що висловив свою правову позицію Верховний Суд України (судова колегія з цивільних справ) в ухвалі від 21.12.2005 року. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.1187 Цивільного кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особливість механізму полягає в тому, що шкода завдається потерпілому не будь-якими діями, а саме діяльністю, яка підпадає під характеристику джерела підвищеної небезпеки. Відповідно під джерелом підвищеної небезпеки треба розуміти діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Отже для віднесення тої чи іншої діяльності до джерела підвищеної небезпеки треба, щоб така діяльність створювала підвищену небезпеку для самої особи, яка її проводить, а також для інших осіб. Підвищена небезпека в розумінні даної статті є об`єктивною категорією, не пов`язаною з психологічним поняттям страху, та означає більшу вірогідність настання негативних, шкідливих наслідків, ніж при проведенні будь-якої іншої діяльності. Причиною підвищеної небезпеки є такі властивості об`єктів, з якими проводиться діяльність, які обумовлюють неможливість повного контролю за такою діяльністю з боку людини на даному етапі розвитку науки та технологій. Тому, незважаючи на дотримання правил техніки безпеки, існує підвищена вірогідність завдання шкоди внаслідок проведення такої діяльності. Особливі правила цієї статті діють тільки тоді, коли шкода завдана тими шкідливими властивостями об`єкту, завдяки яким діяльність з ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Так шкода, завдана автомобілем, буде відшкодовуватися за правилами даної статті тільки тоді, коли автомобіль знаходився в русі, а не тоді, коли він стояв в гаражі або на стоянці. Суб`єктом відповідальності за статтею, що коментується, є володілець об`єкта, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, під яким слід розуміти особу, що на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Для вирішення питання про притягнення тієї чи іншої особи до відповідальності за цією статтею треба визначити дві основні ознаки володільця: юридичну та матеріальну (фактичну). Юридична ознака означає, що володільцем визнається тільки та особа, яка володіє об`єктом, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, на відповідній правовій підставі: право власності, інше речове право, договір оренди, доручення, підряду тощо. Матеріальна або фактична ознака володільця джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечних об`єктів. Як правило, обидві ознаки володільця джерела підвищеної небезпеки повинні мати місце, крім випадків, передбачених в законі. Частиною 1 статті 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки самим їх володільцям, її відшкодування відбувається за правилами частини 1 вказаної статті. Так шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Тобто у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини. Згідно із статтею 1192 Цивільного кодексу України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як вбачається із позовних вимог [PERSON] , вона просить суд стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 43 228 (сорок три тисячі двісті двадцять вісім) грн. 87 (вісімдесят сім) коп., однак відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку від 25.05.2019 року, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи (а.с.53-85), чітко вбачається, що вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу станом на 25.05.2019 року складає: 26 979 (двадцять шість тисяч дев`ятсот сімдесят дев`ять) грн. 89 (вісімдесят дев`ять) коп., це вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу, визначена за витратним підходом. Стосовно суми матеріального збитку в розмірі 43228,87 (сорок три тисячі двісті двадцять вісім) грн. 87 (вісімдесят сім) коп., яку просить стягнути позивачка, це сума відновлювального ремонту за витратним підхідом без урахування фізичного зносу транспортного засобу. Таким чином, дослідивши матеріали звіту про визначення вартості матеріального збитку, суд приходить до висновку про цілісообразність стягнення вартості відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу в розмірі 26 979 (двадцять шість тисяч дев`ятсот сімдесят дев`ять) грн. 89 (вісімдесят дев`ять) коп., як зазначено у висновку про вартість від 25.05.2019 року. Крім того, [PERSON] просить суд стягнути на її користь з [PERSON] моральну шкоду в сумі 10 000 (десять тисяч) грн. Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Згідно із п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як стверджує позивачка, незаконна поведінка [PERSON] призвела до того, що [PERSON] була позбавлена на тривалий час можливості користуватися автомобілем за його призначенням, перенесла душевні страждання, викликані дискомфортом та порушенням нормальних життєвих зв`язків, змушений була неодноразово відвідувати авторинок та магазини у пошуку необхідних для ремонту запчастин. Між тим, суд вважає, що визначений [PERSON] розмір моральної шкоди підлягає зменшенню до 1 000 грн., у зв`язку з тим, що в порушення положень Цивільного кодексу України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» позивачем не визначено з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди саме у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про часткову законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, у зв`язку з чим такий позов підлягає частковому задоволенню. Крім цього, суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про стягнення на її користь з [PERSON] витрат на правову допомогу в розмірі 5 000 грн., з огляду на наступне. Так, 30.01.2019 року між позивачкою - [PERSON] та адвокатом Завірюха Р.В. було укладено договір про надання правової допомоги, в судах України всі інстанцій та юрисдикцій, у Державній виконавчій службі України всіх рівнів, в органах досудового слідства, перед страховими компаніями, перед юридичними та фізичними особами, державними органами України та органами місцевого самоврядування України (а.с.54). Згідно з умовами п.3 зазначеного договору клієнт зобов`язується сплатити адвокату вартість юридичних послуг адвоката (гонорар). Також 30.01.2019 року між позивачкою - [PERSON] та адвокатом Завірюха Р.В. було укладено додаткову угоду до договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч.1 ст.137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із ч.2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України). Між тим, в порушення вимог ст.137 Цивільного процесуального кодексу України, позивачкою не представлено до суду: доказів щодо обсягу наданих їх представником послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті; доказів, які підтверджують здійснення їх представником відповідних витрат; детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволених вимог.

Outcome: partial