Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

05 лютого 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення з квартири [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог посилалася на набуття права власності на квартиру з прилюдних торгів 20 серпня 2013 року, проте відповідачі відмовляються виселитися з приміщення на вимогу власника. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала з підстав, заявлених в позові, просили про його задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлений судом належним чином, причини неявки суду не повідомив, направив свого представника. Відповідачка [PERSON], яка є і представником відповідача [PERSON], в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з тих підстав, що, по-перше, [PERSON] не повідомила їх письмово за 30 днів про виселення, по-друге, сама позивачка не потребує цього житла для власного проживання, жодним чином за два роки не заявляла до них вимог про потребу в проживанні, крім того повинна була знати, що придбаває квартиру з незаконних прилюдних торгів і з зареєстрованими в ній особами. Також просила застосувати до дійсних правовідносин сторін положення ЗУ Про мораторій на стягненя майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши доводи позову та дослідивши матеріли справи, суд встановив наступне. Як вбачається із матеріалів справи, в ході примусового виконання виконавчих листів від 17 червня 2011 року, виданих Центральним районним судом м.Миколаєва про стягнення на користь ПАТ ВТБ Банк з [PERSON] та [PERSON]М 280 421 грн. 95 коп заболргованості за кредитним договором, державним виконавцем Центрального відділу ДВС Миколаївського МУЮ було передано на реалізацію арештоване нерухоме майно- квартиру № 42 по вул. Московській,42 в м.Миколаєві , яка була також предметом іпотеки , переданим банку в забезпечення зобовязань за даним кредитним договором. 18 липня 2013 року відбулися торги з реалізації належної відповідачам на праві власності квартири. За результатами торгів квартира продана позивачці за 60 000 грн., про що організатором торгів в цей же день складено протокол №15-0219\\13 (Н)-2, а державним виконавцем відділу ДВС 19 серпня 2013 року - акт про реалізацію предмета іпотеки. На підставі цього акта державного виконавця приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] 20 серпня 2013 року було видано Свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів. Згідно довідки ТОВ «Центральний -1» від 18 червня 2015 року в зазначеній квартирі зареєстровані [PERSON]В, та [PERSON]М.з 08.12.2009 року, [PERSON] є власником особового рахунку. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] є власником зазначеної квартири в цілому. За такого, твердження відповідача [PERSON]М, про те, що [PERSON]В, залишається власником спірної квартири, оскільки запис про його право власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу цієї квартири від 29.05.2008 року , - є хибним . Такж не приймає до уваги суд як таке, що є наслідком помилкового тлумачення норм права , і твердження відповідачки про відсутність у [PERSON], як нового власника квартири, права вимагати виселення їх з цієї квартири, оскільки відсутнє рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та визначення порядку такого звернення. Так, рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 09 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 02 червня 2015 року , відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсними вищевказаних прилюдних торгів, визнання недійсними протоколу та акту про проведення прилюдних торгів, визнання недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів ита скаксування права власності [PERSON] на предмет аукціону. З огляду на зазначене, суд не може приймати до уваги, посилання як на підставу для задоволення позовних вимог - твердження відповідачів щодо незаконності звернення стягнення на спірну квартиру. Зі змісту ст. 11 ЦПК України вбачається, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі , розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач зазначав, що 03 вересня 2013 року нею відповідачам було надіслано телеграму з вимогою про виселення. Після цього вона неодноразово робила спроби вселитися до вказаної квартири, але відповідачі відмовилися звільнити займане приміщення, що підтверджується звернннями самих відповідачів з цього приводу до правоохоронних органів. По теперішній час відповідачами квартира не звільнена, відповідачі відмовляються виселитися в доборовільному порядку, але такі дії відповідачів перешкоджають володінню та користуванні даним майном позивачці. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Права власника житла визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. У випадку порушення його прав, не пов'язаного з позбавленням права власності, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні. У разі, коли такі перешкоди полягають у неправомірному користуванні житлом власника, або іншим належним йому приміщенням для цілей проживання, останній вправі, відповідно до положень житлового законодавства, вимагати виселення із належного йому приміщення. З огляду на наведене, спірні правовідносини за своєю природою ґрунтуються на обставинах, пов'язаних з фактом порушення відповідачами права власності позивача, шляхом створення йому перешкод у користуванні належною йому квартирою. В силу ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , а відповідачі проживають в спірному будинку як колишній власник та член його сімї відповідно, на майно якої звернуто стягнення за договором іпотеки. Разом з тим жодних належних та допустимих доказів того, що відповідачам за 30 днів були належним чином вручені ( а навіть хоча б надсилалися) повідомлення про звільнення спірної квартири , позивачка суду не надала. За такого, хоча позивачка як власник квартири і має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права володіння та користування своїм майном, у тому числі і у обраний нею спосіб, а відповідачі відповідно до вищевказаних законодавчих норм, розпорядившись майном на власний розсуд та забезпечивши ним грошові зобов'язання, втратили право користування нерухомістю, у договірних відносинах з власником (позивачем) не перебувають, проте за зазначених умов недотримання вимог ст. 109 ЖК України за заявленим позовом на час вирішення позовнних вимог не підлягають виселенню зі спірного житла. Крім того, суд враховує положення Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого якзабезпечення кредитів в іноземній валюті . Отже, у задоволенні позову слід відмовити за передчасністю заявлених вимог. На підставі ст. 88 ЦПК України, судовий збір не підлягає стягненню на користь позивача з відповідачів . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed