Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

05.06.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], який в подальшому уточнила, та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] житловою площею 64,8 кв.м, загальною площею 96,6 кв.м. та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказувала, що з [PERSON] вона перебуває у шлюбі з 28.03.1987 року, від якого мають двох дочок [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. На теперішній час стосунки між подружжям ускладнилися, тому вона вважає за необхідне поділити спільне майно, придбане у шлюбі, а саме - спірну пятикімнатну квартиру [ADDRESS]. Позивач вказувала, що у період з 2002 по 2008 роки у зазначеній квартирі було зроблено капітальний ремонт. Шлюбного договору подружжя не укладало. Зазначає, що відповідач не заперечує тієї обставини, що все майно, що було придбано у шлюбі, належить їм у рівних частинах. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Суд вирішив припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]Л на майно, яке було придбано у шлюбі, а саме - квартиру [ADDRESS]; визнав за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаної квартири, а також визнав за [PERSON] право власності на ? частину цієї ж квартири. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2016 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення залишена без задоволення. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду від 28.08.2015 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, та посилається на неповноту зясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування апеляційної скарги [PERSON] вказує, що спірні правовідносини регулюються положеннями КпШС, а не СК України, як це зазначено в рішенні суду першої інстанції. При цьому судом також зроблено помилковий висновок, що спірна квартира є спільною власністю його та позивача, тоді як в дійсності вона придбана на підставі договору міни, за яким ним було передано другій стороні квартиру, яка, в свою чергу, була йому подарована, а отже, є його особистою власністю. Представник позивача подав до суду письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи безпідставними вимоги апелянта. Представник позивача наполягав, що квартиру, яка в подальшому була предметом договору міни, було придбано позивачем та відповідачем за спільні кошти, фактично це був договір купівлі-продажу, а не дарування, а застосування судом першої інстанції норм СК України, замість КпШС не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки відповідні норми за своїм змістом є аналогічними. Також посилався на те, що позивач своєю працею та особистими коштами під час здійснення ремонту квартири значно збільшила їх вартість. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до таких висновків. У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІІ-ВЛ № 289900, виданого 28.03.1987 року завідуючим відділом (бюро) запису актів цивільного стану Палацу шлюбу «Дзержинський», актовий запис № 702\~ між [PERSON] та [PERSON] 28 березня 1987 було укладено шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка [PERSON], дружини [PERSON]. Шлюбний контракт між [PERSON] та [PERSON] не укладався, що визнається сторонами по справі. Також встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору міни від 05.12.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], належить квартира №12, що знаходиться в місті Харкові, вул. Бакуліна, будинок №1 та складається з пяти житлових кімнат, житлова площа 64,8 кв.м., загальна площа 96,6 кв.м. Цей факт підтверджується довідкою №2425/01 від 24.06.2015 року, наданою\~ ТОВ «Міжрегіональне бюро технічної інвентаризації», технічним паспортом на квартиру №12 в житловому будинку №1. З довідки про місце проживання та склад сімї, наданої КП «Жилкомсервіс» 12.08.2014 року, вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстрованими значаться [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], тобто сторони спору і їх доньки. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з вищезазначених обставин, керувався положеннями ст. ст. 60, 69, 70 СК України, та дійшов висновку, що, оскільки спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу, то вона підлягає поділу. Колегія суддів не може погодитися з зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з такого. Суд розглянув справу без сторін чи їх представників, постановив заочне рішення виключно на підставі позовної заяви з додатками, які не свідчать про наявність передбачених законом підстав для ухвалення рішення про задоволення позову. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, в тому числі і про визнання за відповідачем [PERSON] право власності на ? частину спірної квартири, суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що [PERSON] з позовом не звертався, повноважень [PERSON] на звернення до суду з позовом в його інтересах не надавав, а тому судом порушено вимоги ст.11 ЦПК України. Суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, Так, відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. Спірна квартира була придбана до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Отже, посилання судом першої інстанції на положення СК України є помилковими. Відповідно до ст. 22 КпШСмайно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Водночас, апеляційним судом також встановлено, і це було відомо суду першої інстанції, що за договором міни від 05.12.2001 року спірна квартира №12 в м. Харкові по вул. Бакуліна, буд. 1 була одержана відповідачем [PERSON] у власність в обмін на квартиру №64, що знаходиться в м. Харкові, вул. Кримська, 6«А». Згідно п. 4 договору міна здійснена без доплати. (а.с. 15) В свою чергу, квартира [ADDRESS]«А» в м. Харкові належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого Шостою Харківською державною нотаріальною конторою 05.11.1990 року. За змістом ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Отже, квартира [ADDRESS]«А» в м. Харкові була особистою власністю відповідача [PERSON] та належала до роздільного майна подружжя. З огляду на те, що спірну квартиру №12 в м. Харкові по вул. Бакуліна, буд. 1, було придбано відповідачем [PERSON] в обмін на його особисте майно (роздільне майно подружжя), вона не належить до майна, нажитого подружжям, та не підлягає поділу ні в порядку ст. 28 КпШС, ні в порядку, передбаченому ст.70 СК України. Щодо посилань представника позивача на те, що квартиру [ADDRESS]«А» в м. Харкові було придбано позивачем та відповідачем за спільні кошти та, що фактично це був договір купівлі-продажу, а не дарування, то вони не беруться до уваги колегії суддів, адже позивач не звертався до суду з позовом про визнання недійсною відповідної угоди у звязку з її удаваністю, та не визначала це як підставу для звернення до суду з даним позовом. З цих же підстав та за недоведеністю відхиляються доводи позивача [PERSON] про істотне збільшення цінності спірної квартири внаслідок її трудових та грошових затрат. Надані позивачем висновки про ринкову вартість квартири №12 в м. Харкові по вул. Бакуліна, буд. 1 станом на 2001 та 2015 роки цих обставин не підтверджують, оскільки не містять даних про зміну якісних характеристик вказаної квартири. Зокрема, у вказаних звітах зазначено, що як станом на 05.12.2001р., так і станом на 07.07.2015р. технічний стан обєкту оцінки задовільний, матеріали оздоблення прості. Причини зміни вартості у звітах не наведено. Аналіз звітів свідчить лише про те, що зміна вартості квартири за 15 років з часу її набуття відповідачем у власність, відбулося лише внаслідок загальних економічних процесів, зміни ринкової конюнктури.( 29-36). Дані про перебудову, перепланування, чи про збільшення вартості внаслідок тих обставин, на які в суді апеляційної інстанції посилався представник позивача відсутні. [PERSON] того, на ці обставини, як на підставу позовних вимог, [PERSON] у позовній заяві не посилалася. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України. Згідно матеріалів справи відповідач [PERSON] поніс судові витрати у сумі 767 грн. 96 коп., які складаються з витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги (а.с. 65, 75). Отже, з [PERSON] на користь відповідача необхідно стягнути понесені останнім витрат по оплаті судового збору у вказаному розмірі. [PERSON] того, ухвалою від 01.12.2016 року було задоволено клопотання відповідача та відстрочено сплату ним решти суми судового збору у розмірі 3251 грн. 44 коп. за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі апеляційною інстанцією. Також при зверненні до суду першої інстанції з позовом [PERSON] не було в повному обсязі сплачено судовий збір. Так, виходячи з вартості спірної квартири 2\~763 800 грн. (а.с. 34), положень пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», розміру мінімальної заробітної плати, встановленої ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік», при зверненні до суду позивач [PERSON] мала би сплатити судовий збір у розмірі 3654 грн., але фактично ним було сплачено лише 243,60 грн. (а.с. 6). Таким чином, з [PERSON] необхідно також стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 3410 грн. 40 коп. (3654-243,6=3410,4) та 3251 грн. 44 коп., а всього 6661 грн. 84 коп.

Outcome: approved