Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

06 жовтня 2015 року позивач звернувся в суд з позовом до ПАТ «Луцькпластмас» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом. Свій позов мотивує тим, що з 29 липня 1974 року по 28 жовтня 1976 року працював на різних посадах Луцького заводу виробів із пластмас, правонаступником якого є відповідач по справі. 23 квітня 1975 року о 00 год. 40 хв. Працюючи слюсарем по ремонту обладнання отримав травму правої кисті. За результатами розслідування нещасного випадку, що трапився із ним складений акт за формою -1 про нещасний випадок на виробництві, який затверджений керівником підприємства 25 квітня 1974 року. В даному акті вказано, що нещасний випадок стався внаслідок недостатньої навченості потерпілого безпечним прийомам виконання робіт на механізмах АЛ-1500, зокрема при усуненні несправності муфти зчеплення ножиць механізму АЛ-1500 права рука [PERSON] потрапила у шестерні, що поверталися, в результаті чого була травмована права кисть. 29 серпня 2013 року висновком Луцької міської МСЕК йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 20 % довічно. Вважає, що оскільки його вини у настанні нещасного випадку немає, а отриманим трудовим каліцтвом йому було заподіяно моральної шкоди, яка полягає у важких фізичних, душевних, психічних стражданнях, які він постійно переживає та отримані ушкодження здоров'я є незворотними, тому просить стягнути з відповідача на його користь 100000 грн. у відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. надали пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, суду пояснив, що дійсно з позивачем на підприємстві відповідача трапився нещасний випадок, внаслідок якого йому було пошкоджено кисть руки, про що складено відповідний акт. Позивачем не зазначено з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, а тому просить у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи в судовому засіданні позов визнав, суду пояснив, що оскільки нещасний випадок на виробництві стався не з вини працівника, роботодавець має нести відповідальність щодо відшкодування моральної шкоди, при визначенні розміру заподіяної моральної шкоди покладався на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, як беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач 29 липня 1974 року був прийнятий на роботу заводу виробів із пластмас, правонаступником якого на даний час є відповідач ПАТ «Луцькпластмас». 23 квітня 1975 року під час виконання трудових обов'язків на підприємстві відповідача з [PERSON] трапився нещасний випадок, в результаті якого позивач отримав травму правої кисті, про що було складено акт № 4 про нещасний випадок від 25 квітня 1975 року (а.с.3). 29.08.2013 р. Висновком Луцької МСЕК визначено 20% втрати ним професійної працездатності (а.с. 8) Таким чином спірні правовідносини між сторонами виникли з 29.08.2013 року, тобто з дня встановлення позивачу стійкої втрати працездатності. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Таке ж положення міститься і в ст. 13 Закону України «Про охорону праці», відповідно до якого роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання прав працівників у галузі охорони праці. З акту №4 про нещасний випадок від 25 квітня 1975 року вбачається, що причинами нещасного випадку, що стався з [PERSON], є недостатня навченість потерпілого безпечним прийомам виконання робіт на механізмах АЛ-1500 (а.с.3). Таким чином, суд вважає, що відбулося порушення відповідачем законних прав позивача по справі на безпечні та нешкідливі умови праці. Виходячи з викладеного, доводи відповідача про відсутність обов'язку підприємства відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу, з тих підстав, що є і його особиста вина у нещасному випадку, суперечать нормам діючого законодавства. Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 27.01.2004 р. /п. 4.1/ зазначив, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіює йому моральні та фізичні страждання. Дослідженні судом докази свідчать про те, що ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням позивачем трудових обов'язків, заподіює йому моральні та фізичні страждання, обмежує його можливості вести активний спосіб життя, у зв'язку з чим висновком МСЕК встановлені відповідні обмеження, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, а тому суд вважає доведеним факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди суд приймає до уваги, зокрема ступінь вини працівника та підприємства у настанні даного нещасного випадку, ступінь втрати професійної працездатності - така втрата становить 20 % довічно, отримане ним ушкодження здоров'я є незворотнім, що призводить до тяжких моральних, а також до фізичних страждань позивача. Тому, виходячи з принципів розумності й справедливості, з врахуванням конституційної значимості здоров'я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, а також характеру і обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 10000 грн. Позивач від сплати судового збору звільнений відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial