Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

06 грудня 2017 року до Межівського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона наказом №94 від 26 липня 1991 року була зарахована на постійну роботу робітником механізованого току по відділенню «Симентал» радгоспу ім. Петровського, с. Зоряне, Межівського району Дніпропетровської області. Згідно протоколу загальних зборів уповноважених робітників сільськогосподарського підприємства ім. Петровського від 24 листопада 1995 року №1 радгосп ім. Петровського перейменовано в колективне сільськогосподарське підприємство ім. Петровського. У наказах директора КСП ім. Петровського за 1996 рік відомостей про вихід з членів радгоспу ім. Петровського її імя не значиться. Згідно наказу №9 від 10.01.1996 року вона була звільнена за власним бажанням. Заяву про вихід із членів радгоспу ім.. Петровського Межівського району Дніпропетровської області вона не подавала та питання про виключення її із членів радгоспу не розглядалося. Проте, що вона має право на земельну частку (пай) і може звернутися до суду, вона дізналася 12 січня 2016 року під час отримання офіційної відповіді від відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області за №34 від 12.01.2016 року. Позивач просить суд визнати за нею право на земельну частку (пай) у розмірі 10,78 умовних кадастрових гектара на території Зорянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, який встановлений для члена колективного сільськогосподарського підприємства КСП ім. Петровського с. Зоряне Межівського району Дніпропетровської області. В судове засідання позивач не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. На задоволенні позову наполягає. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації Дніпропетровської області [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, а також заперечення, в якому посилається на те, що пропущено строк позовної давності, не доведено поважності пропуску цього строку, а також стверджує, що на дату видачі КСП ім. Петровського Державного акту позивачка не була включена до членів КСП тому права на земельну частку (пай) не набула. Суд, оцінивши зібрані у справі докази, зясувавши обставини справи, дослідивши докази та надавши їм відповідну оцінку, приходить до наступних висновків. Згідно наказу №94 від 26 липня 1991 року [PERSON] була зарахована на постійну роботу робітником механізованого току по відділенню «Симентал» радгоспу ім. Петровського, с. Зоряне, Межівського району Дніпропетровської області, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно листа відділу трудового архіву виконавчого апарату [PERSON] районної ради №К-67-16 від 07.04.2016 року, у наказі директора радгоспу ім.. Петровського Межівського району Дніпропетровської області від 10 січня 1996 року №3 §4 зазначено, що [PERSON] звільнено з радгоспу 10.01.1996 року за власним бажанням. В історичній довідці колективного сільськогосподарського підприємства ім. Петровського зазначено, що радгосп ім. Петровського перейменовано в колективне сільськогосподарське підприємство ім.. Петровського згідно з протоколом загальних зборів уповноважених робітників сільськогосподарського підприємства ім. Петровського від 24 листопада 1995 року №1 та розпорядженням голови районної державної адміністрації від 10.04.1996 №177. У наказах директора радгоспу ім. Петровського за 1996 рік відомостей про вихід з членів радгоспу ім. Петровського [PERSON] не має. У наказах директора колективного сільськогосподарського підприємства ім. Петровського за 1996 рік відомостей про вступ до членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Петровського [PERSON] не має. Згідно листа відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі Дніпропетровської області №34 від 12.01.2016 року, в списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, який додається до Державного акта на право колективної власності на землю серії ДП МЖ №014 виданого 12 листопада 1998 року Колективному сільськогосподарському підприємству ім. Петровського Межівського району за номером 752 значиться [PERSON]. В списку громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, який додається до Державного акта на право колективної власності на землю серії ДП МЖ №013 виданого 01 лютого 1996 року аграрно-виробничому акціонерному товариству «Словянське» прізвище [PERSON] не значиться. 06 березня 1993 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії ІV-КИ №406718 виданого Словянською с/р Межівського району Дніпропетровської області. Таким чином встановлено, що позивач, [PERSON], (дівоче прізвище [PERSON]) працювала в КСП ім. Петровського з 26.07.1991 року, була членом вказаного КСП, що підтверджується наявністю її прізвища в додатку до Державного акта на право колективної власності на землю серії ДП МЖ №014 виданого 12 листопада 1998 року Колективному сільськогосподарському підприємству ім. Петровського Межівського району, не була виключена з членів КСП на момент отримання КСП вказаного державного акта, що підтверджується копією трудової книжки, оскільки після її звільнення з КСП ім. Петровського відсутній запис про її виключення з членів КСП , що свідчить про те, що і після звільнення позивач продовжувала бути членом вказаного КСП. Середній розмір земельної частки (паю) по колишньому КСП «ім. Петровського» с. Зоряне на території Зорянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області складає 10.78 ум.кад.га, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі Дніпропетровської області. Згідно довідки виданої виконкомом Зорянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області №425 від 29.11.2017 року, на території Зорянської сільської ради немає не витребуваних паїв, а землі запасу знаходяться в оренді ТОВ «АФ «СХІД АГРО». У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на території Зорянської сільської ради не має земельні частки (паю), що підтверджується довідкою виданою виконкомом Зорянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області №426 від 29.11.2017 року. Земельні відносини, субєктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а обєктами землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного Кодексу України). Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них субєкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства, оскільки вирішуються питання, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність. Згідно з ч.3\~ст.152 Земельного кодексу України\~захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно п.2 Указу Президента № 720/95 від 08 серпня 1995 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Виходячи зі змісту статей\~22,\~23 ЗК\~1990 року та даного Указу Президента особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування у членах КСП, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, одержання КСП цього акта. Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Абзацом 2 частини 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Суд зазначає, що право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого він є. До вручення КСП державного акта на право колективної власності на землю, власником землі була держава, а після передачі його КСП (у колективну власність) земля стала належати на праві спільної часткової власності тим особам, які працювали на ній і були членами цього КСП, та працівникам інших сільськогосподарських утворень. Кожен з них став власником ще не визначеної за розміром частки землі. Всі працівники колишніх господарств (колгоспів, радгоспів, інших утворень), у тому числі й пенсіонери, які залишилися членами нових підприємств, та члени підприємств, які були живими на дату отримання державного акта про передачу землі у колективну власність КСП, починаючи із зазначеної дати стали її власниками у рівних частках згідно з роз'ясненнями Верховного суду України від 01 вересня 2003 року. Пункт 17 Перехідних положень Земельного кодексу України передбачає, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно зі ст.ст.1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 06 серпня 2014 року у справі №6-12858св14 зазначив, що право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акту про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право на земельну частку (пай), це право є непорушним та підлягає захисту без обмеження строком позовної давності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~визначено, що суди при розгляді справ застосовують\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначена норма узгоджується з вимогами\~ст. 41 Конституції України. У своїх висновках Суд неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (див. рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). В рішенні у справах «Беєлер проти Італії» від 5 січня 2000 року, «Броньовський проти Польші» Європейський Суд зазначив, що поняття «майно» у статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується власністю на фізичні речі. Воно є незалежним від формальної класифікації в національному праві: деякі інші права та інтереси, що складають активи, можуть розглядатися, як право власності і, таким чином, як «майно» в цілях даного положення». Також, за тією ж прецедентною практикою ЄСПЛ, особа може заявляти про порушення ст.1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення стосуються її майна в розумінні цього положення. «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»). З огляду на вищевикладене з урахуванням того, що документально підтверджено факт трудових відносин позивача з КСП ім. Петровського та внесення останньої в список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, який додається до Державного акта на право колективної власності на землю серії ДП МЖ №014 виданого 12 листопада 1998 року Колективному сільськогосподарському підприємству ім. Петровського Межівського району за номером 752, суд вважає доведеним факт членства позивача та наявність права на земельну частку (пай), яке набула згідно Указу Президента № 720/95 від 08 серпня 1995 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», а тому є всі підстави задовольнити вимоги позивача. Що стосується спливу строку позовної давності слід зазначити наступне. Суд виходить з того, що згідно зі\~ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За ст.ст.256,\~257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Однак при цьому, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1\~ст.261 ЦК України). Позивач у позові зазначає, що дізналася про порушення своїх прав лише 12 січня 2016 року, під час отримання офіційної відповіді від відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області за №34 від 12.01.2016 року, а тому вважати строк позовної давності пропущеним не можна. У судовому засіданні встановлено, що саме з цією дати у позивача почався перебіг строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: approved