Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-08 00:00:00

05.08.2016 року позивач звернувся до суду з позовом і, уточнивши 09.09.2016 року раніше заявлені вимоги, просив: - визнати незаконним наказ від 24.06.2016 № 16-к про його звільнення з роботи на посаді водія автотранспортних засобів та поновити на роботі; - стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за березень - червень 2016 року та середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 20000 грн; - стягнути з відповідача 5000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди; - зобов'язати відповідача оплатити лікарняний лист № 554398 АДЗ. В обґрунтування позову зазначив, що у відповідача не було законних підстав для його звільнення з роботи. У судовому засіданні представник позивача пред'явлений позов, з урахуванням уточнень, підтримала і наполягала на задоволенні. Представник відповідача позов не визнала. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач працював у відповідача на посаді водія автотранспортних засобів. Наказом від 24.06.2016 року № 16-к відповідача звільнено з роботи 24.06.2016 року за появу на робочому місці в нетверезому стані, згідно пункту 7 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - Кодекс, а. с. 3, 4). Відповідно до зазначеної норми Кодексу трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на робочому місці в нетверезому стані або у стані наркотичного або токсичного сп'яніння. В силу положень статті 147 Кодексу звільнення з роботи є різновидом стягнення, яке накладається на працівника в разі порушення ним трудової дисципліни. Статтею 149 Кодексу встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. З матеріалів справи убачається наступне: 1. Наказ про звільнення позивача з роботи не відповідає вимогам закону, оскільки не містить описової і мотивувальної частин із зазначенням обставин вчинення позивачем порушення трудового законодавства та обґрунтуванням доцільності застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення (а. с. 4). 2. В порушення вимог статті 149 Кодексу перед застосуванням дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення відповідач не зажадав від позивача письмових пояснень. 3. Актом від 13.06.2016 року, який складено працівниками відповідача в м. Чернігові (а. с. 57), зафіксовано факт перебування позивача 12.06.2016 року на робочому місці в нетверезому стані. При цьому в акті не зазначено де саме перебував позивач в стані алкогольного сп'яніння в момент фіксації, а також не ознайомлено з цим актом самого позивача. Вказаний висновок випливає з того, що в акті відсутня графа для підпису позивача про ознайомлення з актом та засвідчений підписами свідків запис про відмову позивача від підписання цього акту. За таких обставин, складений відповідачем акт не є беззаперечним доказом перебування відповідача в стані алкогольного сп'яніння на робочому місці. 4. В суді представник відповідача пояснила, що факт перебування позивача в стані алкогольного сп'яніння було зафіксовано 12.06.2016 року орієнтовно о 22 год. 15 хв. в с. Іванків Київської області на автостоянці біля АЗС. В цей час позивач перебував на автостоянці в кабіні автомобіля. Тому, його було знято з рейсу і направлено до м. Чернігова для проведення медичного освідування. 5. Надаючи правову оцінку діям відповідача суд виходить з такого. 5.1. Виходячи з наказу відповідача від 20.05.2016 № 20/05/16 (а. с. 32), позивач з 21 травня по 13 червня 2016 року включно перебував у відрядженні з метою доставки вантажів за маршрутом м. Прієкулі (Латвія) - м. Рига (Латвія) - м. Гельсинки (Фінляндія) - м. Тампере (Фінляндія) - м. Дергачі (Україна) - смт. Малинівка Харківської області (Україна) - м. Синельникове (Україна) - м. Запоріжжя (Україна) - м. Прієкулі (Латвія). Таким чином, станом на 22 годину 15 хв. 12.06.2016 року позивач перебував у відрядженні і знаходився в Україні на шляху слідування м. Запоріжжя (Україна) - м. Прієкулі (Латвія). 5.2. Підставою для перевірки працівниками відповідача стану здоров'я позивача було те, що за наявними у них даними системи супутникового зв'язку JPS (а. с. 55 зв., 56), 12.06.2016 року позивач був в дорозі лише протягом двох годин (в той час, як за встановленою нормою, він повинен був рухатися протягом не менше 8 годин) і починаючи з 18 год. 16 хв. постійно знаходився на зупинці. Як випливає з пояснень представника відповідача та підтверджується матеріалами справи, перебуваючи у відрядженні позивач фактично виконував дві трудові функції: функцію водія вантажного автомобіля, з обов'язком керування вантажним транспортним засобом не менше 8 годин на добу, та функцію експедитора, з обов'язком митного оформлення вантажів в пунктах відправлення, перетину митного кордону та призначення. З урахуванням того, що внутрішні митниці країн працюють лише в денний час, слідує висновок про те, що в дні митного оформлення і розмитнення вантажів позивач мав подвійне трудове навантаження. 5.3. 12.06.2016 року (неділя) є вихідним днем. Отже, виходячи з пояснень представника відповідача і акту (а. с. 57), відповідач знаходився в кабіні автомобіля в стані алкогольного сп'яніння у нічний час вихідного дня (22 год. 15 хв.). Відповідач не надав суду докази на підтвердження встановлення позивачу в період відрядження спеціального графіку роботи, який передбачає можливість роботи в нічний час та у вихідні дні, з подальшою компенсацією такої роботи днями відпочинку або матеріально. В той же час, як слідує з довідки про заробітну плату та відомостей про заробітну плату за травень-червень 2016 року (а. с. 29, 78-81), в період відрядження позивач отримував заробітну плату в сумі 1800 і 1447 грн відповідно, що свідчить про те, що матеріальна компенсація за роботу у вихідні дні та нічний час позивачу не виплачувалася. За таких обставин, у відповідача не було правових підстав вимагати від позивача виконання своїх трудових обов'язків крім робочих днів ще у вихідні дні та нічний час. Отже, навіть за умови належного доведення відповідачем перебування позивача в стані алкогольного сп'яніння 12.06.2016 року після 22 години, цей час не можна вважати робочим часом позивача. 5.4. З довідки про заробітну плату та відомостей про заробітну плату за травень-червень 2016 року (а. с. 29, 78-81) випливає висновок, що відповідач не виділяв позивачеві грошові кошти для відпочинку в нічний час в готелях під час перебування у відрядженні, що змушувало позивача організовувати свій відпочинок протягом усього відрядження в кабіні вантажного автомобіля. Отже, під час відрядження, кабіна автомобіля слугувала позивачу і робочим місцем і місцем для відпочинку. Враховуючи те, що 12.06.2016 року (неділя) не міг бути для позивача робочим днем і те, що після 18 години позивач перебував в кабіні автомобіля на автостоянці, цей період не може вважатися перебуванням позивача на робочому місці, а тому, навіть у разі доведення відповідачем факту перебування позивача 12.06.2016 року після 22 години в стані алкогольного сп'яніння, відсутні законні підстави для притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за пунктом 7 статті 40 Кодексу. Вищевикладене в сукупності є безумовною підставою для визнання наказу відповідача про звільнення позивача з роботи незаконним та його поновлення на роботі. Одночасно суд констатує, що позивач не вважається таким, що пропустив встановлений статтею 233 Кодексу місячний строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, тому як копію трудової книжки йому було відправлено поштою лише 25.07.2016 року (а. с. 27а), а копія наказу про звільнення взагалі не вручалася; складений відповідачем акт про відмову позивача в ознайомленні з наказом про звільнення (а. с. 73) не береться судом до уваги через відсутність в цьому акті графи про ознайомлення з ним позивача або засвідченого підписами свідків запису про відмову позивача від підписання акту. Відповідно до статті 235 Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідач не виконав вимогу суду і не надав довідку про середньоденний і середньомісячний заробіток позивача, розрахований відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (а. с. 13). Тому, з метою належного захисту прав позивача, суд вважає необхідним самостійно визначити вказаний заробіток, виходячи з даних про заробітну плату позивача за квітень-травень 2016 року, вказаних у довідці про заробітну плату (а. с. 29), яка складає 1900 і 1800 грн відповідно. Тоді середньомісячний заробіток позивача складає 1850 грн /(1900 + 1800) : 2/, а середньоденний - 60 грн 66 коп. /(1900 + 1800) : 61/, де: 61 - кількість календарних днів у квітні-травні 2016 року. За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 червня по 09 вересня 2016 року включно в сумі 4670 грн 56 коп. /(1850 х 2) + (60.66 х 16)/. Як пояснила в суді представник позивача, розраховуючи суму боргу по заробітній платі за березень-червень 2016 року, позивач виходив з місячного заробітку в розмірі 5000 грн. Втім, такий розмір заробітку не підтверджується належними доказами по справі, а тому суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за березень-червень 2016 року в сумі 20000 грн. Оскільки позивач перебував на лікарняному вже після звільнення з роботи (з 05 по 13 липня 2016 року) і за вказаний період судом стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, відсутні законні підстави для покладення на відповідача обов'язку оплати листка непрацездатності, оскільки це призведе до подвійного стягнення грошових коштів. За приписом статті 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає доведеним, що внаслідок порушення трудових прав позивачу завдано душевних страждань. Крім того, незаконне звільнення з роботи вимагає від позивача додаткових зусиль для поновлення своїх прав в судовому порядку і організації свого життя, чим в сукупності завдано моральної шкоди. Враховуючи характер правопорушення, глибину й тривалість завданих позивачеві душевних страждань і виходячи з принципу розумності та справедливості суд вважає достатньою сатисфакцією стягнення на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 1000 грн. Таким чином, пред'явлений позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial