Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

06 листопада 2018 року представник позивача [PERSON] звернувся в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Криворіжіндустрбуд» /далі ПрАТ/, яким просить стягнути відповідно до ст.ст.116, 177 КЗпП України 16662,71грн. невиплаченої заробітної плати за період з вересня 2017 року по березень 2018 року, включно та 29\~475,20грн. середнього заробітку за час затримки (а.с.1-3). Позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що [PERSON] перебував в трудових відносинах з відповідачем з 27.06.2013 по 26.03.2018, звільнений за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України. При звільненні відповідач не виплатив йому заробітну плату та компенсацію за невикористані дні відпустки. Ухвалою суду від 16 січня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до відзиву на позовну заяву, який надійшов до суду 17 січня 2019 року відповідач заперечує проти позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 29475,20грн. виходячи з наступного. Наказом по ПАТ від 05 березня 2018 року №23 № «Про зміну в організації виробництва та праці та встановлення неповного робочого дня» у звязку з виробничої необхідністю з 07 травня 2018 року встановлений неповний робочий день , тривалістю дві години на тиждень. З 24.12.2018 по 07.01.2019 ПАТ не працювало, відповідно до наказу №62 від 18.12.2018. Час затримки розрахунку при звільненні складає 31 робочий день ( з 07.05.2018 по 21.12.2018), тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем при звільнені становить 6\~051,20грн.(195.20грн. середньоденна заробітна плата х 31 робочий день, у звязку з чим просить суд відмовити позивачу в стягненні 29475,20грн. середнього заробітку за час затримки при звільненні. Інших письмових клопотань, заяв, заперечень учасники справи суду не надавали. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши письмові докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом \~ \~ \~ \~ встановлено, що позивач з 27.06.2013 по 26.03.2018 роки перебував у трудових відносинах з ПрАТ та 26.03.2018 позивача було звільнено з роботи за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача та наказом по ПрАТ про його звільнення ( а.с.6-8). Відповідно до довідки №545 від 30.08.2018 виданої ПрАТ, на день звільнення працівника [PERSON] сума належної до виплати заборгованості становить 16623,71грн., середньо денна заробітна плата позивача становить 195,20грн.. Вищенаведені обставини щодо невиплати ПрАТ на день звільнення позивачу заборгованості по заробітній платі та її розмір сторонами не оспорюються, тому підлягають стягненню на користь позивача у визначеному сторонами розмірі 16623,71грн. відповідно до вимог статей 116, 117 КЗпП України, при звільнені працівника виплати всіх сум , що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 177 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника належних працівникові сум у строки зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обовязок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від звернення працівника про вказану плату. Стаття 177 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум, тобто за своєю\~правовою природою\~є спеціальним\~видом відповідальності\~роботодавця, за затримку розрахунку при звільненні працівника, тому доводи відповідача, щодо зменшення кількості робочих днів, на підставі Наказу від 05 березня 2018 року №23 № «Про зміну в організації виробництва та праці та встановлення неповного робочого дня» після звільнення позивача, відповідно до яких повинен здійснюватися розрахунок середнього заробітку за затримку у його виплаті при звільненні, суд відхиляє за безпідставністю. Зазначене узгоджується з розясненнями викладеними у п.20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року №13 №про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення , якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своє вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, вищенаведені правові підставі, суд приходить до висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку виплати належних йому від відповідача сум з 26.03.2018 по визначений позивачем термін 31.10.2018. Як раніше зазначалося, [PERSON] звільнений з роботи 26 березня 2018 року. День звільнення позивача, відповідно до положень п.2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом [PERSON] праці України, міністерства юстиції України, міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, є останнім днем його роботи. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, коли згідно з чинного законодавств виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Таким чином, розрахунковим періодом, враховуючи, що позивача звільнено 26 березня 26 березня 2018 року, є січень лютий 2018 року та відповідно до довідки наданої відповідачем від 30.08.2018 за №546 середньоденна заробітна плата позивача у цей період складала 195,20 грн. (а.с.10), що сторонами також не оспорюється. [PERSON] соціальної політики України від 19.10.2017 №224/0/103 17/214 зазначені норми тривалості робочого часу на 2018 рік. З урахуванням розрахункового періоду кількість робочих днів позивача склала: у березні 5, квітні 20, травні 20, червні 20, липні 22, серпні 22, вересні 20, жовтні 22, а всього 151 день. Тобто, розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку буде складати 29475,20грн. (195,20грн. середньоденної заробітної плати х 151 робочих днів = 29475,20грн.). Підпунктом 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 та п. 18.1 ст. 18\~Податкового кодексу\~України встановлено, що роботодавець - податковий агент зобов'язаний з доходів, що нараховуються (виплачуються) фізичній особі (платнику), нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок від імені та за рахунок коштів особи, якій виплачуються такі доходи. Згідно з пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164\~Податкового кодексу\~України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди. Таким чином стягнута не виплачена заробітна плата та середній заробіток за час затримки є об'єктом оподаткування доходу платника податку, тому в цій частині позову, представнику позивача слід відмовити. Згідно\~зі ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. У відповідності до ч.1\~ст.89 ЦПК України,\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, з урахуванням справедливості, добросовісності та розумності як загальних засад цивільного законодавства, зважуючи доводи сторін, суд вважає, що існують достатні правові підстави для часткового задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст.153, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial