Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

05 березня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частину майна, що перебуває в спільній сумісній власності. В обґрунтування вимог посилався на те, що з 1984 року до 2008 року проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] Вели спільний побут, господарство, мали спільний бюджет. В 1994 році [PERSON] отримала ордер на квартиру [ADDRESS], яку в подальшому, за взаємною згодою, особисто приватизувала. В зазначеній квартирі вони проживали однією сім'єю до 2001 року. У вказаній квартирі він проводив ремонтні роботи та здійснював поліпшення умов проживання. Його матеріальні та фінансові витрати складали більшу частину. В 2001 році спільно вирішили продати квартиру та придбати будинок за адресою: [ADDRESS]. В зв'язку з його відрядженням, продажем квартири та купівлею будинку займалась [PERSON] Право власності на будинок було зареєстровано за нею на підставі договору від 21.06.2001 року. З січня 2008 року вони перестали жити як одна сім'я, а у вересні 2013 року [PERSON] залишила будинок і переїхала проживати до доньки [PERSON] в м. Южноукраїнськ. В жовтні 2014 року він дізнався, що [PERSON] померла, а її донька [PERSON], як спадкоємець першої черги, має намір оформити на себе право власності на будинок за адресою: [ADDRESS], що є порушенням його законних прав на частину вказаного будинку. Посилаючись на викладене та положення ст.ст. 60,63,69,70,74 Сімейного кодексу України, [PERSON] просив визнати будинок за адресою: [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності з [PERSON] та визнати за ним право власності на ? частину зазначеного будинку. При судовому розгляді справи представник [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. [PERSON] надав суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги та просив про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] та її представник позовні вимоги [PERSON] не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. у судове засідання не з'явилась. Надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Заслухавши пояснення осіб які приймали участь у справі, пояснення свідків, дослідивши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 13.07.2001 року за №733. На час придбання зазначеного домоволодіння [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Такі відносини [PERSON] і [PERSON] припинили в січні 2008 року. З 06.11.2001 року [PERSON] проживає та зареєстрований за адресою - [ADDRESS]. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2008 року, ухваленого у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, без надання іншого житлового приміщення, в задоволені позову відмовлено. [INFO] року [PERSON] померла. Відповідач [PERSON] є донькою [PERSON] і прийняла спадщину після смерті матері. 20.02.2015 року [PERSON] звернувся з заявою до Приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І., в якій відповідно до ст.ст.60-63,70,74 СК України просив видати свідоцтво про право власності на ? частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, а саме: житловий будинок, розташований в [ADDRESS]. Відповідно до листа від 23.02.2015 року за №56/02-14 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на ? частку спірного домоволодіння. Відповідно до ст.74 СК України (який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України - 01.01.2004 року), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України, зазначений кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а саме з 01.01.2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення зазначеного кодексу застосовується до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст.ст.12,22 Кодексу про шлюб та сім'ю України шлюб укладається в державних органах реєстрації актів цивільного стану. Майно набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. На час виникнення правовідносин між [PERSON] та [PERSON] діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України, а тому посилання [PERSON] та його представника на норми Сімейного кодексу України щодо виникнення у позивача права спільної сумісної власності з [PERSON] на спірне домоволодіння є помилковим. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року за №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, що була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила ст.ст. 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України в цих випадках не застосовуються. За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст.22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, якщо укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й той факт, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч.1 ст.17 Закону «Про власність» вважається правильно застосованим. Така сама позиція висловлена в Постанові Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України від 18.09.2013 року №6-66цс13. Згідно ч.1,3 ст.10, ст.60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При судовому розгляді справи стороною позивача не надано достатніх та беззаперечних доказів, а отже не доведено, що спірне домоволодіння за адресою: [ADDRESS] було придбане внаслідок спільної праці [PERSON] і [PERSON] Пояснення свідків сторони позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON] не вказують на таке, а тому їх пояснення, як підтвердження доводів сторони позивача, суд оцінює критично. Сам факт придбання [PERSON] спірного майна у 2001 році під час спільного проживання з [PERSON] без реєстрації шлюбу не може бути підставою для визнання права власності за позивачем на частку спірного домоволодіння. На підставі викладеного, суд приходить до переконання що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed