Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

05 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача. В обґрунтування свої вимог посилається на те, що з 2009 р. перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвали у судовому порядку 28 березня 2016 р. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Вказав, що після розірвання шлюбу відповідач виїхала з дитиною до м. Києва, а згодом стало відомо, що вона придбала квартиру № 72, по вул. Гетьманська, 9-а, що у с. Софіївська Борщагівська, Києво-Святошинського району Київської області. Стверджує, що з 09 липня 2016 р. відповідач перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною. З посиланням на ці обставини просить усунути перешкоди у спілкуванні з дитиною та зобовязати відповідача своєчасно надавати йому точну інформацію щодо фактичного місця проживання, навчання, стану здоровя дитини. Крім того, визначити спосіб участі позивача у вихованні дитини, а саме: - особисте спілкування: побачення два рази на тиждень, субота, неділя з 10.00 год. до 20.00 год. за місцем проживання, перебування позивача два рази на місяць; - спільний відпочинок: один місяць літніх канікул з донькою; - спільний відпочинок: 15 календарних днів зимових канікул з донькою; - необмежене спілкування з донькою засобами телефонного та іншого засобу звязку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та донькою; - в день побачення з донькою право забирати її з дому, дитячого садку, школи, гуртків, секцій особисто. У судовому засіданні позивач цивільний позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача заявлені вимоги не визнала і просила в їх задоволенні відмовити. У письмових запереченнях на вимоги вказала наступне. Позивач в ході розгляду цивільних справ щодо розлучення та поділу спільно набутого подружжям майна створював конфліктні ситуації при участі доньки, а в подальшому сам змусив відповідача залишити їх будинок та змінити місце проживання. Своїми діями він постійно травмував психіку дитини, яка мимоволі спостерігала за конфліктами батьків. Представник третьої особи служби у справах дітей Новоодеського районної державної адміністрації Миколаївської області у судовому засіданні вказала, що батько має право на участь у вихованні дитини, але обрання способу його участі у вихованні дитини залишає за судом. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача і третьої особи, покази свідків, дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню частково виходячи з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом те, що сторони проживали у зареєстрованому шлюбі з 19 вересня 2009 року, який розірвали у судовому порядку 28 березня 2016 року. Під час проживання сторін у зареєстрованому шлюбі, а саме, 22 червня 2011 року у них народилася донька [PERSON]. Відповідно до частин 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно положень частин 1, 2, 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Таким чином, законодавець визначив, що позивач як батько не лише має право на участь у вихованні дитини, а й зобовязаний її виховувати. За правилами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Судом зясовано, що з часу розірвання шлюбу сторони перебувають між собою у неприязних відносинах. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з відповідачем, яка в червні місяці 2016 р., разом з дитиною виїхала на постійне місце проживання до Київської області, де в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району придбала квартиру. 12 листопада 2016 р. [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] і їй присвоєно прізвище «Бичкова». Ухвалою суду замінено неналежного відповідача «Сігунцову» на належного відповідача «Бичкову». Крім того, судом зясовано, що з липня місяця 2016 р. діями відповідача позивач взагалі позбавлений можливості спілкуватися з дитиною, оскільки відповідач перешкоджає йому в цьому приховуванням свого та дитини місця проживання та телефонного номеру. Вказане підтверджується як поясненнями позивача, так і показами свідка [PERSON], яка є бабусею дитини [PERSON] та свідка [PERSON] Свідки суду пояснили, що з червня місяця 2016 р. на телефонні дзвінки відповідач не відповідає і до попереднього місця проживання, де є зареєстрованою з дитиною не навідується. Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області суду повідомила, що не має змоги надати висновок щодо визначення способу участі батька у вихованні дитини, оскільки за вказаною позивачем адресою відповідач відсутня, а на вказаний позивачем номер телефона не відповідає. Позивач працює та позитивно характеризується за місцем проживання. Наведене свідчить, що відповідач порушує право позивача на приймання участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Разом з тим, ураховуючи вік дитини (6 років), віддаленість її проживання від місця проживання батька, тобто позивача, суд вважає за доцільне частково задовольнити його вимоги щодо способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Суд не бере до уваги психологічний висновок (заключення, як вказано в цьому документі), відповідно до якого нібито психологом проведено дослідження ставлення дитини до батька. В силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Зі змісту копії письмового висновку психолога не зрозуміло, хто був замовником дослідження, місце проведення дослідження. Не зазначені та не надані суду документи про те, що [PERSON] є психологом та має право проводити такі обстеження. За такого, такий висновок підлягає сумніву в його достовірності та правдивості. Крім того, хвороба дитини, яка зазначена у виписному епікризі № 1902 не свідчить про вину позивача в її утворенні.

Outcome: partial