Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

04 серпня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з відповідним позовом, в якому просила в порядку спадкування за заповітом після смерті її тітки [PERSON], визнати за нею право власності на житловий будинок №3 з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: Харківська область, Золочівський район, с-ще Одноробівка, по вул. Привокзальній. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що її тітка за життя побудувала спірний будинок, який згідно вимог закону на той час був зареєстрований в погосподарській книзі на неї, як главу родини. За життя [PERSON] склала заповіт на користь позивача, заповівши усе майно [PERSON], остання в свою чергу прийняла спадщину. Проте звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з мотивів відсутності правовстановлюючих документів на будинок. В даний час позивач змушена звернутися до суду оскільки її право власності не визнається і вона не може розпорядитися своєю власністю. У судове засідання позивач та його представник не зявилися, звернулися до суду з письмовою заявою в якій позовні вимоги підтримали з наведених мотивів, просили позов задовольнити. Представник Одноробівської першої сільської ради Золочівського району Харківської області та представник третьої особи не зявилися. Представники відповідача та третьої особи реєстраційної служби Золочівського районного управління юстиції Харківської області надали суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представників. Представник відповідача одночасно зауважив про визнання позовних вимог у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 29 липня 1997 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким заповіла усе належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалось [PERSON], даний заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Одноробівської ради народних депутатів Золочівського району Харківської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №79. Згідно відмітки секретаря тіє ж сільради даний заповіт не змінене та не скасовано станом на 06.07.2015 року. Згідно довідок КП «Архітектурно-інвентаризаційне бюро Золочівського району»від 10.07.2015 р. №155 та Одноробівської Першої сільської ради Золочівського району Харківської області від 15 червня 2015 року №466 житловий будинок №3 по вул. Привокзальній в с-щі Одноробівка Золочівського району Харківської області, згідно запису погосподарської книги Одноробівської першої сільської ради Золочівського району Харківської №9, обєкт погосподарського обліку №0531 числиться за померлою [PERSON]. Відповідно до наданого суду технічного паспорту виданого 09 липня 2015 року КП «Архітектурно-інвентаризаційне бюро Золочівського району» на будинок №3 з господарськими будівлями, розташований на території с-ща Одноробівка, Золочівського району, Харківської області по вулиці Привокзальна, будинок побудовано у 1967 році, його загальна площа становить 70,5 квадратних метрів, житлова 45,5 квадратних метрів, будинок складається з приміщень: кухні та чотирьох житлових кімнат та господарських будівель: веранди літ «а», ганку літ «а-1», сараю літ «Б», погребу літ «В», огорожі №1-3. 19 березня 1999 року у віці 62 років померла [PERSON], про що Одноробівською Першою сільською радою Золочівського району Харківської області в книзі реєстрації атів про смерть 23 березня 1999 року зроблено актовий запис №12 та того ж дня видано відповідне свідоцтво серії І-ВЛ№169348. З довідки Одноробівської Першої сільської ради Золочівської ради Харківської області від 10.11.2016 року №02-15/361 вбачається, що на момент смерті [PERSON], за адресою Харківська область, Золочівський район, селище Одноробівка, вул. Привокзальна, 3 більше ніхто не проживав та не був зареєстрований. Актом комісії в складі депутатів Одноробівської Першої сільської ради [PERSON], члена вуличного комітету [PERSON], сусідів [PERSON], [PERSON], від 24 листопада 2016 року, що засвідчений головою Одноробівської Першої сільської ради Золочівського району Харківської області [PERSON] після смерті [PERSON], яка померла 19.03.1999 року, продовжувала користуватися будинком №3, що розташований за адресою: селище Одноробівка, Золочівського району, Харківської області, вулиця Привокзальна і вела господарство. З листа Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області від 24 вересня 2015 року вих№1142/01-16 та від 14.03.2016 року №234/01-16 вбачається, що після смерті [PERSON] 19 березня 1999 року спадкова справа не заводилася, заяв про прийняття чи про відмову від спадщини до нотаріальної контори не надходило, свідоцтв про право на спадщину не видавалося. Постановою державного нотаріуса Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області в порядку виконання обовязків завідувача Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON] від 10 листопада 2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], з мотивів ненадання правовстановлюючих документів на спадкове майно - будинок №3 по вул. Привокзальній в с-щі Одноробівка, Золочівського району Харківської області. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та ЦК УРСР 1963 року, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, закону «Про сільські Ради народних депутатів трудящих УРСР» від 02 липня 1968 року. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. ст. 2,3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 р. №1952-ІV Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 31 грудня 1995 року № 56, передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ, в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Відповідно до положень закону «Про сільські Ради народних депутатів трудящих УРСР» від 02 липня 1968 року (ВВС УРСР,1968, №28 ст. 177) кожна сільська вела погосподарські книги, в яких відповідним записом посвідчувалося право землекористування всіх громадян на території сільської Ради. У заглавній частині особового рахунку записується прізвище, імя, по батькові голови родини, на імя якого відкрито особовий рахунок, та він є власником будинку. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Таким чином, права, набуті шляхом створення або придбання нерухомості у власність до набранням чинності Цивільним кодексом України від 16.01.2003 року та ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, з дотриманням установленого порядку набуття, однак без державної реєстрації, слід вважати такими, що виникли та набуті в установленому законом порядку. Статтями 524,525,526,534 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на момент виникнення правовідносин, обумовлені підстави спадкоємства, місце та час відкриття спадщини. Так зокрема спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно статей 548, 549 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину в тому числі якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або протягом 6 місяців подав заяву про прийняття спадщини. Відповідно до положень ст. 49 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 № 3425-XII нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Пунктом 4.15 [PERSON] 10, Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Мін'юст України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 № 296/5 встановлено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Частиною 4 ст. 174 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суд доходить висновку, що [PERSON] за життя набула у власність житловий будинок №3 з надвірними будівлями, що розташований у с-щі Одноробівка, Золочівського району Харківської області по вулиці Привокзальній, право власності засвідчувалося записом у погосподарській книзі як на голову родини, як того вимагало законодавство, що діяло на момент виникнення правовідносин, так як запис у погосподарській книзі визнавався в якості акту органу влади (публічних актів), що підтверджує право приватної власності, одночасно виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. [PERSON], як спадкоємець за заповітом згідно ст. 524,525,526,534 ЦК УРСР 1963 року, після смерті [PERSON] в порядку ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963 року прийняла спадщину та успадкувала все належне їй майно, в тому числі спірний житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований у с-щі Одноробівка, Золочівського району Харківської області. Проте враховуючи, що в спадкодавця були відсутні правовстановлюючі документи на будинок в розумінні положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 р. позивач, виходячи з наведених положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказу Мін'юст України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» та Закону України «Про нотаріат» позбавлена можливості оформити спадщину нотаріально, в звязку з чим порушене право підлягає захисту в обраний позивачем спосіб, що відповідає допущеному порушенню.

Outcome: approved