Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-02 00:00:00

05 серпня 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить поділити майно, що є спільною сумісною власністю її та [PERSON] квартиру [ADDRESS], визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частку вказаної квартири, припинити право спільної власності на цю квартиру, звільнити з-під арешту 1/2 частку квартири та здійснити за нею державну реєстрацію права власності на вказану частку зазначеної квартири. Позов мотивує тим, що з 24.07.2003 по 16.05.2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] В період шлюбу вони придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачем. Відповідач у 2010 році вчинив злочин, утримувався під вартою та вироком Словянського міськрайонного суду від 06.06.2011 року йому було призначено покарання у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією майна. На виконання вироку на вказану квартиру був накладений арешт. Позивач, [PERSON], та її представник, [PERSON], в судове засідання надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, заперечень проти позову немає, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представники відповідачів, відділу державної реєстрації прав та обтяжень прав на нерухоме майно відділу Словянської державної реєстраційної служби Словянського міськрайонного управління юстиції та ВДВС Словянського міськрайонного управління юстиції, надали заяви про розгляд справи без їх участі, рішення просили винести на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав. У відповідності до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов,язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.07.2003 по 16.05.2012 року, що підтверджується довідкою Відділу РАЦС по м. Словянську та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-НО №226709. В судовому засіданні встановлено, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони придбали квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу [PERSON] 17.12.2009 року. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу; розпорядження майном, що є обєктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Аналогічні законодавчі положення містить ч. 3ст. 368 ЦК України, яка говорить про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ч.1 ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 Постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Отже, як було встановлено в судовому засіданні та визнається сторонами по справі, вищевказана квартира була придбана сторонами в період шлюбу. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що вимоги в частині поділу сумісного майна подружжя є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вироком Словянського міськрайонного суду від 06.06.2011 року [PERSON] визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.307, ч.1 ст.311 КК України та призначено покарання у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Вирок суду набув законної сили 23.08.2011 року. Постановою слідчого СВ Словянського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 27.01.2011 року з метою забезпечення виконання вищевказаного вироку було накладено арешт на квартиру [ADDRESS], належної [PERSON] Постановою заступника начальника ВДВС Словянського міськрайонного управління юстиції від 10.04.2012 року було накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS], належну [PERSON] Також, в судовому засіданні було встановлено, що позивач самостійно оплачує комунальні послуги за час, поки її чоловік перебуває в колонії, що підтверджується ксерокопіями квитанцій, які містяться в матеріалах справи. Відповідно до ч. 1\~ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Як роз'яснено у п. 4постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, суди розглядають вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Отже, квартира за адресою: [ADDRESS], є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частини, а частина майна позивача підлягає звільненню з-під арешту, що випливає із положень ст. ст.60, 61, 65, 70, 73 СК України, ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження». У суді встановлено, що сторони після розлучення не здійснювали розподілу майна, обсягом спільного майна є саме спірна нерухомість. Вказане не спростовано відповідачами. Відповідно до вимог ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Щодо вимог про здійснення державної реєстрації права власності за позивачем на частину квартири, необхідно зазначити, що ці вимоги є передчасними, оскільки жодних прав позивача порушено не було. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати по справі.

Outcome: partial