Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

05 жовтня 2017 року представник Харківської державної академії дизайну і мистецтв звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення стипендії. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказом Харківської державної академії дизайну і мистецтв від 29.10.2013 року №407-ОС [PERSON] була зарахована до аспірантури (бюджетна форма навчання) з відривом від виробництва за спеціальністю «Дизайн» з 01 листопада 2013 року до 31 жовтня 2016 року. 01.11.2013 року між сторонами укладено угоду №5 про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення, відповідно до пункту 2 якої позивач зобов'язується забезпечити виплату відповідно до законодавства державної стипендії, а згідно пункту 6 відповідач зобов'язується відпрацювати не менше трьох років у Харківській державній академії дизайну і мистецтв за умови захисту дисертації у спецраді вчасно, тобто до 31.10.2016 року. Позивач повністю виконав свої зобов'язання згідно з програмами про підготовку відповідача та виплачував їй стипендію на загальну суму 30682, 45 грн. 09.06.2015 року відповідач подала заяву на ім'я ректора Харківської державної академії дизайну і мистецтв - Даниленка Віктора Яковича про відрахування її з аспірантури за власним бажанням у зв'язку з сімейними обставинами. Рішенням Вченої ради Харківської державної академії дизайну і мистецтв від 09.06.2015 року №06 було ухвалено відрахувати аспірантку [PERSON] зі складу аспірантів за власним бажанням. При цьому, відповідач, будучи відрахованою з аспірантури академії за власним бажанням не відшкодувала позивачу витрати, пов'язані з навчанням, а тому повинна нести цивільно-правову відповідальність у вигляді відшкодування стипендіальних коштів, витрачених з бюджету на її навчання. Просить суд позов задовольнити, стягнути з [PERSON] отриману стипендію за період навчання в аспірантурі у розмірі 30682, 45 грн. Представник позивача Харківської державної академії дизайну і мистецтв - Надобко С. В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила суд відмовити у його задоволенні, посилаючись та необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог. Суд, дослідивши доводи представника позивача та відповідача, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичнихосіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно доприписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Як встановлено матеріалами справи, згідно наказу Харківської державної академії дизайну і мистецтв від 29.10.2013 року №407-ОС «Про зарахування до аспірантури» [PERSON] зараховано до аспірантури (бюджетна форма навчання) з відривом від виробництва зі спеціальності 17.00.07- Дизайн з 01 листопада 2013 року, строк закінчення аспірантури - 31 жовтня 2016 року (а. с. 7-8). 01 листопада 2013 року між Харківською державною академією дизайну і мистецтв в особі ректора Даниленка В. Я. та аспірантом [PERSON] було укладено угоду про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення, за умовами якої аспірант зобов'язується: 1) дотримуватися всіх умов Положення про підготовку науково - педагогічних та наукових кадрів; 2) оволодіти науковими знаннями, практичними навичками, професійною майстерністю згідно з обраною спеціальністю; 3) виконати індивідуальний план роботи; 4) звітувати про хід написання дисертації та індивідуального плану; 5) своєчасно подавати відділу аспірантури індивідуальний план роботи, результати атестації та інші необхідні документи; 6) відпрацювати не менше трьох років у Харківській державній академії дизайну і мистецтв за умови захисту дисертації у спецраді вчасно до 31 жовтня 2016 року (а. с. 9-10). 09 червня 2015 року [PERSON] подала заяву на ім'я ректора Харківської державної академії дизайну і мистецтв про відрахування її зі складу аспірантури у зв'язку з сімейними обставинами (зміна країни проживання) (а. с. 11). Рішенням Вченої ради від 09 червня 2015 року ухвалено відрахувати аспіранта [PERSON] (другий рік підготовки, бюджет, очна форма, спеціальність 17.00.07 - дизайн) зі складу аспірантів за власним бажанням (а. с. 12). Згідно наказу Харківської державної академії дизайну і мистецтв від 12.06.2015 року №193-ОС «Про відрахування аспіранта», [PERSON] слід вважати такою, що відрахована зі складу аспірантів за власним бажанням з 12.06.2015 року у зв'язку із зміною країни проживання (а. с. 13). Відповідно до довідки про доходи за час навчання [PERSON] отримала стипендію у розмірі 30682, 45 грн. (а.с. 14). Укладена між сторонами вищевказана угода передбачає, що правовідносини сторін регулюються Законом України «Про освіту», Положенням про підготовку науково - педагогічних та наукових кадрів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року № 309 (далі Положення), яке регламентує діяльність у галузі підготовки науково-педагогічних і наукових кадрів і є обов'язковим для всіх вищих навчальних закладів та наукових установ України незалежно від їх підпорядкованості та форми власності. Пункт 22 цього Положення містить перелік підстав для відрахування аспіранта з аспірантури. Так, аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України. Матеріали справи свідчать, що відповідача відраховано не з причин, зазначених в п. 22 Положення, що дає право позивачу на відшкодування вартості навчання, а за власним бажанням, тоді як така причина як підстава для відшкодування вартості навчання не передбачена ні умовами угоди про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення, ні законодавчими та нормативними актами. За таких обставин, суд вважає, що угодою про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення від 01 листопада 2013 року не передбачено обов'язок аспіранта [PERSON] щодо відшкодування стипендії за умови відрахування її із аспірантури за власним бажанням (а. с. 9-10). Пунктом 22 Положення також зазначена причина відрахування із аспірантури не визнана підставою для відшкодування вартості навчання. Отже, правові підстави для покладення на [PERSON] обов'язку про відшкодування стипендії, відсутні. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту відшкодування майнової шкоди, позивач відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України зобов'язаний довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, проте позивачем Харківською державною академією дизайну і мистецтв в особі уповноваженого представника не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не надано належних доказів в обґрунтування своєї позиції, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов Харківської державної академії дизайну і мистецтв до [PERSON] про стягнення стипендії задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed