Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

05.04.2017 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу 31/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по вул. Пилипівській, 40 в м. Харкові від 13.10.1997 року. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 13.10.1997 року на Харківській Біржі нерухомості між ним (покупцем) та [PERSON] (продавцем) був укладений договір купівлі-продажу 31/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, розташованих в м. Харкові по вул. Пилипівській, 40. У пункті 3.3 Договору було зазначено, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» правочини, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Нещодавно позивач вирішив подарити синові належну йому за правом спільної часткової власності частину вищезазначеного житлового будинку, звернувся до нотаріуса, і виявилося, що укладений договір на сьогодні не є легітимним і таким, що оформлений з порушенням діючого законодавства, оскільки потребує нотаріального посвідчення. Позивач стверджує, що фактично усі умови договору сторонами були виконані: на час укладання правочину він сплатив відповідачу усю суму коштів за договором (3 645 гривень), продавець у свою чергу передав йому у власність частину будинку, яка перейшла у повне володіння та розпорядження позивача, протягом останніх дев'ятнадцяти років позивач зареєстрований за місцем розташування цього будинку у якості співвласника, за цією ж адресою зареєстровані і члени його родини. 24.10.2016 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, але ухвалою суду від 28.02.2017 року провадження по справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України було закрито, оскільки з'ясувалося, що [PERSON] 14.10.2005 року померла, а її єдиним спадкоємцем за законом є донька- Шаповалова Т.П., яка 30.05.2006 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. В судове засідання позивач та його представник не зявились , надали заяви про можливість розгляду справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримують і просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] не з'явилась в судове засідання, про час і місце розгляду справи неодноразово сповіщалася належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, відомості про причини неявки відповідача до суду не надходили. За клопотанням представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. За правилами ст. ст. З, 15, 16 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі і у судовому порядку. У відповідності до ст. ст. 316, 328 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 5 чинного ЦК України встановлено дію актів цивільного законодавства у часі.Так, відповідно до зазначеної норми права акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. На час виникнення спірних правовідносин, а саме на час укладення вищезазначенного договору купівлі-продажу 13.10.1997 року, щодо якого позивачем заявлено позов про визнання його недійсними, діяв ЦК УРСР в редакції 1963 року. Отже, до спірних правовідносин, враховуючи положення дії актів цивільного законодавства у часі, суд одночасно застосовує норми саме ЦК України в редакції 1963 року і положення ст. 204 ЦК України, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним Частиною 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції 2004 року визначено, що до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Згідно із застереженнями, що містяться у ст. 5 ЦК України і п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, правовий статус майна, а також права та обовязки субєктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Так, положеннями ст. 42 ЦК України ( в ред.. 1963 р.) дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми ( простої або нотаріальної). Невиконання цих вимог, тягнуло недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК України. Судом встановлено, що 13.10.1997 року на Харківській Біржі нерухомості між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) відбувся правочин, оформлений договором купівлі-продажу за № 2-396- 31/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, розташованих в м. Харкові по вул. Пилипівській, 40 (а. с. 7). Вищезазначений договір 06.11.1997 року був зареєстрований у КП «ХМБТІ» за реєстровим № 3132, що підтверджується відповідним записом на зворотному боці договору, а також це випливає з письмової інформації КП «ХМБТІ» за № 2500848 від 20.02.2017 році (а. с. 14). З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію власності за № 81540457 від 01.03.2017 року вбачається, що цей договір 27.02.2017 року зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за індексним № 3409077 (а. с. 15). Згідно відповіді Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного Територіального управління юстиції у Харківській області за № 277/15.10 04-06 від 18.01.2017 року та актового запису № 9509 від 15.10.2005 року. [PERSON] померла. Як випливає з інформації 2-ї Харківської державної нотаріальної контори № 2 за № 02-14/288, після смерті 14.10.2005 року [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом видано [PERSON] 30.05.2006 р. Діяльність діючих на час укладення договору бірж , які реєструвалися угоди з нерухомістю, регулювалася Законом України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1957-ХІІ у ред. від 15.05.2003 року. У пункті 3.2 зазначалося, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» правочини, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Тобто , відповідач , як добросовісний учасник цивільних правовідносин, виконав угоду, став власником частини житлового будинку, право власності на яку в подальшому була зареєстрована в КП «ХМБТІ». Згідно п. 49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5, що діяла на момент укладання договору , при нотаріальному посвідченні договору про відчуження жилого будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на майно у осіб, які його посвідчують. Право власності на жилий будинок , квартиру може бути підтверджено, зокрема, одним із таких документів, як договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. В інструкцію вносились зміни у 1996 році, 1997р., але цей пункт залишений без змін. Тобто до 2004 р. договір купівлі-продажу нерухомості, посвідчений на біржі, приймався нотаріусами як правовстановлюючий документ. На теперішній час укладений між сторонами 13.10.1997 року договір купівлі- продажу, посвідчений Харківською Біржею нерухомості, не є легітимним, оскільки він не відповідає діючому законодавству Чинним законодавством України не передбачено такої форми угоди, як біржева. Законом № 2756-У1 від 02.12.2010 року у ч. 1 ст. 657 ЦК України були внесені зміни, відповідно до яких договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Положеннями ч. 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Виходячи з вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 220 ЦК України, якою передбачено, що у разі недотримання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Виходячи зі змісту договору, а саме з п. 2.2, на момент підписання договору вся сума за договором (3 645 гривень) продавцем отримана у повному обсязі, що підтверджують обидві сторони договору. Сторонами виконана умова договору, передбачена п. 4.1, частина житлового будинку, яка була предметом договору, перейшла у повне володіння та розпорядження покупця, який з 19.11.1997 року зареєстрований за місцем розташування будинку у якості співвласника. Таким чином, усі суттєві умови договору, про які сторони домовлялися під час його підписання, ними виконані, і повне- виконання договору здійснилося, що підтверджується письмовими доказами. У відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК України ( в ред. 1963, р.) та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від і і нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. З матеріалів справи вбачається, що договором зазначено дійсний намір сторін, досягнута ними домовленість щодо всіх істотних умов, у тому числі про передачу права власності на частину житлового будинку. Всі зобов'язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторони виконали, договір ніким не оспорено . У звязку зі змінами в законодавстві, що регулює правовідносини з приводу купівлі-продажу нерухомого майна, позивач позбавлений можливості реалізувати право власності на нерухоме майно і здійснити нотаріальне посвідчення договору. При розгляді справи суд також виходить з положень ст. ст. 317, 319 та 391 ЦК України, якими зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, йому належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, і він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Враховуючи викладене, з метою захисту майнових прав позивача, аналізуючи надані докази і дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає за необхідне позов задовольнити. На підставі викладеного і

Outcome: approved