Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

05.03.2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа Житловий кооператив «Жемчужний» про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя посилаючись на те, що в період з 27.09.1985 року по 28.04.2006 року вона з відповідачем знаходилися в зареєстрованому шлюбі і в період шлюбу, будучи членами житлового кооперативу «Жемчужний», ними була отримана квартира за адресою: [ADDRESS], право власності на яку оформлено на відповідача. Згідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ст.69 СК України передбачає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Згідно ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Вона з відповідачем не може домовитись про поділ спільного майна, тому просить суд спір вирішити в суду і визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] та виділити їй 1/2 частину вказаної квартири, визнавши за нею право власності на цю частину квартири. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] на позові наполягали. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали і вважають, що позивач з позовом до суду звернулася після спливу строку позовної давності, який розпочинається з 29.04.2006 року і закінчується 28.04.2009 року, просили застосувати строк позовної давності і відмовити в позові. Представник третьої особи просила суд винести рішення про задоволення або відмову у задоволенні позову на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази по справі у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до ЦПК в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст.213 ч.3 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Матеріалами справи встановлено, що в період з 27.09.1985 року по 28.04.2006 року позивач з відповідачем знаходилися в зареєстрованому шлюбі (а.с.7-9) і в період шлюбу, будучи членами житлового кооперативу «Жемчужний». ними була отримана квартира за адресою: [ADDRESS], право власності на яку оформлено на відповідача (а.с. 21,57). Згідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ст.69 СК України передбачає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Згідно ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. З огляду на викладене, суд вважає, що квартира [ADDRESS] є спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] просили застосувати позовну давність. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Враховуючи той факт, що шлюб між подружжям (позивачем та відповідачем) було розірвано 28.04.2006 року (а.с.7), то строк позовної давності закінчується 28.04.2009 року. Позов позивачем до суду подано 05.03.2014 року (а.с.4), тобто після спливу строку позовної давності. Згідно припису ч.3 ст.72 СК України позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В судовому засіданні було встановлено, що позивач дізналася про порушення свого права ще 29.09.2000 року, коди одержала довідку №167 Державного Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» м.Красноармійська (а.с.57) про те, що за її чоловіком [PERSON] рахується кооперативна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони, зробленої до винесення ним рішення. Під час судового засідання представником відповідача була зроблена така заява про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст.267 ч.4 ЦЙК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В свою чергу позивачем та представником позивача не було зроблено заяви про поновлення строку позовної давності, не було надано ніяких доказів поважності причин для поновлення такого строку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed