Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

06.12.2018 р. позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані вона, її син відповідач [PERSON] та її колишній чоловік третя особа [PERSON] Відповідач в квартирі не мешкає більше пяти років, його речі в приміщенні відсутні, коштів на утримання житла [PERSON] не надає, фактичне місце перебування сина позивачу не відомо. За позовом, посилаючись на ст. 405 ЦК України, [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою № 16 в будинку № 22 по вул.Миколи Корищенка в м.Запоріжжя. Ухвалою судді від 12.12.2018 р. відкрито провадження та справа призначена до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 29.01.2019 р. 29.01.2019 р. розгляд справи було відкладено на 06.03.2019 р. на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України для повторного виклику відповідача. 06.03.2019 р. розгляд справи було відкладено на 17.04.2019 р. у звязку з перебуванням судді у відпустці. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач до суду повторно не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подавав. Суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ч.4 ст..223 та ч.1 ст.280 ЦПК України. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримав позов, заявлений позивачем. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та третьої особи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № 11954 від 12.12.2000 р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.27). Після розірвання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «Соболєва» (а.с.30). Згідно свідоцтва про зміну імені [PERSON] змінив імя на [PERSON] (а.с.32). [PERSON] померла 14.07.2014 р. (а.с.35). У згаданій квартирі зареєстровані позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON], які є співвласниками квартири (а.с.15, 36, 37,39-40). Звернувшись з даним позовом до суду [PERSON] зазначає, що її син [PERSON] в квартирі не мешкає приблизно 5 років, його місцеперебування позивачу не відоме, витрат на утримання житла відповідач не несе, чим створює їй перешкоди, як власнику, та в силу положень ст.405 ЦК України, [PERSON] належить визнати таким, що втратив право користування згаданою вище квартирою. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку. Ч. 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Виходячи з того, що відповідач [PERSON] є не лише членом сімї [PERSON], як власника частки квартири, а є і власником частки згаданої квартири, суд не встановив законних підстав для визнання його таким, що втратив право користування житлом. Доводи позивача про тривале не проживання [PERSON] у належному йому житловому приміщенні, не спростовують висновків суду з наведених вище підстав. Оцінивши наведені обставини справи у відповідності з вимогами ст.12 ЦПК України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки порушене право позивача не може бути захищене у обраний нею спосіб. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed