Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

05 квітня 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, яким просив стягнути з останнього в порядку регресу відшкодування в розмірі 52\~408 грн. 00 коп. Позов обґрунтовували тим, що позивачем було відшкодовано шкоду у вказаному розмірі в повному обсязі, завдану відповідачем під час виконання трудових обов`язків третій особі внаслідок скоєння ДТП Відповідач проти позову не заперечував, своїм правом на подачу відзиву не скористався. Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін не надходило, відтак суд вважає за можливе розглянути цивільну справу без участі сторін. Дослідивши надані докази, суд встановив наступне. 09 березня 2014р. о 18.15 год. [PERSON] , керуючи транспортним засобом «ПАЗ 3205», реєстраційний номер [NUMBER] по вул. Г. Карпенка в районі будинку № 12-б в м. Миколаєві, під час здійснення маневру повороту ліворуч, не впевнився в безпеці свого маневру, не зайняв відповідне крайнє положення, внаслідок чого допустив зіткнення із рухаючимся ліворуч в попутному напрямку автомобілем «Опель Вектра», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , в результаті чого транспортні засоби отримали пошкодження. Відповідач вчинив дорожньо-транспортну пригоду під час виконання трудових обов`язків та перебування у трудових відносинах з військовою частиною [NUMBER] . Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2014 р. [PERSON] визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст.. 124 КУпАП з накладення адміністративного стягнення в виді штрафу в сумі 350,00 грн. Оскільки на час скоєння пригоди водій [PERSON] не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності транспортних засобів, то завдана ним майнова шкода була відшкодована МТСБУ у розмірі 50\~000 грн. 00 коп. 10.01.2017 року Ленінським районним судом м. Миколаєва постановлено Рішення по справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до [PERSON] , військової частини [NUMBER] про стягнення страхових виплат в порядку регресу, відповідно до якого позов задоволено частково, а саме стягнуто на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України з військової частини [NUMBER] в порядку регресу 50 000 грн., 2000 грн. витрат на правову допомогу, 1 030 грн. витрат на послуги аварійного комісару, 1 378 грн. судового збору. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13.03.2017 року вказане рішення суду скасовано в частині стягнення з військової частини [NUMBER] витрат на правову допомогу в розмірі 2\~000,00 грн., та в цій частині в задоволенні вимоги відмовлено . В іншій частині рішення залишено без змін. Таким чином, шкода завдана відповідачем внаслідок ДТП при виконанні ним трудових обов`язків складає 51 030,00 грн. До того, ж позивач поніс витрати на оплату судового збору в розмірі 1\~378,00 грн. у зв`язку з розглядом вищевказаної справи. Згідно платіжних доручень №1665 та №1666 від 22.12.2017 року вбачається, що позивачем сплачено МТСБУ майнову шкоду, завдану працівником [PERSON] в розмірі 52 408 грн. 00 коп. на підставі рішення суду по справі 489/2613/16-ц. Відповідно до частини першої статей 1, 6 та 11 ЦК України наявність або відсутність прав та обов`язків сторін, їх обсяг, припинення, зміна або виникнення прав і обов`язків учасників правовідносин встановлюються та регулюються нормами матеріального права й договором. Установлюючи наявність, відсутність або припинення правовідносин між сторонами цивільного спору, визначаючись із видом цих правовідносин і з обсягом прав та обов`язків сторін у цих правовідносинах, установлюючи фактичні обставини справи щодо правовідносин сторін спору, суди повинні виходити з положень норми матеріального права, яка регулює зазначені правовідносини, та, вирішуючи спір, повинні встановити всі фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та які зазначені у нормі матеріального права, яка регулює ці правовідносини. Відповідно до статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотньої вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Регресне зобов`язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов`язання. Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред`явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Право зворотньої вимоги виникає лише після того, як відбулася виплата. Юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотньої вимоги (регресу) до цієї особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України), тобто розмір відшкодування визначається трудовим законодавством. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», роз`яснено, що за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу ст. 441 ЦК України, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства. Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою ІХ КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року. Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників (стаття 130 КЗпП України, розділ І Положення), так і розмір такої матеріальної відповідальності\~\~(статті 132-135 КЗпП України, розділи ІІ-ІV Положення). Крім того, за положеннями\~статті 137 КЗпП України\~суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисною метою (частина друга\~статті 137 КЗпП України). Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника. Відповідно до положень статті 264 ЦПК України суд має встановити, на підставі наданих сторонами спору доказів, обставини справи, правовідносини, які випливають із встановлених обставин, викласти в рішенні суду та зробити з установлених фактичних обставин правові висновки щодо наявності підстав для покладення матеріальної відповідальності на працівника й щодо розміру матеріальної шкоди, яка спричинена працівником, і розміру шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача з урахуванням положень\~статті 137 КЗпП України\~та положень\~статті 138 КЗпП України\~щодо обов`язку доведення умов покладення відповідальності за спричинену шкоду, передбачених\~статтею 130 КЗпП України. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування шкоди, завданої військовій частині шляхом виплати МТСБУ у порядку регресу страхового відшкодування за збитки, завдані третій особі під час дорожньо-транспортної пригоди на підставі норм ЦК України, а не у зв`язку із порушенням відповідачем вимог ст. 134 КЗпП України. Відтак, позивачем невірно обраний спосіб захисту, оскільки відповідачем завдана шкода позивачу під час здійснення трудових обов`язків та на спірні правовідносини, виникли між сторонами з приводу відшкодування матеріальної шкоди, поширюється дія норм КЗпП України, а не ЦК України та позивач може захистити своє порушене право, визначивши вірний спосіб його захисту, який передбачено чинним законодавством. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: dismissed