Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

05.09.2017 року позивач [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом, який в подальшому був уточнений, до ФОП [PERSON] , ПАТ «Акцент-Банк» про захист прав споживачів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона 29.04.2017 року уклала з ФОП [PERSON] договір на надання послуг по підбору, комплектації, замовленню, доставки побутової техніки №б/н від 29.04.2017 року, відповідно до якого позивач купила газову колонку моделі «Etalon «A10G», вартістю 5 750,00 грн., та реле напруги «PH-101М», вартістю 2 850,00 грн. На виконання вищенаведеного договору нею було укладено договір споживчого кредиту у формі заяви позичальника №ABH0RG184450020722, відповідно до якого на рахунок відповідача було перераховано 10 000,00 грн. у рахунок сплати за побутову техніку. Як зазначає позивач укладення договору відбулось за тих обставин, що 29.04.2017 року до позивача у помешкання за адресою: [ADDRESS] напросились двоє молодиків і спитали, чи знає вона про програму (акцію) утилізації старої техніки на нову з великими знижками для пенсіонерів. Потім вони попросили подивитись на її газову колонку, якій вже багато років, але вона повністю працездатна, і запропонували замінити її на нову. Ні назви, ні моделі колонки, а також її габаритів чи інших властивостей вони не назвали, крім ціни (приблизно 6 000 грн.), при чому неодноразово стверджували, що за цією акцією товар значно менший, ніж у магазинах та в Інтернеті, та, що нову газову колонку вони встановлять безкоштовно. Позивач довго вагалась, але вони змусили її погодитись на цю пропозицію, а саме - запропонуванням їй цієї акції та безоплатного підключення колонки. Позивач їх повідомила, що в неї немає таких коштів, після чого вони запропонували позивачу безвідсотковий споживчий кредит. Отже вона погодилась та підписала договір на надання послуг по підбору, комплектації, замовленню, доставки побутової техніки №б/н від 29.04.2017 року в неї вдома за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого позивач замовила та купила газову колонку моделі «Etalon «A10G», вартістю 5 750,00 грн., та реле напруги «РН-101М» вартістю 2 850,00 грн. Також разом з укладанням договору, позивач підписала акт прийому-передачі від 29.04.2017 року. Оскільки зазначена сума є великою для позивача, як для людини, яка перебуває на пенсії, однак їй було запропоновано отримати споживчий кредит з умовою, що кредит є безпроцентний, а сума з переплатами за 3 роки буде складати 9 204,00 грн., позивач погодилась та разом з договорами про надання послуг уклала споживчий кредит у представника банку «А-Банк» у формі заяви позичальника №ABH0RG184450020722 від 29.04.2017 року за адресою: [ADDRESS] , після чого ФОП [PERSON] надав товарний чек на суму 8 850,00 грн. Однак, коли позивач подзвонила та розповіла своїм дітям про купівлю колонки та реле, її син та дочка прийшли до неї та побачили, що сума вартості побутової техніки має розбіжності у договорі, товарному чеку та договорі споживчого кредиту. Також, сукупна вартість по кредиту становить 22 474,96 грн., що у 2,5 рази перевищує вартість газової колонки разом з реле напруги, потім і сама позивач, детально прочитавши договори, впевнилися, що сума і дійсно значно більше ніж запропонована відповідачем. Крім того, її діти подивились в Інтернеті та побачили, що середня вартість газової колонки становить 2 500 грн., що вдвічі менша ніж вартість колонки у відповідача, а вартість реле становить 500,00 грн., що у п`ять разів менше, ніж вартість реле у відповідача. Позивач зазначає, що зранку 30.04.2017 року їй доставили зазначені товари, однак вона відмовлялась їх приймати, але представник ФОП [PERSON] сказав, що акт прийому-передачі вже підписаний та товар він залишить на вулиці, позивач була вимушена прийняти товари, однак вона їх не відчиняла та вони запаковані і в належному стані. Цього ж дня позивач разом з сином та дочкою звернулися до [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з вимогою розірвати цей договір, та позивач написала заяву про розірвання договорів. Відповідач не сперечався та пообіцяв повернути кошти, забрати побутову техніку протягом місяця. Почекавши місяць, позивач почала дзвонити та приходити на адресу магазину відповідача, однак її дзвінки були проігноровані, а за адресою вказаною адресою ніхто не знаходився. Після цього вона написала заяву-претензію на адресу відповідача, яка вказана у ЄДР та на адресу введення господарської діяльності, що вказана у договорі. Докази відправлення додаються. Відповідно до заяви претензії від 22.06.2017 р. позивач просить розірвати договір у зв`язку з порушенням вимог ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». З повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що відповідач отримав відправлення 26.06.2017 року за місцем реєстрації у ЄДР. Станом на момент подачі позову, відповідач відповіді не надав. При цьому газову колонку встановлювати також не приходили. 22.06.2017 року позивачем була надіслана заява з проханням розірвати договір споживчого кредиту на юридичну адресу ПАТ «Акцент-Банк». У відповідь ПАТ «Акцент-Банк» надіслав лист від 11.07.2017 року, відповідно до якого, банк не має можливості виконати прохання про закриття кредитного договору. З цієї відповіді на заяву також вбачається, що ПАТ «Акцент-Банк» виконано зобов`язання і перераховано кошти. Отже позивачу було повідомлено про те, що розглянути питання про закриття кредитного договору банк може лише за наявності підтвердження від магазину того, що товар не був доставлений, або акту про повернення товару. У зв`язку з викладеним, посилаючись на положення ст.ст. 202, 203, 204, 216, 236, 651, 655 ЦК України та положення Закону України «Про захист прав споживачів», позивач вимушена звернутися до суду з вказаним позовом і, уточнивши вимоги (т.1. а.с.34-38), просить визнати недійсним договір про надання послуг по підбору,. Комплектації, замовленню, доставки побутової техніки №б/н, укладений 29.04.2017 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] та розірвати договір споживчого кредиту №ABH0RG184450020722, укладений 30.04.2017 року між ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12.09.2017 року позовну заяву [PERSON] до ФОП [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживачів - залишено без руху. Повідомлено позивача про необхідність виправити зазначені недоліки протягом п`яти днів з дня отримання копії даної ухвали. На виконання ухвали суду від 12.09.2017 року позивачем вказані недоліки були усунуті та ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.09.2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до ФОП [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживачів. Призначено справу до судового розгляду. 13.12.2017 року на адресу суду від представника відповідача ФОП [PERSON] - [PERSON] надійшли письмові заперечення на позов, в яких остання зазначає, що дійсно 29.04.2017 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про надання послуг по підбору, комплектації, заказу, доставки побутової техніки, відповідно до умов якого (п.1), ФОП [PERSON] як виконавець взяв на себе зобов`язання по підбору, комплектації, заказу, доставки побутової техніки, попередньо обговоривши все із замовником. Відповідно до умов Договору ФОП [PERSON] доставив позивачу газову колонку (модель «Еталон А106» та адаптер реле напруги (PH-10ЇМ). Загальна вартість заказу склала 8 850 грн. Відповідно до п. 2 Договору «Стоимость заказа и порядок платежа» встановлено, що в загальну вартість заказу включені вартість послуг по даному договору, вартість організації заказу, вартість товару, вартість доставки на склад виконавця, вартість доставки замовнику. А тому враховуючи за вказаним Договором вартість побутової техніки складає 8 600 грн. + 150 грн. вартість доставки та ін., а разом - 8 850 грн. Після виконання взятих на себе зобов`язань та після доставки вказаного товару між ним та [PERSON] було підписано акт виконаних робіт від 29.04.2017 року. Посилання позивача на те, що під час доставки товару вона мала будь-які претензії до ФОП [PERSON] не відповідають дійсності і не узгоджуються з матеріалами, наданими до позовної заяви, оскільки відповідно до п. 11 Договору Замовник приймає заказ відповідно до Акту прийому, при цьому всі претензії та недоліки товару при огляді мають бути вказані Замовником в зауваженнях до даного Акту. Жодних зауважень з боку [PERSON] до [PERSON] не надходило і до акту не вносилося, крім того в разі якщо дана особа була не згодна з умовами договору чи акту вона б його не підписувала взагалі. Крім того п. 17 Договору встановлює, що в разі відмови Замовника від приймання вказаної побутової техніки, він сплачує Виконавцю неустойку у розмірі 20 % від загальної вартості по даному Договору. Вказані кошти йдуть на компенсацію Виконавцю у зв`язку із виконанням договору. Даний п. Договору підтверджує в черговий раз, що жодних претензій чи відмови від [PERSON] не надходило, а в разі якщо б надійшло - їй би вказали на даний пункт і прийняли її відмову. В рахунок оплати за замовлення від [PERSON] на картку ФОП [PERSON] надійшло 8 850 грн. відповідно до умов Договору від 29.04,2017 року, про що свідчить роздруківка з Приват24, а тому посилання позивача а те, що Банк перерахував [PERSON] суму у розмірі 10 000 гривень є неправдивими та надуманими і спростовується вказаною роздруківкою. Крім того у відносинах між Банком та позивачем він не є стороною, а тому йому невідомо ні про умови кредитування. ні про процентну ставку ні про суму кредиту. Відповідач зазначає, що позивач не зверталася до нього у 14 денний термін і не повідомляла про будь-які претензії до товару чи виконаних та наданих ним послуг. 22.06.2017 року позивач звернулася із заявою із пропуском вказаного строку на 2 місяці, а тому посилання позивача є надуманими, неправдивими і не підтверджуються належними та допустимими доказами. Відтак, відповідач просить відмовити у задоволенні вказаного позову. 19.03.2018 року від представника відповідача ПАТ «Акцент-Банк» надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача зазначив, що в позовній заяві позивач не надала жодного обґрунтування своїм вимогам стосовно розірвання договору споживчого кредиту №ABH0RG184450020722 від 30.04.2017 року між ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] . Банк виконав свої зобов`язання за договором, надав кредитні кошти, якими позивач скористалась, оплативши товар, замовлений у ФОП [PERSON] . В своїй позовній заяві позивач зазначила, що вона особисто уклала кредитний договір з Банком, до укладання даного кредитного договору її ніхто не примушував. Окрім того, як вбачається із матеріалів кредитної справи, позивач є клієнтом Банку із 28.11.2016 року, отже з цього часу вона ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг в А-Банку, хоча і 29 квітня 2017 року вона повторно підписала Анкету-Заяву на приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в А-Банку, однак вже разом з Заявою Позичальника, Графіком погашення та Довідкою про умови кредитування в А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту. Для отримання даного кредиту позивачем було надано рахунок від ФОП [PERSON] . Зазначені документи, які позивачем підписані особисто, містять всю інформацію на виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів», вони викладені звичайним шрифтом, який допускає їх читання без допомоги будь-яких засобів для людей з нормальним зором. Якщо позивачка є літньою людиною чи має вади зору, вона могла скористатись окулярами, жодних перешкод в цьому їй не чинилось, що підтверджується в тому числі і матеріалами самої позовної заяви. Також, позивачем не проводилась оплата Банку отриманих коштів з відсотками на протязі 7-ми днів після направлення на адресу Банку заяви, а оскільки позивач отримала товар (що підтверджує сама), то відмова можлива лише у такому випадку. Також відповідач звертає увагу, що позивач не ставить вимогою до ФОП [PERSON] повернення сплачених нею грошових коштів, тому відповідно до ст. 1057-1 ЦК України, не зрозумілим є яким чином суд буде визначати з кого підлягає стягненню сума кредиту, яка повинна бути повернута ПАТ «Акцент-Банк». Враховуючи викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні вказаного позову. Разом з тим, відповідно до розпорядження в.о. керівника апарату Жовтневого районного суду м. Харкова від 31.01.2019 року у даній справі було призначено повторний автоматизований розподіл справи на підставі п.п. 2.3.3, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.17 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.п.6.2, 8.2, 8.3, 8.4 Засад використання автоматизованої системи документообігу Жовтневого районного суду м. Харкова. Відтак, для розгляду даної справи автоматизованою системою документообігу суду визначено суддю Жовтневого районного суду м. Харкова - Баркову Н.В. та ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.02.2019 року цивільну справу за позовом [PERSON] до ФОП [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживачів - прийнято до провадження судді Жовтневого районного суду м. Харкова Баркової Н.В. Призначено позовну заяву до розгляду у судовому засіданні У судове засідання учасники справи не з`явилися, повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] 25.02.2021 року подав заяву про розгляд справи за його відсутності та у відсутність позивача, в подальшому 08.04.2021 року подав заяву про відкладення розгляду справи, однак у судове засідання, призначене на 31.05.2021 року не з`явився, повідомлений належним чином про день і час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, у зв`язку з чим на підставі положень ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача та її представника з урахуванням раніше поданої заяви. Відповідачі ФОП [PERSON] та ПАТ «Акцент-Банк» у судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності та заяви по суті справи, які містять позицію даних учасників з приводу заявлених позовних вимог. Свідки, клопотання про виклик яких було задоволено судом в іншому складі, і які неодноразово викликались судом під час нового розгляду справи, повідомлені належним чином про день і час розгляду справи, в судове засідання не з`явились, при цьому їх явка не була забезпечена позивачем та її представником, отже судом ухвалено проводити розгляд справи без допиту вказаних свідків на підставі наявних у справі письмових доказів, обсяг яких суд вважає достатнім для можливості зробити висновок по суті справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та письмові докази, приходить до наступних висновків. 29.04.2017 року позивач [PERSON] уклала з ФОП [PERSON] договір на надання послуг по підбору, комплектації, замовленню, доставки побутової техніки №б/н від 29.04.2017 року, а саме - газової колонки моделі «Etalon «A10G» вартістю 5 750,00 грн. (з виправленням), та адаптера - реле напруги «PH-101М», вартістю 2 850,00 грн. Вартість послуг на момент оформлення заказу 8850 грн. Відповідно до п.п.2,3 Договору в загальну вартість замовлення включена: вартість послуг по даному договору, вартість організації замовлення, вартість товару, вартість доставки товару від складу виробника на склад (магазин) виконавця, а також вартість доставки замовнику. Відповідно до умов договору замовник проводить оплату в наступному порядку: замовник проводить остаточний розрахунок за послуги виконавця по даному договору в момент отримання замовлення (побутової техніки) з підписанням акту приймання замовлення (побутової техніки). Пунктом 5 договору передбачено, що максимальний строк виготовлення замовлення по даному договору складає 1 робочий день з моменту підписання Договору. Відповідно до п.п.9-11 Договір вважається повністю виконаним з моменту підписання замовником акту приймання замовлення (побутової техніки). При цьому, підписавши акт приймання, замовник підтверджує, що послуги по даному договору надані йому виконавцем в повному обсязі, належним чином. Сторони домовились, що приймання замовлення (побутової техніки) замовником і підписання акту приймання замовлення - є достатнім підтвердженням прийняття виконаних послуг по даному договору і підтверджує факт відсутності претензій до виконавця. Замовник приймає замовлення відповідно до акту приймання, при цьому всі претензії та недоліки товару при первинному огляді, повинні бути зазначені замовником в зауваженнях до даного акту (том 1 а.с. 12). Замовником [PERSON] та виконавцем ФОП [PERSON] підписаний акт приймання-передачі зазначеної в договорі побутової техніки 29.04.2017 року, що не заперечувалось і визнано позивачем в позові. В акті будь-які зауваження замовника не зазначені (том1 а.с.13). Позивачем отримано товарний чек №АВ4646 на загальну вартість товару 8 850,00 грн. (том 1 а.с. 14). Також 29.04.2017 року [PERSON] було укладено договір споживчого кредиту шляхом підписання 29.04.2017 року заяви позичальника ABH0RG184450020722 до А-Банку (ПАТ «Акцент-Банк») на суму кредиту 9204 грн. строком на 36 місяців з 29.04.2017 року по 28.04.2020 року і відповідними умовами кредитування, в якій зазначено, що кредит передається позичальнику на наступні цілі - оплата/часткова оплата товару згідно з переліком шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФОП [PERSON] . Опис предмету застави - «плета» вартістю 10000 грн.. Також [PERSON] 29.04.2017 року підписана довідка про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту, де сума кредиту -9204, перший внесок 1150 грн., ефективна процентна ставка 87, 69%, відсоткова ставка (фіксована) 0, 12% річних, сума платежу за розрахунковий період - 22474, 96 грн., про що свідчить також підписаний позивачем графік погашення кредиту (№ договору ABH0RG184450020722 від 29.04.2017 року) (том 1 а.с. 11, 15, 16). Також ПАТ «Акцент-Банк» надано суду дві анкети-заяви [PERSON] від 28.11.2016 року та від 29.04.2017 року, зазначені вище документи повторно і копію платіжного доручення від 29.04.2017 року про перерахунок коштів [PERSON] через ПАТ «А-Банк» одержувачу ФОП [PERSON] у розмірі 8 850,00 грн. (том 1 а.с. 137-143). 22.06.2017 року [PERSON] звернулась із заявою-претензією до ФОП [PERSON] , в якій, викладаючи обставини укладення договору, вказуючи на те, що вона побачила суму кредиту, яка становить 22474, 96 грн, і отже вартість послуг значно перевищує суму 9204, 00 грн., [PERSON] відмовляється від договору і просить його розірвати (том 1 а.с.22-26). Одночасно 22.06.2017 року [PERSON] звернулась з заявою до ПАТ «Акцент-Банк», в якій тих же причин просить розірвати договір споживчого кредиту (том 1 а.с.19-21). У відповідь ПАТ «Акцент-Банк» надіслав позивачу лист №20.1.0.0.0/7-20170629/269 від 11.07.2017 року, в якому зазначено, що банк не має можливості виконати прохання [PERSON] щодо перерахунку кредитного договору, у зв`язку з тим, що всі взяті на себе зобов`язання банк виконав, а порушень у договірних зобов`язаннях між банком і клієнтом не виявлено. Також в листі зазначено, що банк може розглянути зазначене в заяві питання тільки при наявності підтвердження від магазину того, що товар не був доставлений, або наявності акту про повернення товару (том 1, а.с. 29, 144). Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України та ч. 1, п.п. 2, 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Між тим положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також, в ч.4, 5 ст. 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, про те можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені. Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Пунктом 1 частини 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частина 1 ст. 627 ЦК України закріплює принцип свободи договору і передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст.ст. 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За приписами ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу За договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконати роботу (стаття 865 ЦК України). Статтею 866 ЦК України передбачено, що договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору. Вартість робіт, виконаних за договором побутового підряду, визначається за погодженням сторін, якщо інше не передбачено у встановленому порядку прейскурантами (цінниками), тарифами тощо (стаття 873 ЦК України). За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає права споживача в разі придбання ним продукції у кредит. Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». В свою чергу, відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Згідно з ч.1 ст.15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Відповідно до ч.ч.3,4 зазначеної статті, протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Споживач не зобов`язаний сплачувати будь-які інші платежі у зв`язку з відмовою від договору про споживчий кредит. Разом з тим, в даному випадку, посилаючись на вимоги зазначених статей, позивач не звертається до суду з вимогою про розірвання оскаржуваних договорів замовлення (підряду) та кредиту, а просить суд визнати вказані договори недійсними. Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За приписами ч. 2 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Згідно з ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. В даному випадку позивач просить суд визнати недійсним укладений з нею правочин про надання послуг і замовлення, а також розірвати договір споживчого кредиту з відповідачами лише з тих підстав, що вона вважає завищеною вартість наданих послуг та вартість споживчого кредиту. Між тим договір з відповідачем ФОП [PERSON] , факт укладення і виконання якого сторонами не заперечувався, підтверджени відповідним актом без вказівки на будь-які заперечення, не може бути визнаний судом недійсним лише з тих підстав, що позивач пізніше дізналась про інші більш дешевші пропозиції на ринку даних товарів, оскільки така підстава не передбачена законодавством і не свідчить про несправедливість умов договору, добровільно підписаного і виконаного сторонами з дотриманням принципу свободи договору. В свою чергу, в чому полягало порушення прав позивача умовами кредитного договору крім завеликої вартості кредиту (на думку позивача), позивачем взагалі в позові не конкретизоване, як і не вказана підстава для його розірвання, передбачена законом. Із заяв позивача, направлених відповідачам, випливає бажання позивача розірвати такі договори, однак вказані заяви подані поза межами строків, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» для висування відповідних претензій. Враховуючи викладене, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, оскільки обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів з власної ініціативи і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог, дослідивши надані позивачем письмові докази, суд приходить до висновку про відсутність в даному випадку передбачених законом підстав для визнання недійсним договору №б/н від 29.04.2017 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] та для розірвання договору №ABH0RG184450020722, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Акцент - Банк». За таких умов позов [PERSON] не підлягає задоволенню в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, а позивач звільнена від сплати судового збору на підставі закону, судовий збір з відповідачів не стягується, а судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed