Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

07.08.2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) недійсним. 12.10.2020 року позивач [PERSON] звернулась з заявою про зміну предмета позову, та просила витребувати від [PERSON] земельну ділянку, площею 5,60 га (кадастровий номер: 5125081600:01:001:0592), яка знаходиться на території Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, посилаючись на те, що вона не підписувала зазначений договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису), не укладала договір з [PERSON] , жодних домовленостей з ним не досягала, на час укладення та державної реєстрації спірного договору позивач не перебувала на території України, що зумовило звернення до суду за захистом своїх прав (а.с. 35 36). Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України. Ухвалою суду від 05 листопада 2020 року провадження у справі відкрито. Позивачем були подані докази направлення копії заяви про зміну предмета позову та доданих до неї документів іншим учасникам справи, у зв`язку з чим суд прийняв до розгляду заяву позивача [PERSON] про зміну предмета позову. Ухвалою суду від 28 грудня 2020 року, закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування земельної ділянки та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач [PERSON] , представник позивача адвокат Паюл Т.І. в судове засідання не з`явилися, звернулися до суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності, згідно якій позов підтримали повністю та просили суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , представник відповідача адвокат Давиденко К.В. в судове засідання не з`явилися, звернулись до суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності, згідно якої просили суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Крім того, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що згідно з копією державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 047267, виданого Дивізійською сільською радою від 9.10.2000 року, [PERSON] належить земельна ділянка площею 5,60 гектарів, яка розташована на території Дивізійської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 10). Як вбачається з копії договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 10 жовтня 2017 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, акту приймання передачі земельної ділянки від 10 жовтня 2017 року, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про передачу [PERSON] земельної ділянки, належної [PERSON] , для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з метою вирощування та розпорядження продукцією на свій розсуд (а.с. 11 19). Позивач [PERSON] звернулась із заявою до Татарбунарського відділення поліції з повідомленням щодо шахрайських дій з боку відповідача [PERSON] , про що свідчить талон повідомлення № 093449 від 16.08.2018 року про реєстрацію заяви [PERSON] (а.с. 20). В зв`язку з проведенням розслідування по кримінальному провадженню № 12018160440000211 від 20.06.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, на підставі ст. ст. 40, 93 КПК України, для залучення до матеріалів зазначеного кримінального провадження, 10 січня 2019 року за вих. № 40.2.1. 136, Татарбунарський ВП Арцизького ВП ГУНП в Одеській області звернувся до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України із запитом про надання інформації щодо перетину державного кордону (в`їзду на територію України та виїзду із території України) [PERSON] , із зазначенням пунктів перетину, часу, тощо, протягом 2017 року та по 01.11.2018 року (а.с. 21). Як вбачається з копії повідомлення Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 06.02.2019 року № 368, [PERSON] 10.09.2017 року виїхала з території України, 22.10.2017 року в`їхала на територію України; 02.11.2017 року - виїхала з території України, а в`їхала на територію України лише 15.02.2018 року (а.с. 22), що підтверджує факт того, що в період укладення та державної реєстрації спірного договору, позивач [PERSON] була відсутня на території України, про що було зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, чим порушено вимоги ст. 81 ЦПК України. Представник позивача звертався до відповідача із адвокатським запитом про надання оригіналу оспорюваного договору (а.с. 23 - 26). За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду у постанові Верховного Суду від 16 червня 2020 року, справа № 145/2047/16-ц констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення . Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в заяві про зміну предмету позову, позивач у цій справі наполягає на поверненні їй земельної ділянки, вважаючи, що ця земельна ділянка знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки.\~ Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 16 червня 2020 року, справа № 145/2047/16-ц. Отже, враховуючи сукупність вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відео записів, висновків експертів; а відповідно до положень ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57 - 60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов`язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~Доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Належними\~є докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~положень статті\~89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України.\~\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про витребування земельної ділянки. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову з підстав, зазначених в рішенні суду.

Outcome: approved