Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

07.04.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] зазначив, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 02.05.2009 року. Від шлюбу він та відповідачка мають трьох неповнолітніх дітей: дочок - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. [PERSON] просить шлюб розірвати, зсилаючись на те, що спільне життя в шлюбі з відповідачкою не склалося, внаслідок чого подружніх стосунків він з відповідачкою не підтримує з жовтня 2013 року. Збереження шлюбу вважає неможливим, так як це суперечить його інтересам. На примирення з відповідачкою він не згоден. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, зсилаючись на ті самі обставини, наполягає на розлученні, миритися з відповідачкою не бажає, має іншу сім'ю. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала, щодо розірвання шлюбу з позивачем не заперечує. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 02.05.2009 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.22). Від шлюбу позивач та відповідачка мають неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.5-7). Сторони не бажають миритися, позивач має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу. Причиною розладу в сім'ї стала несумісність характерів. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивача, оскільки сторони не проживають однією сім'єю з жовтня 2013 року, позивач має іншу сім'ю. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України та ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст.105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що сторони наполягають на розлученні, позивач має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивача, який створив іншу сім'ю, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved