Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

04 лютого 2020 року територіальна громада м. Чернігова в особі Чернігівської міської ради звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенка Р.О., [PERSON] , в якому просить: -визнати недійним, з моменту вчинення, договір купівлі-продажу №1367 від 09.08.2019, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенком Родіоном Олександровичем; -витребувати на користь Чернігівської міської ради квартиру [ADDRESS] , загальною площею 31,9 кв.м, з незаконного володіння [PERSON] . Ухвалою суду від 06.02.2020 заяву територіальної громади м. Чернігова в особі Чернігівської міської ради про вжиття заходів забезпечення позову задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , яка на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.2019, належить на праві власності [PERSON] . Ухвалою судді від 04.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 24.03.2020. Ухвалою суду від 21.09.2020 заяву представника відповідача [PERSON] задоволено; позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 09.10.2020 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 27.10.2020. У судовому засіданні представники позивача позов підтримали. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи оповіщалися у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомили. Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенко Р.О. у судове засідання не з`явився, надіслав заяву, в якій просив розглядати справу без його участі. Представник третьої особи КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» надіслав заяву про розгляд справи без його участі, в якій у вирішенні спору поклався на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що листом Комунального підприємства «Деснянське» Чернігівської міської ради №06-772 від 04.12.2019 Чернігівську міську раду було повідомлено про наявність вільної однокімнатної квартири [ADDRESS] , звільненої після смерті квартиронаймача (а.с. 104 т. 2). Листом Комунального підприємства «Деснянське» Чернігівської міської ради №06-773 від 04.12.2019, Чернігівській міській раді запропоновано виділити під службову квартиру [ADDRESS] , звільнену після смерті квартиронаймача. Квартира не приватизована (а.с. 105 т. 2). Однак, при перевірці в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна права власності на спірну квартиру, відділом квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради було виявлено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , здійснену на підставі договору купівлі-продажу №1367 від 09.08.2019, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенком Р.О., за [PERSON] (а.с. 196-197 т. 1). Згідно даного договору [PERSON] продав [PERSON] однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належала продавцеві на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 15.03.2000 виконавчим комітетом Деснянської районної ради на підставі розпорядження (наказу) від 10.03.2000 за № 328, право власності на квартиру зареєстроване Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації та записане у реєстрову книгу № 28-20500 від 06.04.2000. В матеріалах справи міститься також свідоцтво на право власності на житло, видане 15.03.2000 виконавчим комітетом Деснянської районної ради, на підставі розпорядження (наказу) від 10.03.2000 за № 328 (а.с. 198 т. 1). Чернігівська міська рада, вважаючи зазначене свідоцтво про право власності на житло підробленим, звернулася до суду з даним позовом про захист права власності шляхом визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна. У статті 15 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до частини першої статті 5 Житлового кодексу Української РСР (далі за текстом ЖК УРСР) державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Статтею 18 ЖК УРСР передбачено, що управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на житловий фонд. Таким чином, Чернігівська міська рада орган місцевого самоврядування у віданні якої перебуває державний житловий фонд (житловий фонд місцевої ради) і яка здійснює управління ним. Квартира [ADDRESS] відносилася до державного житлового фонду, що підтверджується переліком об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Чернігова, затвердженим рішенням Чернігівської міської ради від 21 березня 2019 року № 40/VII- 6 «Про затвердження переліків об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Чернігова» (а.с. 37). Таким чином, Чернігівська міська рада як представник територіальної громади м. Чернігова є належним позивачем в даній справі. Згідно із частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частин 4 цієї ж статті). У статті 203 ЦК визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із частиною другою статті 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. У постанові колегії суддів другої судової палати КЦС Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника(-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Відповідно до частини першої статті 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України). Висновком експерта Чернігівського НДЕКЦ від 17.06.2021 № СЕ 19/125-21/2348 ПЧ встановлено, що рукописний запис у вигляді: « [PERSON] » у документі договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] № 1367 від 09.08.2019, посвідченому приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенком Родіоном Олександровичем, в розділі «Підписи Сторін:» у графі «ПРОДАВЕЦЬ:», виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] у документі договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] № 1367 від 09.08.2019, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенком Родіоном Олександровичем, в розділі «Підписи Сторін:» у графі «ПРОДАВЕЦЬ:», виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Встановивши, що [PERSON] договору купівлі-продажу спірної квартири не підписував, відповідно, істотних умов цього договору не погоджував, суд робить висновок, що у [PERSON] було відсутнє волевиявлення на укладення даного договору. У постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила: «Якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує чч. 2, 3 ст. 215 ЦК, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом з тим ВП ВС констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і по захист яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Враховуючи наведене, спірний договір купівлі-продажу квартири є неукладеним, тому у задоволенні позову в частині визнання його недійсним слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним. Положеннями\~статей 77-80 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Не зважаючи на відсутність процесуальних рішень у кримінальному провадженні за фактом підроблення документів, суд вважає за можливе надати оцінку наданим позивачем доказам (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.03.2021 у справі № 755/9044/19). Суд погоджується з доводами позивача щодо підроблення свідоцтва про право власності на спірну квартиру від 15.03.2000 виходячи з наступного. Згідно особового рахунку, картки реєстрації особи, поквартирної карточки, карточок прописки, копії паспорта [PERSON] , у спірній квартирі були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] (а.с. 108, 109, 116, 120, 121, 127 т. 2). Як убачається зі змісту відповідей КП «Деснянське» Чернігівської міської ради від 11.11.2016 № 09-913 та від 15.12.2016 № 09-1072, за життя, 18 жовтня та 28 листопада 2016 року, [PERSON] зверталася до КП «Деснянське» Чернігівської міської ради із заявою про відкриття особового рахунку (а.с. 106, 107, 114, 115 т. 2). Згодом, довіреністю від 17.02.2017, посвідченою приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Бєгаєвої Г.М., зареєстрованою в реєстрі за № 162, [PERSON] уповноважила [PERSON] , зокрема, приватизувати квартиру [ADDRESS] (а.с. 112 т. 2). Розпорядження №328 від 28.02.2000 про оформлення свідоцтва про право власності видано Деснянською районною радою міста Чернігова не на спірну квартиру, а на квартиру [ADDRESS] , за заявою [PERSON] (а.с. 113 т. 2). Як убачається з реквізитів та змісту свідоцтва на право власності на житло, свідоцтво видане 15.03.2000 виконавчим комітетом Деснянської районної ради, однак на свідоцтві поставлено печатку Деснянської районної у місті Чернігові ради (а.с. 108 т. 2). Більше того, станом на 2000 рік орган місцевого самоврядування в Деснянському районі м. Чернігова мав іншу назву Деснянська районна рада народних депутатів м. Чернігова, яка перейменована у Деснянську районну у місті Чернігові раду лише з 20.06.2006 (розпорядження Деснянської районної ради м. Чернігова від 23.06.2006 № 60-р та розпорядження Деснянської районної ради народних депутатів м. Чернігова від 20.04.1998 № 40-рк на а.с. 117, 118-119 т. 2). Отже, станом на 2000 рік печатки Деснянської районної у місті Чернігові ради не існувало. З довідки №440 від 04.12.2019, виданої Відділом квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради, убачається, що квартира [ADDRESS] не приватизована (а.с. 126 т. 2). Комунальне підприємство «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» листом №798 від 19.12.2019, повідомило Чернігівську міську раду про те, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи за адресою: [ADDRESS] , право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано. Інформаційна довідка на вказану квартиру №2339 від 03.08.2019 підприємством не надавалась (а.с. 12 т. 1). Відділ квартирного обліку та приватизації житлового фонду та виконавчий комітет Чернігівської міської ради в листах до начальника Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області, Управлінню адміністративних послуг та приватному нотаріусу Тарасенку Р.О. повідомили про те, що невідомі особи використовують підроблені документи на приватизацію квартири [ADDRESS] (а.с. 122, 123, 125 т. 2). На підставі заяви Чернігівської міської ради №1022/1-10/вих/01 від 04.12.2019 про кримінальне правопорушення, Чернігівським міським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області було відкрито кримінальне провадження №12019270010007751 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. 103 т. 2). Як убачається з показань допитаного у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] та протоколу його допиту від 12.12.2019, він ніколи не був власником квартири [ADDRESS] , до органів державної влади щодо приватизації вказаного житла не звертався, жодних договорів купівлі-продажу квартири не укладав. 22.06.2016 з його автомобіля було викрадено паспорт та документи на автомобіль, про що 01.07.2017 внесено відомості до ЄДР. Відповідно до\~статей 386,\~387\~ЦК держава\~забезпечує рівний\~захист прав\~усіх суб`єктів\~права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню .\~Власник,\~права якого\~порушені,\~має право\~на відшкодування\~завданої йому\~майнової та\~моральної шкоди. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Віндикація застосовується до\~відносин речово-правового\~характеру,\~зокрема,\~якщо між\~власником і\~володільцем майна\~немає договірних\~відносин і\~майно перебуває\~у володільця\~не на\~підставі укладеного\~з власником\~договору. У цьому разі майно може витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (рішення Європейського суду з прав людини у справі East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року). Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] вибула з володіння Чернігівської міської ради не з її волі шляхом фальсифікації документів, а тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у відповідача на користь позивача не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції та відповідає справедливому балансу інтересів сторін та є пропорційним заходом захисту порушеного права позивача. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що права позивача порушені, тому підлягають захисту в порядку, передбаченому статтею 388 ЦК України. У вирішенні питання розподілу витрат по оплаті позивачем судового збору та покладення відшкодування цих витрат на відповідачів суд виходить з наступного. За приписом частин першої та дев`ятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.02.2021 № 757/33392/16 зроблено висновок, що нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб учасниць нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Відтак, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенко Р.О. не є належним відповідачем у даній справі, а тому суд не вбачає підстав для стягнення з нього судового збору у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог Чернігівської міської ради. Також, оскільки судом достовірно встановлена відсутність будь-якої участі відповідача [PERSON] у спірних правовідносинах, покладення на нього тягаря відшкодування судових витрат на користь позивача не відповідатиме завданню цивільного судочинства щодо справедливого розгляду і вирішення цивільних справ. Враховуючи викладене, суд вважає справедливим покладення обов`язку відшкодування судових витрат, понесених Чернігівською міською радою, лише на відповідача [PERSON] .

Outcome: partial