Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

05.12.2016 року до провадження Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області позивачем [PERSON] подано позовна заява до [PERSON], якою позивач просить: стягнути з відповідача на її користь неустойку від суми несплачених аліментів за період з 26.05.2015 року по 14.11.2016 року, станом на 14.11.2016 року у розмірі 236102,53 гривень. 15.03.2017 року відкрито провадження по справі. 28.02.2018 року з боку відповідача подано відзив на позов, згідно до якого відповідач не визнав позовні вимоги, зазначив, що 25.11.2015 року за рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області винесено рішення про стягнення аліментів на утримання дітей, які стягнуті з нього починаючи з 26.05.2015 року в розмірі 2000 гривень на [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], в розмірі по 2000 гривень, на кожну дитину до повноліття дітей. Зазначене рішення набрало законної чинності 21.01.2016 року. 07.12.2015 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області видано виконавчий лист № 208/3797/15-ц, за яким 27.01.2016 року відкрито виконавче провадження Заводським відділом ДВС ДМУЮ. Стягнення неустойки від суми несплачених аліментів можливо лише за наявності вини, що передбачено ч. 1 ст. 196 СК України, якої відповідач не визнає, так як вини в тому що позивачка не отримувала аліменти за виконавчим листом на підставі рішення суду в період з 26.05.2015 року відсутня. Крім того, з боку позивача в період з травня 2015 року по лютий 2016 року, він в добровільному порядку шляхом перерахування коштів на карткові рахунки дітей сплатив: - на картковий рахунок [PERSON], [INFO], в період з 15.05.2015 року по 08.02.2016 року, в сумі 14828 гривень; - на картковий рахунок [PERSON], [INFO], в період з 14.05.2015 року по 16.01.2016 року, в сумі 8650 гривень; - на картковий рахунок [PERSON], в період з 16.06.2015 року по 25.01.2016 року в сумі 3310 гривень; Крім того, заявлені позовні вимоги позивачки не містять розрахунку, згідно до ч. 1 ст. 196 СК України, не враховані сплачені суми, та безпідставно взагалі зазначено наявність таких підстав. 23.04.2018 року з боку позивачки уточнено позовні вимоги, згідно до яких просить стягнути з [PERSON] на користь позивача неустойку від суми несплачених аліментів за період з 26.05.2015 року по квітень 2017 року, у розмірі 62862,50 гривень, в обґрунтування яких зазначено, що станом на 12.02.2018 року відповідач має заборгованість зі сплати аліментів в сумі 20451 гривні 98 копійок. 06.07.2018 року з боку відповідача подано відзив на уточнену позовну заяву позивачки [PERSON], згідно до якого відповідач підтвердив раніше наголошену позицію щодо невизнання позовних вимог позивачки. Зазначив, що застосування норм закону підлягає з врахуванням правової позиції викладеної у Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99, ст. 58 Конституції України. Також відповідач зазначив, що жодної вини у виникненні підстав для нарахування неустойки не має. 10.09.2018 року з боку позивачки подано відповідь на відзив, згідно до якого позивачка послалась на неотримання додатків до відзиву на уточнену позовну заяву. Враховуючи заяву позивачки, суд вважає необхідним зазначити, що згідно до поданого відповідачем 06.07.2018 року відзиву на уточнену позовну заяву позивачки [PERSON], відповідач [PERSON] долучив витяги з Рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 року та витяг ст. 196 СК України, витяг Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», які є загально доступними, а тому посилання позивачки на неотримання долучених витягів не узгоджується з приписами ЦПК України, та не є перешкодою для прийняття даного відзиву відповідача. Позивач та представник позивача підтримав позицію позивачки зазначив, що розрахунок проведено станом на 12.02.2018 року є відповідним до розміру заявленому у позові, крім того відповідач повинен був перераховувати аліменти у строк щомісячно, що не здійснював, а тому наявна заборгованість. Тому згідно до 196 СК України, прохає задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що підтримує поданий відзив у повному обсязі, не оспорюючи свій обов'язок щодо утримання дітей, який він виконував у повному обсязі, але позивачкою не враховано що кошти в повному обсязі перераховані на користь дітей. Крім того, пред'явлення виконавчого листа та відкриття провадження виконавчого 27.01.2016 року, не є його виною, а тому такі нарахування суперечать змісту ст. 196 СК України, бо умислу у його ухиленні від сплати аліментів, з врахуванням переведених коштів на користь дітей та позивачки в зазначений період на суму 26788 гривень, не враховані позивачкою. Заслухав сторони, дослідив докази надані сторонами, суд приходить до наступного: Сторони мають спільних дітей, а саме: - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження а.с. 4); - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження а.с. 5); - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження а.с. 6). Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07.05.2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено, та шлюб розірвано (а.с. 7). Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.11.2015 року (а.с. 8), позовні вимоги [PERSON], до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей задоволено, стягнено з [PERSON] на користь [PERSON], аліменти на утримання дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], в розмірі по 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок, на кожну дитину до повноліття дітей. 07.12.2015 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області видано виконавчий лист № 208/3797/15-ц про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] (а.с. 10). 27.01.2016 року старшим державним виконавцем Заводського відділу ДВС ДМУЮ від 27.01.2016 року винесено Постанова про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 208/3797/15-ц (а.с. 11). Згідно до довідки Заводського відділу ДВС м. Дніпродзержинська від 14.11.2016 року (а.с. 12), [PERSON] за виконавчим провадженням на підставі виконавчого листав № 208/3797/15-ц має стмноа нм 14.11.2016 року заборгованість зі сплати аліментів в сумі 71321 гривні. Згідно до доказів наданих відповідачем до відзиву (а.с. 34-43), відповідач в період з 26.05.2015 року відсутня. Крім того, з боку позивача в період з травня 2015 року по лютий 2016 року, він в добровільному порядку шляхом перерахування коштів на карткові рахунки дітей сплатив: - на картковий рахунок [PERSON], [INFO], в період з 15.05.2015 року по 08.02.2016 року, в сумі 14828 гривень; - на картковий рахунок [PERSON], [INFO], в період з 14.05.2015 року по 16.01.2016 року, в сумі 8650 гривень; - на картковий рахунок [PERSON], в період з 16.06.2015 року по 25.01.2016 року в сумі 3310 гривень. Як вбачається із розрахунку проведеного позивачем, дані суми не враховані та їх неврахування стороною позивача не обґрунтовано. Так, згідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Згідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно до ч. 1 ст. 196 СК України, У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Тобто, для застосування наслідків передбачених ч. 1 ст. 196 СК України, повинно бути доведено та встановлено наявність вини у діях (бездіяльності) особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, та нарахування неустойки (пені) повинно бути проведено у розмірі та порядку визначеному законодавством. Враховуючи що виконавче провадження відкрито не з вини відповідача лише у січн. 2016 року, та в період 2015-2016 років, відповідач здійснював платежі на утримання дітей, що підтверджено доказами наданими до відзиву, винність особи, в ухиленні від виконання рішення суду на сплату аліментів є спростованою доказами наданими відповідачем, та не доведеними з боку позивача. Щодо розрахунку пені,з підстав ч. 1 ст. 196 СК України, таке нарахування не узгоджується із правовими позиціями висловленими Верховним Судом України в постанові від 16.12.2015 року справа 6-269цс15, та у справі № 6-300цс16 від 16.03.2016 року. Також, згідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК України, відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. На підставі наведеного суд приходить до висновку про відсутність встановленої вини у відповідача [PERSON] внаслідок простроченнях їх сплати, а тому позовні вимоги заявлені з зазначених підстав, не підлягають задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, то згідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені стороною позивача, відшкодуванню не підлягають. На підставі вище зазначеного та

Outcome: dismissed