Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

07.03.2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила про порушення своїх прав як власника житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зі сторони брата, так як останній починаючи з 2009 року переїхав до невідомого їй місця проживання і з того часу участь в утриманні та обслуговуванні будинку не брав, житлове приміщення залишив добровільно, речей його в будинку немає.. Відтак вважає, що відповідач втратив право на користування її житлом. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 74 ЦПК України, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. У зв'язку з неможливістю вручення відповідачу судової повістки поштою судом було доручено Клубівській сільській раді Ізяславського району Хмельницької області повідомити йому про час і місце слухання справи за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Актами комісії Клубівської сільської ради від 26.05.2017 року та від 08.06.2017 року встановлено, що [PERSON] за місцем реєстрації свого проживання відсутній з 2009 року, а тому судову повістку вручити вказаною комісією виявилось неможливим. Таким чином, суд вважає, що використано достатньо засобів повідомлення відповідача про судовий розгляд вказаної справи з метою забезпечення його конституційного права на участь в судовому засіданні та доступу до правосуддя. У відповідності до положень ст.224 ЦПК України, суд за згодою позивача вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 16.05.1996 року. Крім того, позивачем зазначено про зареєстрованого у відповідному брата [PERSON] (відповідно до довідки Клубівської сільської ради №40 від 13.03.2017 року), який з 2009 року на відповідній житловій площі не проживає (згідно довідки Клубівської сільської ради від 06.03.2016 року №500 та наданими у судовому засіданні поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON].), забравши свої речі з будинку, участь в утриманні та обслуговуванні будинку не приймає. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до статей 156, 64 Житлового кодексу УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника будинку, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку і ведуть з ним спільне господарство. Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. В контексті ж ст. 405 ЦК України вимога спільного проживання є додатковою і має обов'язковий характер. Якщо ж виходити з розуміння сім'ї за житловим законодавством, то ознака постійного проживання є обов'язковою умовою розуміння сім'ї. Як встановлено в судовому засіданні станом на 2009 рік [PERSON] з [PERSON] постійно проживали та вели спільне господарство як члени сім'ї, оскільки у 1992 році померла їхня мати, а у 1996 році з постійного місця проживання вибув та не повернувся батько (рішення Ізяславського районного суду від 06.09.2006 року про визнання громадянина безвісно відсутнім). При цьому, враховуючи той факт, що відповідач понад один рік не проживає за місцем своєї реєстрації у будинку, який є власністю позивача, суд вважає, що він втратив право на користування цим житлом. За наведених обставин вимоги позивача доведені належними та допустимими доказами, в зв'язку з чим підлягають до задоволення. Судові витрати, сплачені позивачем при зверненні до суду, суд вважає необхідним в силу ст.88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved