Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

06.05.2010 року позивач звернувся до суду з дійсним позовом та просив визнати недійсним рішення СТ «Меліоратор» про виділення земельної ділянки [NUMBER] [PERSON]; визнати за ним право спільної сумісної власності на садівничий будинок та багаторічні насадження фруктово-ягідних дерев та кущів, розташованих на земельній ділянці [NUMBER] садівничого товариства «Меліоратор», а також право на вступ до членів СТ «Меліоратор». Рішенням суду від 18.04.2011 року позов [PERSON] був задоволений частково, було визнане недійсним рішення садового товариства щодо виділення земельної ділянки [NUMBER] [PERSON], відповідно до протоколу №2 засідання членів правління садового товариства від 16.02.2010 року та за позивачем було визнано право спільної сумісної власності на садовий будинок, споруди та зелені насадження, розташовані на земельній ділянці [NUMBER] СТ «Меліоратор» по [ADDRESS] (а.с.121-123, Т.1). Згідно ухвали судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області від 28.11.2011 року (а.с.200-203, Т.1) рішення суду від 18.04.2011 року було залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.07.2012 року рішення суду від 18.04.2011 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 28.11.2011 року було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час розгляду справи в суді позивач уточнив свої вимоги (а.с.31-35, Т.1) і остаточно просив суд лише визнати недійсним рішення СТ «Меліоратор» від 16.02.2010 року та визнати за ним переважне право на прийом до членів садового товариства та виділення йому ділянки, розташованої по [ADDRESS] Ухвалою суду від 20.12.2012 року (а.с.16,Т.3) було закрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та СТ «Меліоратор» про визнання права спільної сумісної власності на садовий будинок, про переважне право на вступ до членів садівничого товариства в частині вимог до відповідачки [PERSON] про визнання за ним права спільної сумісної власності на садовий будинок та багаторічні насадження фруктово-ягідних дерев та кущів, розташованих на земельній ділянці [NUMBER] СТ «Меліоратор» у зв'язку з тим, що позивач [PERSON] відмовився від цієї частини вимог і відмова визнана судом. Рішенням суду від 21.08.2013 року (а.с.132-134,Т.2) уточнені вимоги позивача [PERSON] були задоволені частково та було визнано недійсним рішення членів правління садового товариства «Меліоратор» Станично-Луганського району Луганської області від 16 лютого 2010 року щодо переоформлення земельної ділянки [NUMBER] на ім`я [PERSON] та прийняття її в члени садового товариства, відповідно до протоколу №2 засідання членів правління садового товариства «Меліоратор» від 16.02.2010 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON] було відмовлено за необґрунтованістю. Відповідно до ухвали колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області від 20.11.2013 року рішення Станично-Луганського районного суду від 21.08.2013 року було залишено без змін (а.с.1770179, Т.2). [PERSON] не поголившись з ухвалою суду від 20.12.2012 року, згідно з якою було закрите провадження по вказаній цивільній справі в частині вимог до [PERSON] про визнання за ним права спільної сумісної власності на садовий будинок та багаторічні насадження фруктово-ягідних дерев та кущів, розташованих на земельній ділянці [NUMBER] СТ «Меліоратор»- написав на неї апеляційну скаргу. Згідно з ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області від 04.11.2013 року (а.с.64-65,Т.3) ухвала Станично-Луганського районного суду від 20.12.2012 року була скасована та справа в цій частині вимог була направлена до суду першої інстанції для подальшого розгляду. Позивач звертаючись до суду з дійсним позовом в обґрунтування своїх вимог зазначив, що з листопада 1991 року з [PERSON] він перебував у фактичних шлюбних відносинах, а з 09.04.1994 року - у зареєстрованому шлюбі. З листопада 1991 року вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство. Разом з відповідачкою та її матір'ю спільно обробляли його земельну ділянку в селі Піонерське, Станично-Луганського району, однак освоювати її далі та будувати будинок [PERSON] не погодилась і запропонувала придбати готовий дачний будиночок та ділянку в СТ «Меліоратор». Так, в березні 1994 року вони, за спільні кошти родини, придбали дачний будинок на земельній ділянці [NUMBER] на [ADDRESS] СТ «Меліоратор». Будинок був оформлений на [PERSON], яка з 28.03.1994 року стала членом зазначеного садового товариства. Позивач протягом 15 років упорядковував цю дачну ділянку, а з 2006 року, як вийшов на пенсію, він мешкав на дачі з березня до кінця жовтня, до морозів. 20.05.2009 року відповідачка приїхала на дачу, вчинила сварку, заявила, що дача цілком належить їй, земля також є її власністю і тому вона забороняє його дітям приїздити до саду, на що позивач заперечував. Після цього відповідачка вигнала його з дачі та заборонила з'являтися вдома, а згодом подала на розлучення. 23.02.2010 року позивачу стало відомо, що його колишня дружина за власною заявою вибула із членів садівничого товариства, просила переоформити садівничу ділянку на її дочку - [PERSON] - відповідачку по справі. [PERSON] вважає що має право вимагати визнати за ним право спільної сумісної власності на садовий будинок та багаторічні насадження дерев і кущів, розташовані на земельній ділянці [NUMBER], у зв'язку з чим і звернувся до суду з вказаними вимогами. В судовому засідання позивач [PERSON] та його представник зазначені вище вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні посилаючись на те, що спірний садівничий будинок [PERSON] та [PERSON] придбали наприкінці березня 1994 року на спільні з нею кошти, за 4 500 доларів США, перебуваючи на той період між собою у фактичних шлюбних відносинах з кінця 1991 року, шлюб з [PERSON] вони зареєстрували 09.04.1994 р. Позивач та [PERSON] з кінця 1991 року вели спільне господарство та мали спільний бюджет. За весь цей час позивач самостійно виростив сад і виноградник, упорядкував дачну ділянку та садовий будиночок. 23.02.2010 року йому стало відомо, що [PERSON] без його попередження переоформила дачну ділянку на ім'я своєї дочки [PERSON], у зв'язку з чим, він і звернувся з дійсним позовом до суду. Відповідачка [PERSON] та її представник проти позову категорично заперечували, при цьому посилалися на те, що спірний дачний будинок та земельна ділянка були придбані [PERSON] за 4 500 доларів США, це гроші, які дали їй її батьки. Сад на дачі висаджували позивач, [PERSON] та її матір. Намір переписати дачу на свою доньку [PERSON] мала завжди, про що знав позивач. Крім того, право власності на спірний будинок не виникло, оскільки він не введений в експлуатацію та не зареєстрований в установленому законом порядку. Крім того, відсутні будь-які докази того, що позивач здійснював добудування яких-небудь господарських будівель чи споруд, насаджень дерев. [PERSON] придбала спірну ділянку з будинком ще до укладання шлюбу з позивачем. -2- На вказаній ділянці вже був будино, побудований попередніми членами товариства, були плодово-ягідні дерева та кущі, за все це відповідачка заплатила гроші, до яких позивач не має жодного відношення (а.с.185-186, Т.3). Від відповідачки [PERSON] надійшла заява, в якій вона вимоги позивача категорично не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні, при цьому розглянути справу за її відсутності (а.с.131, Т.3). Від представника відповідача голови правління СТ «Меліоратор» Л.Ф. Бальвас до суду надійшли письмові заперечення проти вимог [PERSON] згідно з якими остання просила розглянути справу за її відсутності і посилалася на те, що [PERSON] 28.03.1994 року придбала спірну дачу [NUMBER] в садовому товаристві і в цей же день її було прийнято до членів СТ «Меліоратор». На час придбання дачі [PERSON] у шлюбі з позивачем не перебувала і позивач не мав до неї жодного відношення. З 29.03.1994 року до 2013 року жодних заяв від позивача про його претендування на спірну дачу та про намір стати членом товариства не надходило. [PERSON] постійно і вчасно сплачувала членські внески і тому, на думку представника відповідача, земельна ділянка із дачним будинком є особистою приватною власністю [PERSON] відповідно до вимог ст. 24 КпШС України. 23.08.2013 року і 20.11.2013 року позивач звертався до товариства з заявами про прийняття його до членів садового товариства та про виділення йому спірної ділянки, ці заяви були розглянуті і відповідно до протоколу засідання членів правління від 11.12.2013 року - йому було відмовлено в виділенні спірної ділянки та запропоновано купити будь-яку іншу. Крім того, до теперішнього часу спірний дачний будинок не прийнятий в експлуатацію і в установленому порядку не зареєстрований, а отже право власності на нього не виникло (а.с.156-157,Т.3). Свідок [PERSON] пояснила суду, що є старшою сестрою [PERSON], остання постійно мешкала з батьками, які дали їй гроші на придбання спірної дачі. При цьому це дачний будинок був придбаний сестрою свідка ще до укладання шлюбу з позивачем і до офіційної реєстрації шлюбу [PERSON] спільно з позивачем не проживала, оскільки їм ніде було спільно мешкати, господарство з ним вони спільно не вели, спільного бюджету в них не було. Свідок [PERSON] пояснила, що знайома з позивачем і [PERSON] з 1991 року, як з клієнтами банку. З 1994 року сторони стали проживати спільно. Дача у [PERSON] була ще до їхнього шлюбу з позивачем. Дачу придбали покійні батьки [PERSON] ще до шлюбу [PERSON] з [PERSON]. Він ніякого відношення до придбання дачі не має. На даній дачі трудилася тільки [PERSON], її донька та покійна мати [PERSON] В травні 2009 року позивач пішов від [PERSON], забрав свої речі, після чого [PERSON] звернулась до суду з заявою про розлучення. Свідок додала, що фактично позивач мешкав за рахунок [PERSON] і власних доходів не мав. Суд, вислухавши сторони та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи приходить до наступного: Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому ст. 10 ЦПК України зазначає, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 11 того ж кодексу вказує на те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. У судовому засіданні було встановлено та не оспорюється сторонами по справі, що 09 квітня 1994 року позивач та [PERSON] офіційно зареєстрували шлюб (а.с.17, Т.1). Копія рішення Артемівського районного суду Луганської області від 25.06.2010 року свідчить про те, що шлюб між позивачем та [PERSON] був розірваний 25.06.2010 року, при цьому в рішенні зазначено, що шлюбні відносини між сторонами припинені в жовтні 2009 року (а.с.37, Т.2). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 03.12.2010 року шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано (а.с.77, Т.1). Згідно відповіді начальника Станично-Луганського РБТІ від 24.01.2014 року за №14 (а.с.118, Т.3) по даним які є в бюро, станом на 01.01.2013 року, інвентаризація нерухомого майна, розташованого в СТ «Меліоратор», земельна ділянка [NUMBER] не проводилася, право власності на нього не зареєстроване. З відповіді заступника начальника головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 28.01.2014 року за №528/0510 (а.с.119, Т.3) слідує, що надати інформацію про розмір зарплатні [PERSON] у період з 1991 року по 1994 роки - не має можливості з причин відсутності в Державному реєстрі загальнообов'язкового державного соціального страхування інформації за період до 2 000 року. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна за №16764909 від 25.01.2014 року (а.с.130, Т.3) у вказаному реєстрі відсутні відомості щодо права власності, інших речових прав, іпотеки, обтяження на об'єкт, розташований на земельній ділянці [NUMBER] в СТ «Меліоратор». Копіями трудових книжок, що належать позивачу, підтверджується той факт, що останній в 1991 році був прийнятий на посаду директора МКП «Форматор» та звільнений у зв'язку з ліквідацією підприємства в 1996 році (а.с.132-135, Т.3). Копіями трудових книжок, що належать [PERSON], підтверджується той факт, що остання з 1987 року працювала до 1998 року бухгалтером (а.с.136-138, Т.3). Згідно відповіді головного управління Міндоходів у Луганській області від 28.01.2014 року за №1396/12-32-17-01/24 надати інформацію щодо отриманих [PERSON] доходів за період з 1991 року по 1994 рік не має можливості (а.с.152, Т.3). Відповідно до протоколу конференції членів СТ «Меліоратор» від 08.02.2014 року, яким був затверджений протокол засідання членів правління СТ «Меліоратор» від 11.12.2013 року - були розглянуті заяви [PERSON] про виключення її з членів товариства та переоформлення ділянки [NUMBER] на її доньку [PERSON], заява [PERSON] про прийом її до членів товариства, які були задоволені, що стосується заяви [PERSON], йому було запропоновано придбати будь-яку іншу ділянку садового товариства (а.с.159-182, Т.3). Відповідно до листа начальника відділу Дерземагенства у Станично-Луганському районі від 18.02.2014 року за №276 в архіві відділу знаходиться бланк державного акту серії ЛГ б/н для ведення садівництва на ім`я [PERSON] на ділянку [NUMBER], площею 0,06 га, виготовлений на підставі рішення Передільської сільської ради від 21.06.1994 року за №54, але інформації про реєстрацію вказаного акту немає (а.с.183-184, Т.3). Садівницькі товариства за своєю правовою природою є обслуговуючими кооперативами і діють відповідно до ЗУ «Про кооперацію». Структура та режим земельних ділянок садівницьких товариств визначаються діючим ЗК України. Спеціальний закон, який би визначав правовий режим ділянок таких товариств на даний період відсутній. Відповідно до ст. 35 ЗК України - використання земельних ділянок садівницьких товариств здійснюється відповідно до закону та статутів цих товариств. Приватизація земельної ділянки, відведеної для садівництва, здійснюється членом садівничого товариства без згоди на те інших членів цього товариства Стаття 8 ЗУ «Про кооперацію» зазначає, що статут кооперативу є правовим документом, що регулює його діяльність. Статутом СТ «Меліоратор» врегульовано, що товариство є суб'єктом колективної власності на землю. Розпорядження земельними ділянками, що є у колективні власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів. При цьому земельні ділянки для колективного садівництва складаються з земель загального користування, що є у колективній власності та із земель, що є у приватній власності або у користуванні членів товариства. Право власності, або право користування землею засвідчується державним актом. Передача у власність земельної ділянки, яка була раніше надана громадянину, проводиться місцевою радою за місцем розташування ділянки на підставі заяви громадянина та довідки, що підтверджує її розмір, виданої правлінням товариства та проводиться відповідна відмітка в паспорті. Надана громадянину у приватну власність земельна ділянка може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, обміну, спадкування, застави лише по зобов'язанню з участю кредитної установи. При переході права власності на будівлі та споруди, разом з цими об'єктами переходить і право власності чи користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. (а.с.51, Т.1). -3- Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 12 ППВС України від 12.06.1998 року за №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин) - спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 ЗУ «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням п. 5 ППВСУ від 22.12.1995 року за №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про власність» - майно (будинок, автомобіль, гараж, тощо), набуте внаслідок спільної праці особами, які перебували у фактичних шлюбних відносинах і жили однією сім`єю - є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частина 2 ст. 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом п. 5 ППВСУ від 22.12.1995 року за №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних відносин) - розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 ЗУ «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст. 17, ст. 18, п.2 ст. 17 ЗУ «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: - майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); - інше не встановлено письмовою угодою між ними. Таким чином, вирішуючи спір щодо поділу майна, набутого сім`єю, встановленню підлягають не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини про те, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів - положення ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про власність» вважається правильно застосованим. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 3 цієї статті наголошує, що доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, передбачено частиною 4 цієї статті. Враховуючи вищеприведене та аналізуючи надані сторонами по справі докази, на думку суду, під час розгляду вказаної справи не знайшов свого підтвердження факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] до офіційної реєстрації шлюбу однією сім`єю, тобто на момент придбання [PERSON] спірного садового будинку та вступу до членів СТ «Меліоратор». Жодних доказів того, що вищезазначений спірний будинок було придбано внаслідок спільної праці [PERSON] та [PERSON], як сім`ї, суду теж не надано. Також було встановлено, що садовий будинок, розташований на земельній ділянці [NUMBER] в СТ «Меліоратор» дійсно існує, але правовстановлюючі документи на нього відсутні, його інвентаризація не проводилася, право власності на нього не зареєстроване. Земельна ділянка [NUMBER], на якій вказаний будинок розташований не приватизована. Будь яких доказів існування насаджень дерев та кущів на вказаній ділянці сторонами по справі суду не надано. У зв'язку з чим, суд вважає, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували його позовні вимоги, а тому вони задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, відповідно ЗУ «Про власність» ст. 3 ЦК України, Статуту С «Меліоратор», ППВС України від 12.06.1998 року за №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), ППВСУ від 22.12.1995 року за №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних відносин),

Outcome: dismissed