Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

06.08.2014 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. В даній квартирі в 2001 році він зареєстрував своїх знайомих [PERSON], [PERSON], однак жодного дня вони в квартирі не проживали та їх речей в його квартирі немає, їх місцезнаходження йому невідомо. Добровільно знятися з реєстрації в його будинку відповідачі не бажають, у зв'язку з чим здійснюють перепони в користуванні та розпорядженні його квартирою, так як він несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, та не може оформити субсидію на сплату комунальних послуг. Позивач просить суд визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - [ADDRESS]. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, підтримав позовні вимоги. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засіданні не з'явились, хоча повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи, відомостей про причини неявки суду не надали, клопотання про розгляд справи без їх участі до суду не надходило. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до довідки від 19.05.2014 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON] (а. с. 6) Згідно зі договору купівлі-продажу квартири, квартира [ADDRESS], належить [PERSON] на праві приватної власності. (а. с. 4) У відповідності до акту № 110, складеному керівником комітету мікрорайону ЖЕУ № 3 м. Слов'янська, [PERSON], [PERSON] з 2001 року по теперішній час не проживають за даною адресою, їх особистих речей в квартирі немає, що підтверджуються сусіди. (а. с.5) Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до абзацу першого частини другої статті 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Частинами першою та другою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] не проживають в [ADDRESS] з 2001 року по теперішній час, вони не є членом сім'ї позивача, а тому вони мають бути визнаними такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки їх право користування [ADDRESS] перешкоджає позивачу, як власнику житла, розпоряджатися даним житлом на свій розсуд. На підставі викладеного,

Outcome: approved