Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

05 липня 2018 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач просить розірвати шлюб з відповідачем. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі, зареєстрованому 06 травня 1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану Славутицького міськвиконкому Київської області, актовий запис № 61. Під час спільного проживання в них народилася дочка [PERSON], [INFO]. Незважаючи на тривалий час шлюбу та наявність дитини, у позивача і відповідача на протязі декількох років немає нормальних сімейних стосунків, що призводило до сварок, в результаті чого сторони почали проживати окремо, таким чином, шлюбні стосунки припинені. На пропозицію позивача вирішити питання реєстрації розлучення через органи РАЦС відповідач відмовився. В тому числі, відповідачем було проігноровано письмову пропозицію позивача про реєстрацію розлучення в органах РАЦС. В судове засідання позивач не з'явилася, до канцелярії суду подала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, до канцелярії суду подав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, підстави позовних вимог вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 06 травня 1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану Славутицького міськвиконкому Київської області, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] 06 травня 1995 року зареєстрували шлюб, про що був здійснений актовий запис № 61. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Під час шлюбу в них народилася дочка: [PERSON], [INFO], батьком якої є відповідач, мати - позивач, що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого долучена до матеріалів справи, яка вже є повнолітньою. Як вбачається із змісту позовної заяви, незважаючи на тривалий час шлюбу та наявність спільної дитини на протязі вже декількох років у сторін немає нормальних сімейних стосунків. Відповідач веде себе дуже агресивно по відношенню до позивача, часто ображає та принижує її, вчиняє сварки. Мали місце непоодинокі випадки застосування ним до позивача фізичної сили. Зазначені обставини призвели до того, що після чергової сварки у квітні 2018 року позивач змушена була разом з дочкою піти від відповідача. Відповідно сторони повністю припинили шлюбні стосунки, перестали вести спільне господарство, в кожного окремий бюджет. Подальше формальне збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. На пропозицію позивача вирішити питання реєстрації розлучення через органи РАЦС відповідач відмовився. В тому числі, відповідачем було проігноровано письмову пропозицію позивача про реєстрацію розлучення в органах РАЦС. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. З статті 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) вбачається, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно ч. 2 ст. 18, п. 3 ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача і відповідача. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. Як вбачається із змісту позовної заяви, спірних питань з приводу розподілу спільного майна у сторін немає. У відповідності до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В позовній заяві позивач зазначила, що після розірвання шлюбу вона бажає залишити прізвище [PERSON]. За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідач подав заяву про визнання позову до початку розгляду справи по суті, то на користь позивача з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто 352 гривні 40 копійок, інша частина судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved