Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

06.11.2017 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] Мотивуючи позовні вимоги, зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 19.11.2002 року, який розірвано рішенням Шаргородського районного суду від 20.02.2013 року. Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітню доньку [PERSON]. З відповідача на її користь на утримання доньки за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 19.12.2013 року стягуються аліменти в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 09.12.2013 року, і до досягнення дитиною повноліття. На даний час матеріальний стан відповідача змінився, останній звільнився з роботи, внаслідок чого має нестабільний та мінливий дохід. Через це, розмір аліментів, які вона отримує, значно зменшився. Відповідач аліменти сплачує несвоєчасно та не у повному обсязі, не бере участі в інших витратах на дитину, чим ставить її у скрутне матеріальне становище. Відповідач є фізично здоровим, працездатним, працевлаштований неофіційно, тому має можливість та повинен сплачувати аліменти на дочку у твердій грошовій сумі. Просить змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються з відповідача [PERSON] за рішенням Шаргородського районного суду від 19.12.2013 року на її користь на утримання дочки [PERSON], [INFO], визначивши їх у твердій грошовій сумі по 1000 грн. щомісячно до досягнення дочкою повноліття. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, заявлені вимоги підтримує, просить позов задовольнити (а.с.20). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує щодо задоволення позову (а.с.15). В судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивачка та відповідач заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив, що позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.11.2002 року, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 20.02.2013 року. Вказана обставина сторонами визнається, тому, в силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Від спільного проживання у шлюбі позивачка та відповідач мають дитину: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] На утримання доньки з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 19.12.2013 року. Вказаним рішенням суду стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки - в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) боржника, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 09.12.2013 року і до досягнення дитиною повноліття, про що 19.12.2013 року видано виконавчий лист №152/2607/13-ц (а.с.4). 16.05.2014 року на підставі виконавчого листа №152/2607/13-ц державним виконавцем органу ДВС Шаргродського РУЮ відкрито виконавче провадження та проводиться стягнення аліментів з відповідача (а.с.5-6). З довідки виконкому Джуринської сільської ради від 20.10.2017 року №1747 вбачається, що дочка сторін проживає з позивачкою, знаходиться на її утриманні (а.с.7). Судом встановлено, що матеріальне становище боржника змінилося, відповідач звільнився з роботи, не працює, стабільного заробітку не має, внаслідок чого аліменти відповідач сплачує несвоєчасно та не у повному обсязі, що вбачається з позовної заяви та не заперечується відповідачем з огляду на його заяву про визнання позову (а.с.15), тому вказаний факт, в силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Враховуючи, що витрати на утримання дитини не можуть в повній мірі забезпечуватися позивачкою внаслідок несвоєчасної та не в повній мірі сплати аліментів батьком, і розмір аліментів, які отримує позивачка від відповідача за рішенням суду, не забезпечує в повній мірі гармонійного розвитку дитини, то права дитини на належне утримання з боку батька порушені. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про зміну способу стягнення аліментів на утримання дочки [PERSON], визначивши їх в твердій грошовій сумі в розмірі по 1000 грн. щомісячно до досягнення донькою повноліття, зазначаючи, що несе більший обсяг витрат на утримання дочки, ніж відповідач, що ставить її сім'ю у скрутне матеріальне становище та у нерівні умови. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Так, суд вважає достовірно встановленими наступні факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами, зокрема, що сторони мають спільну дитину - неповнолітню дочку [PERSON], утримання якої є предметом даного спору і на утримання якої з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 19.12.2013 року; що [PERSON] аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку сплачує несвоєчасно та не у повному обсязі, оскільки матеріальний стан відповідача змінився внаслідок звільнення з роботи, у зв'язку із чим відповідач має нестабільний та мінливий дохід. Вказані обставини не заперечуються відповідачем, виходячи із поданої ним до суду заяви про повне визнання позову (а.с.15). Таким чином, судом встановлено, що розмір сплачуваних відповідачем аліментів не достатньо та у неповній мірі забезпечує гармонійний розвиток дитини. Обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду з вимогою про зміну способу стягнення аліментів, позивачка посилається на те, що відповідач не повністю виконує рішення суду про стягнення аліментів, таким чином відповідач відмовляється брати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, будучи обізнаним про те, що дитина перебуває на утриманні матері, однак її доходів не вистачає для належного утримання дитини. Оскільки позивачкою наведено обставини щодо зменшення розміру та несвоєчасної сплати відповідачем, який не працює, аліментів, визначених за рішенням суду у частці від його заробітку (доходу), враховуючи, що на час ухвалення рішення Шаргородського районного суду від 19.12.2013 року ця обставина не існувала, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. При цьому суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі, стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; … інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Відповідно до положень ст.183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Крім того, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч.1 ст.184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст.182 СК України, так і положень ст.ст.183, 184 СК України. Встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для дитини вікoм від 6 до 18 років з 01 січня 2017 року становить 1689 грн., з 01 травня - 1777 грн., з 01 грудня - 1860 грн. на одну особу в розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров'я, забезпечення набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Враховуючи, що відповідач, відповідно до поданої заяви (а.с.15), позов визнає в повному обсязі, суд вважає, що розмір аліментів на дитину, які слід стягувати з відповідача, повинен бути визначений в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень, оскільки позивачка просить змінити спосіб стягнення аліментів та визначити їх у твердій грошовій сумі, а відповідач не заперечує щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). Статтями 180-182, 184, 191 СК України, передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, … інші обставини, що мають істотне значення. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). З наведених вище підстав та виходячи із аналізу доказів та вимог законодавства суд прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] Згідно з вимогами ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду з означеним позовом позивачем не сплачено судовий збір, оскільки позивач звільнена від його сплати. Так, відповідно до п.3. ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, в тому числі позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 640 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved