Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

06.07.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Саксаганським відділом ДРАЦС Криворізького МУЮ в Дніпропетровській області, актовий запис №216, який рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.02.2016 року (№214/8884/15-ц) розірвано. В період шлюбно-сімейних стосунків сторін 30.09.2012 року у них народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його народження серії І-КИ №406087 від 09.10.2012 року (а.с.5). Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.03.2016 року (№214/8870/15-ц) судом присуджено стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання їх малолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітної плати (доходу) [PERSON], щомісяця, але не менш, ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до повноліття сина. Із матеріалів справи вбачається, що до конфлікту між батьками та припинення їх стосунків малолітній [PERSON] з народження значився зареєстрованим та проживав в квартирі №117 буд.№11 на мкр-ні Сонячний в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, яка належить позивачеві на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування серії ВРН №923847 від 29.10.2011 року (а.с.9-12). Після припинення шлюбно-сімейних відносин між сторонами, їх дитина залишилась з матірю [PERSON] та стала проживати за адресою: мкр-н Сонячний 15/66, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, куди вільного доступу позивач не має. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на те, що після розірвання шлюбу відповідач почала чинити йому перешкоди в здійсненні ним прав та обов'язків у відношенні їх дитини, а саме не дає змоги спілкуватися із сином та приймати участь у його вихованні. Перевіряючи обґрунтованість таких доводів позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року та рішенні у справі «Олссон проти Швеції» від 27.02.1992 року зазначив, що «…між інтересами\~\~дитини\~\~та\~\~інтересами батьків\~\~повинна\~\~існувати\~\~справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших\~\~інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». Відповідно до ч.3\~ст.51 [PERSON] України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як визначено\~ст.ст.141, 153 СК України, яка кореспондує зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування. Відповідно до ч.1\~ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст.157 СК України, ч.ч.1,2\~ст.15 Закону України «Про охорону дитинства», питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до\~ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Чинним законодавством України встановлений принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей, і жоден із них не має будь-яких переваг. Частиною 3 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що у разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради №579 від 21.12.2016 року (а.с.8) визначено спосіб участі батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON]: щотижня у вівторок та четвер з 17.00 год. до 19.00 год. відповідно до графіку роботи батька; у суботу з 10.00 год. до 13.00 год. Рішенням Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради №79 від 15.02.2017 року внесено зміни до рішення №579 від 21.12.2016 року із викладенням попередньо визначеного способу участі батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] наступним чином: у вівторок і четвер з 17.00 год. до 19.00 год., у суботу з 10.00 год. до 13.00 год. за домовленістю між батьками (а.с.8). З аналізу норм ст.ст. 158, 159 Сімейного кодексу України вбачається, що рішення ради опіки та піклування з цього питання є обовязковим, як і обовязковим є дотримання порядку щодо участі у вихованні дитини, який визначено цими статтями. З відповідей Саксаганського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 07.06.2017 року №48.5/2-2429-ЄО та Служби у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради від 13.05.2017 року слідує, що [PERSON] неодноразово звертався із заявами щодо не виконання [PERSON] рішення про встановлення порядку зустрічей з їх сином; з [PERSON] спеціалістами служби проводилась розяснювальна бесіда (а.с.6, 7). Однак, відповідач рішення ігнорує, умисно перешкоджаючи позивачу у спілкуванні з сином [PERSON] Так, допитаний в судовому засіданні в якості свідка дільничний інспектор Саксаганського ВП Криворізького ВП ГУ НП в Дніпропетровській області [PERSON] підтвердив факти неодноразових звернень [PERSON] з вказаних вище обставин. В свою чергу, допитаний судом свідок [PERSON] підтвердив випадки чинення [PERSON] перешкод [PERSON] у спілкуванні з дитиною, свідком яких він неодноразово був. В ч.1 ст.159 СК України зазначено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Оцінивши наявні в справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у звязку з чим загострились взаємовідносини між позивачем та відповідачем. Така ситуація не дає можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення порядку та способів спілкування з дитиною, який мав би влаштувати кожну із сторін та врахувати про цьому інтереси малолітньої дитини, тоді як для повного і гармонійного розвитку її особистості вона потребує любові і розуміння, та має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить її виховання в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Крім того слід зауважити, що наявність даного спору, який розглядається в судовому порядку за позовом батька [PERSON], є прямим свідченням того, що батько дитини має намір приймати участь у її вихованні, адже факт звернення його до суду з даним позовом та прийняття участі в кожному судовому засіданні є свідченням заінтересованості ним у вирішенні спору. В свою чергу, відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що спілкування батька з дитиною буде перешкоджати її нормальному розвитку, а судом не встановлено жодних перешкод чи обставин для спілкування батька з дитиною, а також негативних фактів поведінки позивача, як б могли зашкодити дитині. Посилання [PERSON] на спричинення їй тілесних ушкоджень [PERSON] в присутності малолітнього сина суд оцінює критично в силу недоведеності завдання саме [PERSON] відповідачеві тілесних ушкоджень, зазначених у висновку спеціаліста СМЄ №365 від 06.03.2017 року (а.с.42) за обставин, вказаних нею, адже навіть в самому висновку посилання на спричинення їй тілесних ушкоджень саме позивачем відсутні. Також судом не можуть бути прийняті до уваги доводи відповідача про те, що позивач самоусунувся від виконання своїх батьківських обовязків, його поведінка негативно впливає на психіку дитини, а своєю поведінкою, через сина, намагається створювати їй проблеми та перешкоди, оскільки вказані доводи, відповідно до вимог ст.12, 81 ЦПК України, не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами, а лише ґрунтуються на субєктивному негативному відношенні [PERSON] до [PERSON] Натомість, поясненнями допитаних судом в якості свідків [PERSON], [PERSON] підтверджено, що [PERSON] дійсно хоче спілкуватися з сином, приходить до нього до дитячого садочка, купує іграшки, солодощі, проводить з ним свята. При цьому, присутня в судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] наголошувала на тому, що керівництво та вихователі дитячого садка, який відвідує [PERSON], позитивно характеризують його батька та акцентувала увагу на доцільності проведення разом часу батька та сина, що позитивно впливає на дитину. У звязку з вище наведеним судом не приймаються й доводи відповідача стосовно того, що дитина свого батька боїться та не хоче з ним спілкуватись. Суд також не бере до уваги доводи відповідача щодо несплати батьком дитини аліментних зобовязань з огляду на їх недоведеність, оскільки як вбачається з квитанцій, листів ДВС, довідок з роботи (а.с.13-18, 38, 47, 67) заборгованості по сплаті аліментів [PERSON] не має, аліменти сплачує належним чином щомісячно, які утримуються з його заробітку в ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» шахта імені Орджонікідзе, де він офіційно працює підземним електрогазозварником. Крім того, сама по собі сплата аліментів, наявність у нього інших джерел доходів, рівень таких доходів характеризують виключно особу [PERSON] та його фінансовий стан, що не входить до предмета доказування, та жодним чином не характеризують особу позивача як батька та його ставлення до сина. Вирішуючи даний спір суд вважає, що спілкування батька з сином буде сприяти повноцінному вихованню дитини, її розвитку, оскільки спілкування дитини з батьками, а батьків зі своїми дітьми служить задоволенню життєво важливих потреб дитини. Безпосередня участь батька у вихованні сина, регулярне спілкування між ними не лише забезпечить дотримання батьківських прав позивача, а насамперед буде відповідати інтересам дитини.\~За даних обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] щодо зобовязання відповідача усунути йому перешкоди у спілкуванні з сином та прийнятті участі у його вихованні. При встановленні способу спілкування [PERSON], суд дотримується розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини та доцільність прийняття батьком участі у вихованні сина постійно, а не тільки за домовленістю із матірю, інакше це може протиправно обмежити його участь у вихованні дитини, у звязку з чим вважає за необхідне визначити участь [PERSON] у спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] та його вихованні щотижня у вівторок та четвер з 17.00 год. до 19.00 год. Оскільки на момент ухвалення рішення малолітньому [PERSON] вже виповнилось 5 років, він відвідує дитячий садок, тобто є більш адаптованим до соціуму, та за своїм віком вже не в такому обсязі потребує постійної присутності матері та її нагляду, в той час як в присутності матері спілкування батька з сином не відбувається, бо між сторонами виникають сварки, тому спілкування дитини з батьком має відбуватися без присутності відповідача. Щодо вирішення питання стосовно тривалості годин спілкування з дитиною у вихідні дні, суд бере до уваги її малолітній вік, і дитина у вихідний день може довше спати, тому суд вважає доцільним спілкування [PERSON] з сином щотижня в суботу визначити в межах з 10.00 год. до 13.00 год. за домовленістю між батьками, доцільність в чому також була визначена в рішенні виконавчого комітету. Суд також вважає за можливе дозволити спілкування батька з сином без присутності матері у день народження дитини в межах з 11.00 год. до 15.00 год., а також побачення на свята з 11.00 год. до 18.00 год. в парні роки на Різдво Христове, Великдень, Трійцю, [PERSON] незалежності України, та непарні роки на Новий Рік, [PERSON] України, що може зблизити батька з сином і сприятиме налагодженню добрих стосунків між ними. З урахуванням віку та статі дитини суд вважає за доцільне виключити з переліку свят Міжнародний жіночий день та Міжнародний день трудящих. Також суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про надання йому можливості проведення спільного відпочинку з сином тривалістю 15 днів без присутності матері, що забезпечить можливість батька приймати участь в оздоровленні дитини, її гармонійному фізичному та духовному розвитку. Саме такий спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, відповідатиме можливості дитини в повній мірі сприйняти спілкування кожного з батьків та отримати від цього достатню кількість виховних заходів кожного з них в такому ритмі, який не буде порушувати її інтересів, сприятиме встановленню контакту батька з дитиною та забезпечуватиме розумний баланс і рівність прав обох батьків. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині заявленого ним способу і порядку участі у вихованні сина та спілкуванні з ним підлягають частковому задоволенню. Позаяк, суд вважає недоречними та безпідставними вимоги щодо зобовязання [PERSON] за день до дня зустрічі [PERSON] з сином [PERSON] надавати [PERSON] точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування [PERSON], оскільки [PERSON] як батько дитини повинен і так володіти такою інформацією про сина без зобовязання відповідача її надавати в окремому порядку. Крім того, самі по собі такі вимоги не стосуються спору про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та прийнятті участі в її вихованні, у звязку з чим підстав для їх задоволення суд не вбачає. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 320 грн. пропорційно частині задоволених вимог.

Outcome: partial