Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

06.07.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами про визнання недійсною з моменту її укладення третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у п. 8.1 кредитного договору від 28.12.2012 року № R53700376545B, укладеного між позивачем та ПАТ «ВТБ Банк» оформленим відділенням «Одеська регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк», мотивуючи тим, що 28.12.2012 року між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк» був укладений договір споживчого кредитування № R53700376545B відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит в сумі 49600 грн. строком погашення до 28.12.2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 17% річних. Відповідно до п. 1.1 Договору кредит надавався як позичальнику на споживчі потреби. Пунктом 8 договору кредитування був визначений порядок вирішення спорів, які виникають з даного договору (третейська угода). Вважає, що п. 8.1 кредитного договору є таким, що повинен бути визнаним недійсним з моменту його укладення, у звязку із тим, що п. 8 кредитного договору № R53700376545B фактично являється третейською угодою, однак позивачу не було розяснено зміст цієї угоди, чим порушено його право як сторони договору та споживача банківських послуг. В той же час ЗУ «Про внесення змін до ст. 6 Закону «Про третейські суди» ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку. Таким чином, на момент укладення основного договору між сторонами 28.12.2012 року, ЗУ «Про третейські суди» містив заборону розгляду вказаними судами спорів, які виникають у правовідносинах зі споживачами банківських послуг. Невідповідність третейської угоди у вигляді третейського застереження у договорі вимогам цивільного законодавства є підставою вважати таку третейську угоду нікчемною на підставі ст. 228 ЦПК України. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Представники відповідачів в судове засідання не зявились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, згідно заперечень на позовну заяву (а.с. 20-22) позовні вимоги не визнають, мотивуючи тим, що 28.12.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № R53700376545B. Зважаючи на систематичні порушення [PERSON] умов кредитного договору, а саме несвоєчасної сплати останнім платежів по кредитному договору, банк набув право вимоги до позичальника, а у останнього виникло зобовязання достроково повернути кредит. 20.08.2013 року банк направив на адресу позичальника лист вимогу щодо сплати всієї суми заборгованості за кредитним договором. П. 8.1 кредитного договору передбачено, що всі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з цього договору або у звязку із ним, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення, розірвання або визнання його недійсним, підлягають вирішенню в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом цього третейського суду, який є невідємною частиною даної третейської угоди, у звязку з чим банк вимушений був звернутися саме до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням суду від 16.05.2014 року позовні вимоги банку були задоволенні у повному обсязі. При укладанні кредитного договору сторони скористались своїм правом та відповідно до ст. 5 ЗУ «Про третейські суди» уклали угоду про передачу спору між ними на розгляд третейського суду, тобто сторони дійшли згоди у разі неможливості вирішення спорів шляхом переговорів передати його на розгляд саме Третейського суду при Асоціації українських банків. Крім цього вказують, що третейське застереження, яке міститься у кредитному договорі, укладено в письмовій формі, підписане сторонами, містить відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди, а також має просте посилання на постійно діючий третейський суд. Таким чином, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження невідповідності угоди Закону та відсутність волевиявлення сторін на укладання угоди, у звязку з чим вимога позивача щодо визнання третейської угоди недійсною не підлягає задоволенню. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому засіданні було встановлено, що 28.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» в особі заступника директора з роздрібного бізнесу відділення «Одеська регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № R53700376545B, відповідно до умов якого був наданий кредит в сумі 496000, 00 грн. Відповідно до п.п. 2.1 п. 2 вищевказаного кредитного договору позичальник зобовязується використати кредит виключно на споживчі потреби. Частиною 2 статті 1 ЗУ «Про третейській суди» визначено, що до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Статтею 2 ЗУ «Про третейські суди» визначено, що третейська угода угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Згідно до ч. 1ст. 6 ЗУ «Про третейські суди» - третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЗУ «Про третейські суди» - юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно ч. 1 ст. 14 ЗУ «Про третейські суди» сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів. За домовленістю сторін вони можуть доручити третій особі (юридичній або фізичній) призначення чи обрання третейського суду чи суддів. Пункт 8 кредитного договору № R53700376545B від 28.12.2012 року містить порядок вирішення спорів (третейська угода). Так п.п. 8.1., 8.2., 8.3. вищевказаного кредитного договору визначено, що усі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з цього Договору або у звязку з ним, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення, розірвання або визнання недійсним, підлягають вирішенню в постійно діючому Третейському суди при Асоціації українських банків згідно з регламентом цього третейського суду, який є невідємною частиною даної третейської угоди. Умови цього договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення цього договору. Статтею 6 ЗУ «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. Законом України «Про внесення змін до статті 6 ЗУ «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 ЗУ «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). [PERSON] набрав чинності 12 березня 2011 року. Отже на час укладення кредитного договору № R53700376545B від 28.12.2012 року [PERSON] України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів,у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Враховуючи, що третейське застереження в п. 8 п.п. 8.1. в кредитному договорі № R53700376545B від 28.12.2012 року, укладеному між ПАТ «ВТБ БАНК» та [PERSON] було укладено в порушення вимог пункту 14 частини 1 статті 6 ЗУ «Про третейські суди», суд приходить до висновку про те, що в цій частині кредитний договір слід визнати недійсним. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 20.05.2015 року № 6-64цс15.

Outcome: approved