Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

05 серпня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Гадяцької міської ради про визнання право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та згідно технічного паспорта складається з будинку охорони - «А», масандри - м/с, накриття - Б, накриття - В. Ухвалою судді від 25 серпня 2020 року провадження у зазначеній справі відкрито. 08 вересня 2020 року від Гадяцької міської ради надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач визнає позов та просить задовольнити вимоги [PERSON] в повному обсязі. [PERSON] та адвокат позивача Маківський В.О. в судове засідання не з`явилися, звернулися до суду з заявою про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі. Судом встановлено, що рішенням сесії Гадяцької міської ради від 09.06.2011 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування (на умовах оренди) земельною ділянкою площею 0,2688 га в [ADDRESS] , для розміщення тимчасової споруди - навісу, для зберігання човнів та катамаранів, землі рекреаційного призначення (організація відпочинку населення), ФОП [PERSON] . 12.07.2012 року між [PERSON] , (як Орендарем) та Гадяцькою міською радою (як Орендодавцем), було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0.1278 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , строком дії договору на 5 років. Цього ж дня до договору було укладено акт приймання - передачі. В кінці 2012 року, на вказаній земельній ділянці, [PERSON] було побудовано будинок охорони, загальною площею 55.4 м.кв, мансарду та два накриття, що відповідає технічній документації із землеустрою. 05.12.2017 року, після закінчення терміну дії договору від 12.07.2012 року [PERSON] уклала новий договір оренди на тих самих умовах. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно за № 53689511 від 20.08.2020 відмовлено [PERSON] у державній реєстрації права власності на будинок охорони, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] в зв`язку з відсутністю правової підстави для прийняття в експлуатацію самочинного будівництва. 28 серпня 2020 року ФОП [PERSON] виготовив технічний паспорт на будинок охорони з мансардою та двома накриттями. З висновку експерта Полтавського відділення Харківського НДІСЕ ім. М.С. Бокаріуса № 1196/1197/1198 від 20.10.2020 вбачається, що збудований будинок охорони з мансардою та накриттям по [ADDRESS] розташований в межах відведеної земельної ділянки згідно договору оренди від 05.12.2017 року та акту приймання - передачі земельної ділянки від 05.12.2017 року. Збудована нежитлова будівля (будинок охорони з мансардою та накриттям) по [ADDRESS] відповідає вимогам надійності та безпечності в експлуатації та відповідає будівельним нормам в питаннях планувального, конструктивного рішення, санітарно-гігієнічних та протипожежних вимог до даного виду будівель. Технічний стан будівлі відповідає нормальному стану. Відсутні дефекти та пошкодження, які перешкоджають нормальній експлуатації або знижують несучу здатність або довговічність. Будівля будинку охорони завершена будівництвом, має 100% будівельну готовність і може експлуатуватись за цільовим призначенням. Ринкова вартість нежитлової будівлі (будинок охорони з мансардою та накриттям), по [ADDRESS] на момент складання висновку становить 257380 грн. За правилами ч.1-2 ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Оскільки дана категорія споруд не підлягає прийняттю в експлуатацію, тому право власності на даний об`єкт виникає з моменту завершення будівництва. Як вбачається з висновку експерта споруда є завершена будівництвом, має 100% готовність і може експлуатуватися за цільовим призначенням. За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, на якій розміщений будинок охорони з мансардою та накриттям, перебуває в користуванні позивача на умовах оренди з власником земельної ділянки - Гадяцькою міською радою. Згідно із ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є не споживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах, визначених цивільним законодавством. Згідно з нормами ЦК України до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 ЦК України). Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів. Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Як вбачається з матеріалів справи, власником земельної ділянки, на якій зведена нежитлова будівля є Гадяцька міська рада, яка просить задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, так як будівництво відбулося за кошти позивача на орендованій земельній ділянці, яка за цільовим призначенням передана їй для організації відпочинку населення. Як встановлено, земельна ділянка використовується для зберігання човнів, катамаранів, катерів та інших засобів, на яких проводиться водний відпочинок. Отже для їх зберігання потрібне відповідне накриття та охорона, для чого і була зведена нежитлова будівля з навісом. Під час будівництва не було порушено архітектурні, будівельні, санітарні, протипожежні та інші норми і правила, а будівля відповідає вимогам надійності та безпечності. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову і визнання права власності на новостворену річ.

Outcome: approved