Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

07.03.2018 року до суду звернулася позивач [PERSON], представник позивача адвокат [PERSON], з позовом про визнання права на земельну ділянку (пай) до відповідача Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області та до Верхньодніпровської районної державної адміністрації. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12березня 2018 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні сторін на 29.05.2018 року . 29.05.2018 року розгляд справи відкладений в зв'язку з неявкою в судове засідання учасників розгляду справи. справу призначено до розгляду на 11.09.2018 року . 11.09.2018 року проведене підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду на 11.09.2018 року Згідно заявлених позовних вимог просить визнати за нею право власності на земельну ділянку (пай) для сільськогосподарського використання розміром 7.96 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, згідно Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Україна» від 06 березня 1996 року. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: в період з 1989 року по 1991 рік вона була членом та працювала в КСП «Україна» с. Дмитрівка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. За вказаний період роботи її було включено до списку пайовиків підприємства до Державного акту на право колективної власності КСП «Україна» [NUMBER] від 06.03.1996 року, але сертифікат на земельну ділянку 9авй) вона не отримувала. За період роботи в КСП її ніхто не повідомляв усно або письмово, що вона буде включена до списку пайовиків до Державного акту про право колективної власності на землю. Ні з ким вона цю тему не обговорювала навіть після звільнення. Але в 2018 році їй стало відомо про те, що вона була включена до Державного акту на право колективної власності КСП «Україна» [NUMBER] від 06.03.1996 року як така, що мала право на отримання земельної ділянки (паю) при розпаюванні земель КСП, що видаються членам КСП, що й стало підставою звернення до суду. Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяви про відкликання поданої позовної заяви не подали. Представник відповідача Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області в судове засіданні не з'явився, подавши клопотання про розгляд справи у його відсутність. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог,заслухавши учасників розгляду справи,Ж вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено,що позивач працювала та буЛА членом КСП «Україна» з 1987 року по 1991 року, що підтверджується архівною довідкою про розмір заробітної плати та кількість виходів № 32 від 26.02.2018 року. Паювання земель колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» проводилось у березні 1996 році. Державний акт серії [NUMBER] на право колективної власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» виданий 06 березня 1996 року, що підтверджується відповіддю відділу у Верхньодніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області . Судом встановлено, що позивач значиться, у списку до Державного Акту про право колективної власності на землю у списку громадян. членів колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» як така, що має право на земельну частку (паю), що підтверджується відповіддю відділу у Верхньодніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року N 720/95 - Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до ст.3 Закону України ,,Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), особи, власники сертифікатів на право на земельну частку /пай/, які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Підставами для виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Відповідно до ч.1 ст. 2 вищевказаного Закону України основним документом, що посвідчує право на земельну частку /пай/ є сертифікат на право на земельну частку /пай/виданий районною /міською/ державною адміністрацією. Відповідно до ч.2 ст.2 вищевказаного Закону України, документами, що посвідчують право на земельну частку /пай/, також є рішення суду про визнання права на земельну частку /пай/. З наданих с уду доказів встанволено, що позивач на час розпаювання земель КСП «Україна, а саме на березень місяць 1996 року не працювала на не була членом КСП України. Так як останні відомості про час її роботу в даному господарстві датуються травнем місяцем 1991 року. Також час розпаювання земель позивач не досягла пенсійного віку. Будь-яких інших доказів, що позивач продовжувала бути членом КСП «Україна» станом на 06.03.1996 року суду не надано. Оцінюючи наведені вище докази судом встановлено, що у позивача не виникло право на отримання земельної ділянки (паю), так як остання на час паювання земель КСП «Україна» не працювала та не була членом КСП, а також не досягла пенсійного віку . В зв'язку з чим суд вважає, що позивач була помилково включена до списків осіб, що мають право на отримання земельної ділянки (паю). Враховуючи, що судом встановлено відсутність права у позивача на земельну частку /пай/ без визначення меж цієї частки в натурі / на місцевості/ із земель, які перебували у колективній власності реформованого КСП «Україна», суд вважає за можливе у задовленні позовних вимог щодо визнання такого права за позивачем - відмовити. Так як судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704.80 грн., покладаються на позивача та не відшкодовуються за рахунок відповідача

Outcome: dismissed