Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

06.06.2018 року представник позивача адвокат Будьонний В.М. звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області із позовною заявою, в якій просить розірвати договір оренди землі від 22.03.2007 року, укладений між [PERSON] та СЗАТ «Охоче», зареєстрований у Нововодолазькому районному відділі реєстрації Харківської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» при Держкомземі України за №040770000067 щодо земельної ділянки загальною площею 3,25 га, кадастровий номер 6324283500:02:001:0335, а також стягнути сплачений позивачем судовий збір. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 22.03.2007 року між [PERSON] та СЗАТ «Охоче» був укладений договір оренди землі на вказану земельну ділянку. 01.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є., зареєстрований в реєстрі за №767, згідно якого позивач є власником спірної земельної ділянки. 28.03.2018 року позивач, бажаючи самостійно обробляти земельну ділянку звернувся до відповідача з повідомленням про бажання розірвати спірний договір оренди та повернути йому зазначену земельну ділянку, проте відповіді не надано. Оскільки при укладенні договору оренди землі сторони погодили у п.40 Договору таку підставу розірвання договору, як перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, представник позивача вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі розпорядження голови Нововодолазького районного суду Харківської області від 13.06.2018 року дану цивільну справу № 631/622/18 передано до Валківського районного суду Харківської області для розгляду по суті. Після виконання вимог ст.187 ЦПК України на підставі ухвали суду від 09.07.2018 року відкрито провадження у цивільній справі, з урахуванням вимог ст.274 ЦПК України судовий розгляд вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження та роз`яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу. 02.08.2018 року представник відповідача [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі . Зазначив, що на момент вчинення договору оренди землі беззаперечним власником об`єкту оренди спірної земельної ділянки була [PERSON] до 2018 року на підставі державного акту про право приватної власності на землю серії ХР №130884, виданого 20.03.2003 року Нововодолазькою РДА Харківської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №839. Посилаючись на ст.ст.5,14 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», ст.79-1 ЗК України вважає, що [PERSON] мала право здійснити обмін (міну) своєї земельної ділянки (земельної частки (паю)) до видачі їй державного акту, з метою самостійного використання, але не скористалася даним правом, отримала на земельну ділянку державний акт та передала її в оренду позивачу, в тому числі на підставі Договору оренди землі. Вважає, що законодавець не закріпив в ЗК України чи інших законах порядок міни земельних часток в інших випадках. Обміняними можуть бути земельні ділянки за схемою «пай на пай» та лише у випадку, передбаченому ст.1 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїі)», на що звернуто увагу судом у постанові ВС України від 12.10.2016 року №748/1529/13-ц. Стверджує, що між позивачем та [PERSON] вчинено недійсний правочин щодо фактичного відчуження земельної ділянки, який є недійсним з моменту його укладення, адже його укладено з метою фактичного розірвання Договору оренди землі, що підтверджується наміром нового власника розірвати Договір, зловживаючи правами, наданими ЗУ «Про оренду землі» та умовами Договору оренди землі. Вказав, що зазначені обставини прямо порушують майнові права відповідача, оскільки наслідком наміру позивача є ризик відповідача втратити речові права на земельну ділянку, що являється об`єктом оренди Договору оренди землі, при цьому відповідач не являється таким, що порушує права позивача та має нести відповідальність у вигляді розірвання правочину. Разом із відзивом представник відповідача подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Васікової Л.Є. про визнання недійсним договору міни, в якій посилаючись на викладені у відзиві обставини просить визнати недійсним Договір міни, укладений 21.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є., зареєстрований в реєстрі за №767. В обґрунтування зазначає, що 16.05.2018 року звернувся до державного реєстратора Філії КП «Реєстраційна інвентаризаційна служба» Опішнянської територіальної громади в Харківській області з метою внесення відомостей щодо права оренди на земельну ділянку, що є об`єктом оренди, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про речове право, проте 21.05.2018 року отримав рішення про відмову в державній реєстрації права та їх обтяжень №41192474, оскільки право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за іншим власником, ніж зазначено у договорі оренди землі. Зміна власника земельної ділянки є перешкодою у здійсненні повноважень орендаря, покладених умовами договору оренди землі та вимогами ЗУ «Про оренду землі», щодо перегляду розміру орендної плати тощо. Після усунення недоліків, ухвалою суду від 12.09.2018 року зустрічний позов прийнято до провадження, судовий розгляд у цивільній справі, у відповідності до ч.4 ст.193 ЦПК України, вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 03.10.2018 року відповідач за зустрічним позовом [PERSON] подала заяву, в якій просить відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви та задовольнити вимоги первісного позивача. Вказала, що не погоджується із зустрічною позовною заявою, вважає її лише спробою затягування розгляду основної позовної заяви. Зазначила, що договір міни був укладений відповідно до вимог діючого законодавства України, тому підстав вважати його недійсним не вбачає. 09.10.2018 року представник первісного позивача подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому підтримавши свої вимоги, просить відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви. Вказав, що СПАТ «Охоче» не доводить факту, що є заінтересованою особою у відповідності до ч.5 ст.216 ЦК України, яка передбачає вимогу про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Підприємство є лише орендарем спірної земельної ділянки і повинне виконувати умови договору оренди землі, натомість намагається завадити новому власнику використовувати вказану земельну ділянку. Твердження представника СПАТ «Охоче», що лише 21.05.2018 року первісному відповідачу стало відомо про перехід права власності на спірну земельну ділянку, не відповідає дійсності, адже 28.03.2018 року [PERSON] повідомив СПАТ «Охоче» про те, що він є власником спірної земельної ділянки та просив виконати умови договору оренди і повернути земельну ділянку. 12.07.2019 року представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] адвокат Лещенко О.О. подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог. Звернув увагу, що Велика палата Верховного суду 15.05.2019 року у справі №227/1506/18 відступила від правового висновку ВСУ, яким обґрунтовані зустрічні позовні вимоги. Ст.14 Закону №899-IV не забороняє можливість обміну земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в інших випадках, ніж той, який визначений у ч.1 цієї статті, як і не забороняє можливість обміну іншими земельними ділянками сільськогосподарського призначення. Інших обставин, передбачених ст.ст.203,215 ЦК України, на думку представника позивача, в зустрічній позовній заяві не наведено. 23.10.2019 року представник СПАТ «Охоче» надав додаткові пояснення, де посилаючись на раніше викладені обставини зауважив, що особа, яка уклала договір міни має довести про відповідність спірних правовідносин та порушених прав відносинам та порушеним правам, викладеним у рішенні ЄСПЛ від 22.05.2018 року у справі Зеленчук і Цицюра проти України, згідно якого власники вважали, що право власності на земельні ділянки є обмеженим в частині розпорядження власним майном, що в свою чергу є порушенням ст.1 протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ не встановлено інших обставин, які б могли стверджувати про порушення прав чи інтересів третіх осіб розпорядженням земельними ділянками їх власниками. Натомість у даному спорі розпорядження земельними ділянками здійснено з метою зміни власника та використання прав, що належать новому власнику за для впливу на речові права, що належать позивачу. Звернув увагу, що оцінює поведінку [PERSON] та інших осіб в сукупності здійснених ними дій, що надасть юридичну спроможність встановити фактичні наміри сторін. Договір оренди землі за змістом є ідентичним змісту інших договорів оренди, що були вчинені у 2007-2012 роках позивачем з рештою власників земельних ділянок, які розташовано на території Охоченської сільської ради та якими користувався саме позивач. Про вказані умови договорів оренди був обізнаний і [PERSON] , оскільки також мав у власності земельні ділянки, які було передано в оренду позивачу за аналогічних умов правочинів. Про обізнаність, на думку представника відповідача, стверджує й проживання в населеному пункті разом з іншими власниками земельних ділянок, якими користувався позивач на підставі договорів оренди. Зокрема 19.12.2013 року [PERSON] набуто право власності на земельну ділянку кадастровий номер 6324283500:02:001:0342, площею 3,1766 га, що підтверджується даними Свідоцтва про право на прийняття спадщини за заповітом від 20.12.2013 року, реєстраційний №1520; Витягу з Держреєстру речових прав від 19.12.2013 року, індексний номер 14933218. В цей же день, 19.12.2013 року [PERSON] набуто право власності на іншу земельну ділянку з кадастровим номером 6324283500:02:001:0343 та площею 3,1766 га, що підтверджується даними Свідоцтва про право на прийняття спадщини за заповітом від 20.12.2013 року, реєстраційний №1522; Витягом з Держреєстру речових прав від 19.12.2013 року, індексний номер 14937651. Зауважив, що вказані земельні ділянки передано спадкодавцем в оренду позивачу на підставі договорів оренди, укладених 20.03.2012 року та 22.03.2007 року, умови яких є ідентичними умовам Договору оренди землі. Після зміни власника на земельні ділянки [PERSON] не заперечував проти орендних з позивачем відносин та ініціював вперше про необхідність видачі йому орендної плати, як новому власнику земельних ділянок, 20.01.2014 року згідно поданої заяви. Вважає, що за наведених відносин [PERSON] був обізнаним та мав можливість дізнатися про ідентичність умов договорів оренди вчинених іншими власниками земельних ділянок із позивачем, зокрема про наявність в них умови за змістом п.40 про розірвання правочину на підставі зміни власника земельної ділянки. Незважаючи на довготривалі орендні відносини, в наступному, у зв`язку зі зміною обставин, які мали вплив на реалізацію своїх намірів, [PERSON] уклав ряд договорів міни земельних ділянок. Маючи намір розірвання договорів оренди землі, [PERSON] вчинено договори міни, в тому числі й Договір міни №767, що й стало способом зміни власників орендованих земельних ділянок та підставою в порядку визначених пунктами 40 договорів оренди для їх розірвання, з урахуванням зміни власника земельних ділянок. Враховуючи зміст первісного позову у даній справі, на думку представника відповідача, [PERSON] не наводяться обґрунтування порушених прав, окрім як буквальне посилання на умову п.40 Договору оренди землі, що дозволяє його розірвати та посилання на відмову відповідача за первісним позовом у поверненні земельної ділянки. Правом щодо подання інших заяв по суті справи в передбаченому ст.174 ЦПК України порядку сторони не скористалися. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. В судовому\~засіданні первісний\~позивач та\~його представник\~підтримали позовні\~вимоги в\~повному обсязі,\~просили задовольнити,\~в задоволенні\~зустрічного позову\~відмовити.\~Позивач вказав,\~що з\~2007\~року знав\~про укладення\~договору про\~оренду землі\~між відповідачем\~та [PERSON] \~на 30\~років,\~тобто по\~2037\~рік. З початку запропонував помінятися земельними ділянками, так як належні йому та його родичам земельні ділянки знаходилися на одному полі із спірною земельною ділянкою, щоб зручно було обробляти. Пропонував аналогічну земельну ділянку рівнозначну, але на іншому полі. Проте [PERSON] \~відмовилася та\~запропонувала обміняли\~її земельну\~ділянку розміром\~3\~га на\~іншу земельну\~ділянку розміром\~0,02\~га з\~доплатою,\~розмір якої\~визначався на\~підставі розпорядження\~РДА.\~Таким чином,\~обміняв і\~інші земельні\~ділянки на\~полі.\~Крім того,\~сплачує [PERSON] \~орендну плату\~за використання\~земельної ділянки,\~яка була\~їй виділена\~із його\~власності,\~розміром 0,02\~га.\~Договір оренди\~землі не\~оформляли,\~за домовленістю\~передає [PERSON] \~зерно або\~гроші за\~користування землею.\~ \~ \~ Представник відповідача первісний позов не визнав, посилаючись на викладені у відзиві та додаткових поясненнях обставини. При цьому підтримав зустрічні позовні вимоги, просив задовольнити. Представники відповідача\~ [PERSON] \~зустрічний позов\~не визнали,\~посилаючись на\~його необгрунтованість,\~наполягали на\~задоволенні первісного\~позову.\~ \~ Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Л.Є. подала клопотання про розгляд справи за її відсутності. При ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 22.03.2007 року між [PERSON] (орендодавець) та СЗАТ «Охоче» (орендар) укладений договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 3,2500 гектар, у тому числі рілля - 3,2500 гектар, строком на 30 років (п.п.1,2,8 договору). Передача земельної ділянки орендарю здійснюється у тижневий строк після державної реєстрації договору за актом приймання - передачі (пункт 20 договору). Як вбачається із п.п.8,43, договір оренди землі укладений на строк 30 років й набирають чинності після підписання сторонами та їх державної реєстрації, яка здійснена 20.04.2007 року у Нововодолазькому районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» при Держкомземі України, про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис за №040770000067. Набрання договором чинності є момент у часі, коли починають діяти права та обов`язки сторін за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін. Таким чином, строк дії вказаного договору починається не з моменту їх укладення (22.03.2007 року), а з моменту їх державної реєстрації (20.04.2007 року). Даних про те, що договір оренди землі був зареєстрований в передбаченому законом порядку після 01.01.2013 року, суду не надано. Відповідно до акту прийому-передачі земельної ділянки на підставі договору оренди від 22.03.2007 року, власник землі [PERSON] передала земельну ділянку згідно Державного акту серії ХР №130884 в натурі, а СЗАТ «Охоче» в особі директора [PERSON] прийняв її в розмірі 3,2500 гектарів. П.39\~спірного договору\~оренди земельної\~ділянки передбачено,\~що розірвання\~договору в\~односторонньому порядку\~не допускається.\~Умовами розірвання\~договору в\~односторонньому порядку\~є потреба\~для державних\~цілей. Разом з тим, у п.40 Договору сторони передбачили, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору. Як встановлено в ході судового розгляду справи та підтверджено сторонами, зазначений пункт Договору ніким з учасників (сторін) не оспорювався й у встановленому\~законом\~порядку недійсним не визнавався. Таким чином, сторони спірного договору оренди землі дійшли згоди щодо усіх його істотних умов, зокрема, п.40 передбачено можливість розірвання договору оренди землі у разі переходу права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, що узгоджується із положеннями\~ЦК України\~та\~ст.32 ЗУ «Про оренду землі». СПАТ «Охоче» продовжує використовувати орендовані земельні ділянки у своїх інтересах. Згідно договору міни земельних ділянок, укладеного між\~\~ [PERSON] та [PERSON] 21.03.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є., зареєстрованого в реєстрі за №767, позивач набув право власності на земельну ділянку, площею 3,2500 гектарів, кадастровий номер 6324283500:02:001:0335, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №117889289, сформованого 21.03.2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1512003663242, номер запису про право власності 25348451. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що під час укладення договору міни земельних ділянок від 21.03.2018 року волевиявлення сторін правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі. Заявою від 28.03.2018 року [PERSON] повідомив відповідача про намір розірвати договірні відносини щодо спірної земельної ділянки, у зв`язку із зміною її власника. Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами\~Конституції України,\~Цивільного кодексу України,\~Земельного кодексу України,\~Закону України «Про оренду землі», а також\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Положеннями ч.ч.1,2,4 ст.13, ч.2\~ст.14 Конституції України\~гарантовано, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією\~Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності які рівні перед законом. Право власності на землю гарантується, воно набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, й власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1 ст.316, ст.328, ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України). Відповідно до ч.ч.2,4\~ст.373 ЦК України\~право власності на землю гарантується\~Конституцією України, набувається і здійснюється відповідно до закону й власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно - правових угод (ч.1\~ст.131 ЗК України). Укладення таких угод здійснюється відповідно до\~ЦК України\~з урахуванням вимог\~ЗК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч.1,5\~ст.203 ЦК України). Приписами\~ст.202 ЦК України\~передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3\~ст.203 ЦК України). За змістом\~ст.626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України). Згідно з ч.1\~ст.628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч.1 ст.638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Підстави для зміни або розірвання договору визначені у\~ст.651 ЦК України. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абз.2 ч.2\~ст.651 ЦК України). Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч.3\~ст.651 ЦК України). Згідно зі\~ст.653 ЦК України\~у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Приписами\~ст.629 ЦК України\~визначено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами. Ч.2\~ст.792 ЦК України\~передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, який регулює відносини щодо оренди землі є\~ЗУ «Про оренду землі» Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (ст.1 ЗУ «Про оренду землі»). За змістом ст.ст.18,20 зазначеного Закону (в редакції, чинній на момент укладення й реєстрації спірного договору) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації та тільки після цього набирає чинності. Відповідно до ч.1\~ст.27 ЗУ «Про оренду землі»\~орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Положеннями ст.ст.30,31 ЗУ «Про оренду землі»\~визначено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Договір оренди землі припиняється, зокрема, у разі: закінчення строку, на який його було укладено; договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено\~законом\~або цим договором. Зі змісту\~ст.32 ЗУ «Про оренду землі», яка регулює питання щодо припинення договору оренди землі шляхом його розірвання, вбачається, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі спадкування), а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором. Відповідно до ч.ч.1-3\~ст.715 ЦК України\~за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар і обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Згідно з ч.4\~ст.263 ЦАК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі №355/385/17 міститься висновок, що «ст.629 ЦК України\~закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в\~главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». 15.05.2019 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі №227/1506/18-ц, у якій зазначено, що п.п.«б» п.15\~розділу Х «Перехідні положення» ЗК України\~гарантує можливість обміну не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай), а земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону. Ч.1\~ст.14 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»\~не обмежує випадки, за яких може бути проведений такий обмін, а визначає одну із можливостей обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Окрім цього, зазначено те, що у відповідності до ч.3\~ст.715 ЦК України\~передбачається можливість встановлення у договорі міни доплати. Будь-яких належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст.77,78 ЦПК України, на підтвердження того, що орендар СПАТ «Охоче» звертався до нового власника орендованої земельної ділянки [PERSON] щодо зміни умов договору оренди землі, укладеного з попереднім власником, а також того, що це питання взагалі розглядалося чи вирішувалося сторонами, як те передбачено ч.1\~ст.651 ЦК України, суду не надано. Крім того, зміст п.40 Договору оренди земельної ділянки від 22.03.2007 року, в повній мірі відповідає п.40 Типового договору оренди землі, затвердженого\~Постановою КМУ №220 від 03.03.2004 року «Про затвердження Типового договору оренди землі», у зв`язку з чим позивач [PERSON] , як новий власник орендованої відповідачем земельної ділянки, обґрунтовано скористався своїм правом та ініціював питання про одностороннє дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки, укладених [PERSON] та СЗАТ «Охоче». Слід відзначити,\~що у\~п.«б»\~ч.1\~ст.90\~ЗК України\~закріплено\~право власника\~земельних ділянок\~самостійного господарювання\~на землі. Згідно з вимогами ч.2 зазначеної норми, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Враховуючи приписи ч.2\~ст.158 ЗУ України\~відповідно до яких, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, належним чином оцінивши подані сторонами докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, а відтак такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Суд відхиляє посилання представника відповідача на те, що позивач навмисно укладав договори міни земельних ділянок з метою подальшого розірвання договорів оренди землі, через їх недоведеність. Натомість, як пояснив позивач у судовому засіданні, при укладанні договорів міни, у нього на той час не було намірів, направлених на розірвання договору оренди земельної ділянки з відповідачем. У судовому засіданні [PERSON] підтвердив наявність його підпису в договорі міни земельних ділянок та вказав, що укладання цього договору було добровільним, вчинено з тієї метою, щоб усі земельні ділянки, які належать йому були поруч. Звернув увагу, що на даний час укладений договір міни є чинним. Отже, представником відповідача не надано належних та допустимих доказів, в розумінні норм\~ЦПК України, які б переконливо свідчили про недійсність договору міни земельних ділянок, який укладений 21.03.2018 року між\~\~ [PERSON] та\~\~ [PERSON] , або його нікчемність, тому суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову. Оскільки понесені первісним позивачем судові витрати у справі документально підтверджені, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved