Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

05.11.2013 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, посилаючись на те, що вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 22.01.2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч.1 КК України за те, що 17.08.2012 року близько 05.00 години на 30-му кілометрі + 700 метрів автодороги Цюрупинськ - Гола Пристань - Скадовськ навпроти дачного товариства «Кварц» [PERSON] спричинив ДТП, в результаті якої позивач отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження. Позивач лікувався у Голопристанській ЦРЛ та в Херсонській ОКЛ, витративши на лікування 19347 гривень. На момент ДТП позивач перебував у трудових відносинах з СВК «Лідія». Відповідно до довідки МСЕК від 05.03.2013 року позивачу встановлено другу групу інвалідності та зроблено висновок про його непрацездатність на період активного лікування. Позивачу також було спричинено моральну шкоду, яка полягає у фізичній болі та стражданнях внаслідок спричинення тілесних ушкоджень, пошкодження належного йому автомобіля, який не підлягає відновленню та зміни звичного способу життя, тривалості лікування, розмір якої позивач оцінює в 20000 гривень. Під час розгляду кримінальної справи було встановлено, що відповідач [PERSON] правомірно володів та користувався належним йому автомобілем Москвич-430, реєстраційний номер [NUMBER] як володілець джерела підвищеної небезпеки повинен нести відповідальність, передбачену ст. 1187 ЦК України. 06.06.2012 року між відповідачами було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до ст. ст. 22, 23, 26 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» просив стягнути на його користь з ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» 19836 гривень страхового відшкодування за шкоду, спричинену стійкою втратою працездатності (в редакції Закону, яка діяла на момент встановлення позивачу групи інвалідності - з 05.03.2013 року, виходячи із наступного розрахунку: 18*1102 грн. (розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.07.2012 року) = 19836 грн.), 19347 гривень витрат на лікування та 2550 гривень моральної шкоди. З посиланням на ст. ст. 23, 1167, 1187, 1188 ЦК України просив стягнути з [PERSON] 17450 гривень в якості відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали вимоги, зазначені у позовній заяві та наполягали на їх задоволенні, з підстав, викладених у позові. Додатково пояснили, що ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» в добровільному порядку сплатила позивачу 6600 гривень витрат на придбання медичного набору металоконструкцій, вартість якого позивачем не заявлено до відшкодування, так як ці витрати позивачу відшкодовано. А вартість другого набору металоконструкцій (позивачем прибавалось два набори) в розмірі 7200 гривень пред'явлено позивачем до відшкодування. Також позивач підтвердив отримання від ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» 3858,75 грн. в якості відшкодування витрат на лікування. Відповідач (ПрАТ «Страхова компанія «Провідна») у судове засідання свого представника не направило, надало до суду письмові заперечення на позов, в яких просило розглянути справу у відсутність представника відповідача та які зводяться до наступного. Дійсно 05.06.2012 року між відповідачами було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, посвідчений полісом, за яким була застрахована цивільна відповідальність [PERSON] під час експлуатації транспортного засобу М-407, реєстраційний номер [NUMBER], строк дії якого закінчувався 05.06.2013 року. 17.08.2012 року сталася ДТП за участю забезпеченого транспортного, з вини [PERSON], внаслідок якої [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження. 19.11.2012 року позивач звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоров'ю, до якої додав фіскальні та товарні чеки за придбання лікарських засобів на суму 3858,75 грн., квитанцію про сплату за набір пластин та гвинтів на суму 6600 гривень, товарні чеки на придбання лікарських препаратів на суму 4646,03 грн. та квитанцію про сплату благодійної допомоги на суму 1000 гривень. Перші дві суми були визнані відповідачем обґрунтованими та виплачені позивачу. Решта суми була визнана необґрунтованою, оскільки благодійна допомога не підлягає відшкодуванню, а товарні чеки не містили перелік конкретних медичних препаратів, а тому не можливо було визначити чи відповідають вони лікарським призначенням та не були підтверджені медичним закладом. Будь-яких інших документів, які підтверджували понесення позивачем витрат на лікування до страхової компанії позивачем не надавалося, а тому страхові виплати не здійснювалися. Щодо відшкодування витрат, пов'язаних із стійкою втратою працездатності в сумі 19836 гривень, позивач помилково посилається на норму статті 26 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка набула чинності 05.02.2013 року і не можу бути застосована у даному випадку, оскільки відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо обов'язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 05.07.2012 року за № 5090-VІ, яким стаття 26 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» була викладена в редакції, на яку посилається позивач, норми цього Закону не застосовуються до договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладених до набрання чинності цим Законом. Оскільки договір між відповідачами був укладений 05.06.2012 року, то повинна застосовуватися редакція статті 26 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка діяла на дату укладення договору та яка передбачає відшкодування потерпілим доходів, неотриманих у результаті стійкої втрати працездатності, чого позивачем не заявлено. Просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні визнав позов у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 22.01.2013 року відповідача [PERSON] засуджено за ст. 286 ч.1 КК України на строк 3 роки обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки, із застосуванням ст. 75 КК України, звільнений від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком в два роки (а. с. 9). Вирком суду встановлено, що [PERSON] 17.08.2012 року близько 05.00 години на 30-му кілометрі + 700 метрів автодороги Цюрупинськ - Гола Пристань - Скадовськ навпроти дачного товариства «Кварц», перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, керуючи автомобілем Москвич - 430, реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись в напрямку м. Скадовськ, в порушення вимог п. 2.9.(а), 2.3. (б), 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, не обравши безпечну швидкість руху, відволікся від керування транспортним засобом та виїхав на зустрічну смугу руху, де вчинив зіткнення з автомобілем Таврія, реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням позивача [PERSON], спричинивши останньому середньої тяжкості тілесні ушкодження по критерію тривалості розладу здоров'я. 05.06.2012 року між відповідачами було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, посвідчений полісом, за яким була застрахована цивільна відповідальність [PERSON] під час експлуатації транспортного засобу М-407, реєстраційний номер [NUMBER], строк дії якого закінчувався 05.06.2013 року (а. с. 53). У відповідності до ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Згідно ч. 4. ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до Преамбули Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цей Закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Згідно статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції Закону, яка діяла на момент укладення договору) при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. За статтею 23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції Закону, яка діяла на момент укладення договору) шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого у результаті дорожньо-транспортної пригоди, є шкода (в тому числі моральна шкода), пов'язана, серед іншого: з лікуванням потерпілого; з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; із стійкою втратою працездатності потерпілим. У відповідності до ст. 24 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції Закону, яка діяла на момент укладення договору) у зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, які пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та купівлею лікарських препаратів. Зазначені витрати мають бути підтверджені документально відповідним медичним закладом. Згідно статті 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції Закону, яка діяла на момент укладення договору) обов'язковий ліміт відповідальності страховика - це грошова сума, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Договором страхування на індивідуальних умовах можуть бути визначені ліміти, вищі, ніж зазначені у цьому Законі ліміти. Обов'язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 25500 гривень на одного потерпілого. У разі коли загальний розмір шкоди за одним страховим випадком перевищує п'ятикратний ліміт відповідальності страховика, відшкодування кожному потерпілому пропорційно зменшується. Обов'язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, становить 51000 гривень на одного потерпілого. Зазначені страхові відшкодування виплачуються по кожному страховому випадку, що настав протягом періоду дії відповідного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності в межах ліміту відповідальності страховика, з урахуванням умов, зазначених у пункті 19.1 статті 19 цього Закону. До договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності та виплат страхового відшкодування за цими договорами застосовуються норми щодо ліміту відповідальності страховика, які діяли на дату укладення договору. Таким чином, позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди з відповідача (ПрАТ «Страхова компанія «Провідна») в сумі 2550 гривень (5% від ліміту, який становить 51000 гривень) підлягають задоволенню в повному обсязі, так як факт спричинення позивачу моральної шкоди, яка полягає у фізичній болі та стражданнях внаслідок спричинення позивачу тілесних ушкоджень підтверджено вироком суду, підлягають задоволенню в повному обсязі. Також підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] моральної шкоди в сумі 17450 гривень, оскільки в судовому засіданні відповідач повністю визнав пред'явлені до нього позовні вимоги. Заявлена до стягнення з відповідача (ПрАТ «Страхова компанія «Провідна») сума шкоди, пов'язана з лікуванням позивача та яка полягає у придбанні позивачем ліків, медичних препаратів та обладнання підлягає задоволенню частково, в сумі 15488,28 грн., як такої, що підтверджена належними та допустимими доказами (а. с. 16-33; 90-102), оскільки решту від заявленої позивачем суми (3858,75 грн.) було виплачено позивачу відповідачем добровільно (а. с. 60). Позовні вимоги про стягнення з відповідача (ПрАТ «Страхова компанія «Провідна») витрат, пов'язаних із стійкою втратою працездатності в сумі 19836 гривень, задоволенню не підлягають, оскільки позивач помилково посилається на норму статті 26 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка набула чинності 05.02.2013 року і не може бути застосована у даному випадку, оскільки відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо обов'язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 05.07.2012 року за № 5090-VІ, яким стаття 26 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» була викладена в редакції, на яку посилається позивач, норми цього Закону не застосовуються до договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладених до набрання чинності цим Законом. Оскільки договір між відповідачами був укладений 05.06.2012 року, то повинна застосовуватися редакція статті 26 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка діяла на дату укладення договору та яка передбачає відшкодування потерпілим доходів, неотриманих у результаті стійкої втрати працездатності, чого позивачем не заявлено, а також не надано відповідних доказів, а суд позбавлений права вийти за межі позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial