Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

06 березня 2018 року [PERSON] звернулася в суд з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, та просить ухвалити рішення, яким встановити юридичний факт, про належність [PERSON], 1971 року народження до німецької національності. Свою заяву обгрунтовує тим, що вона народилася в сім`ї [PERSON] та [PERSON]. Згідно свідоцтва про народження, мати [PERSON] до моменту зміни прізвища під час реєстрації шлюбу з [PERSON], останння носила прізвище - «[PERSON]», а в графі національність було зазначено «німка». Крім того, у свідоцтві про народження заявниці, виданому міським РАЦС м. Теміртау Карагандінської обл. 04.08.1981 в графі національність мати [PERSON] вказано «німка». Заявник посилається, що при отриманні паспорта в 16 років, по нерозумінню, нею була вказана національність як українка, у зв'язку з чим в свідоцтві про народження дітей завниці її національність вказана також українка. Зазначає, що в позасудовому порядку відновити або підтвердити національність неможливо, а вимоги чинного законодавства України не передбачають порядку внесення змін, відновлення, підтвердження або встановлення факту реєстрації національності відділами РАЦС, а тому у неї фактично відсутні правові підстави для звернення з такими вимогами до цих органів. На даний час вона прагне відновити та зберегти своє етнічне німецьке походження відповідно до положень Закону України «Про національні меншини в Україні». Встановлення факту німецького походження необхідне їй для збереження етнічного походження свого роду. Ухвалою судді від 12 березня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04.10.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті У судовому засіданні 04.10.2018 заявник та її представник підтримали подану заяву та просили її задовольнити з наведених у ній підстав. Заінтересована особа - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи за відсутності представника, просять прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того, акцентував увагу суду на тому, що відновлення порушеного на думку заявниці права повинно вирішуватися саме шляхом оскарження відмови відділу реєстрації актів цивільного стану до суду, а не зверненням з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Заслухавши пояснення заявника та її представника, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO], в м. Теміртау, Карагандінської обл., Казахстан. У свідоцтві про народження її батьками зазначені [PERSON] за національністю - українець та мати [PERSON] за національністю - німкеня, що підтверджується свідоцтвом про народження. [PERSON] -мати заявниці народилася [INFO]. У свідоцтві про народження її батьками зазначені [PERSON] за національністю - німець та мати [PERSON] за національністю - німкеня, що підтверджується свідоцтвом про народження. 03.03.1977 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, і після реєстрації якого мати заявниці взяла прізвище «[PERSON]». Згідно свідоцтва про реєстрацію шлюбу від 22.02.1992, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, і після реєстрації якого заявниця залишила своє прізвище «[PERSON]». Частиною 1 ст. 293 ЦПК України встановлено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред'явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб. У порядку окремого провадження розглядаються інші справи у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право обирати та відновлювати свою національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. [PERSON] зверталась до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського управління юстиції у м. Києві лише з заявою про внесення змін до актового запису про її шлюб в частині зміни національності нареченої з «українки» на «німкеню». Висновком № 197 від 28.09.2017 про внесення змін до актового запису цивільного стану [PERSON] відмовлено в зміні національності нареченої «українка» на «німка» в актовому записі про шлюб №333 складеному 22.02.1992 міським відділом РАЦС м. Джамбул, в зв'язку з тим, що батьки заявниці не належать до однієї національності, а саме національність батька «українець», матері «німкеня». У висновку роз'яснено, що відмова у внесенні змін до актового запису цивільного стану може бути оскаржена в судовому порядку. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» ( із змінами, внесеними згідно з Постаново Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998 року ) в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Інший порядок встановлення такого факту передбачено шляхом внесення відповідних відомостей до актового запису про народження в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року №96/5. Відповідно до ст. 22 Закону несення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку. Згідно із ч. 2 цієї статті внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться за заявою особи, щодо якої складено актовий запис; одного з батьків, опікуна, піклувальника дитини; опікуна недієздатної особи; спадкоємців померлого. Відповідно до пункту 1.1 розділу І Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку. Відповідно до п.п. 2.13.2 п. 2.13 цих Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, постанова адміністративного суду. Підпунктом 2.16.7 п. 2.16 Правил визначено, що на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. Відповідно до п. 2.18 Правил, зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації за місцем зберігання відповідного актового запису цивільного стану. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 7.07.1995 року «Про практику розгляду судами справ щодо встановлення неправильності запису в актах громадянського стану» зазначено, що при розгляді таких справ слід враховувати, що в актових записах про народження повинні міститись відомості про національність батьків, а якщо їх не було внесено чи неправильно зазначено та такий актовий запис має бути доповнено відповідно до рішення суду. Тобто, даними нормативними актами визначено порядок встановлення національності шляхом внесення звернення до органу РАЦС та внесення змін до актового запису про народження відповідними органами РАЦС, а також рішення суду в порядку оскарження дій даного органу, як суб»єкта владних повноважень, в разі відмови у вчиненні цих дій. В листі Верховного суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо належності до певної національності. В той же час, звертаючись до суду, заявник просить встановити факт її належності до німецької національності. Встановлення даного факту необхідно їй для збереження і документального підтвердження її належності до німецької нації та для реалізації її прав як німкені в Німеччині. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Способи захисту цивільних прав визначено ст. ст.15, 16 ЦК України. З точки зору закону справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Суд зважає при цьому також на те, що Україна, ратифікувавши Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, взяла на себе зобов'язання гарантувати права, закріпленні в ній, в тому числі й право на доступ до правосуддя. В статті 6 Конвенції міститься детальний опис гарантій, в тому числі доступу до суду. З аналізу практики Європейського суду з прав людини випливає, що будь-яка особа може звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. При цьому, обмеження цього права, які можуть бути запроваджені державою, не повинні позбавляти особу права на захист. Європейський суд у своїх рішеннях констатує, що особа має не лише право порушити провадження у справі, але й право отримати «вирішення» спору судом, тобто, розгляд справи повинен завжди закінчуватися судовим рішенням. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За містом ч.ч.1, 2, 4, 10 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнаро дних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Враховуючи ці обставини та приведені судом вище висновки, суд вважає за доцільне розглянути справу по суті з ухваленням судового рішення в межах звернення заявника до суду, а не будь-якого іншого рішення без вирішення справи по суті. З матеріалів справи вбачається, що способом відновлення порушеного права, якщо воно мало місце, вирішується шляхом звернення до відповідного відділу реєстрації актів цивільного стану. У разі відмови вказаного відділу реєстрації актів цивільного стану - оскарження такої відмови має відбуватися в судовому порядку, а не шляхом звернення до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Виходячи з вищевикладеного, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви.

Outcome: dismissed