Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

04 серпня 2021 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з позовом, в якому вказує, що їй на праві власності належить будинок [ADDRESS] , в якому зареєстрований відповідач, але з грудня 1998 року не проживає, оскільки виїхав за кордон. Посилаючись на те, що реєстрація останнього порушує її право як власника житла користуватись, володіти та розпоряджатись своєю власністю, просить визнати останнього таким, що втратив право користування будинком. У судове засідання [PERSON] не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов просить задовольнити, проти постановлення заочного рішення не заперечує (а. с. 39). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив (а. с. 32). Представник третьої особи - Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області в судове засідання не з`явися, подав заяву про розгляд справи без його участі (а. с. 30, 33). У зв`язку з тим, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, відзиву не подав, за згодою позивача було проведено заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивачці на праві власності належить будинок [ADDRESS] (а. с. 9-10, 12, 38). У вказаному будинку зареєстрований [PERSON] (а. с. 13, 17-18). Як вбачається з акту від 25 липня 2021 року [PERSON] з 12 грудня 1998 року за вказаною вище адресою не проживає, його речі в будинку відсутні (а. с. 19). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Частиною 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 12 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 2 ст. 386 ЦК України). Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Вказаний вище Закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням ст. 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідач [PERSON] хоча і є сином позивачки, але не є власником або наймачем будинку, який належить на праві власності позивачці, в помешканні не проживає з 1998 року. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що відповідач без поважних причин не проживає в спірному будинку понад встановлені строки, його особистих речей у будинку немає, а тому [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути 908 грн. понесених та документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved