Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

05 травня 2017 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з позовом, в якому вказує, що з 07 червня 2003 року до грудня 2015 року перебував з останньою в зареєстрованому шлюбі, під час якого на підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2013 року він придбав квартиру №8, яка розташована в с. Куянівка, по вул. П. Сітала, 2. Посилаючись на те, що відповідач за вказаною вище адресою не проживає з жовтня 2015 року, її речей у квартирі немає, за комунальні послуги не сплачує, але добровільно знятися з реєстраційного обліку відмовляється, просить постановити рішення, яким визнати [PERSON] такою, що втратила право користування вказаною вище квартирою. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали, просили в його задоволенні відмовити, суду зазначили, що позивач створив неможливі умови [PERSON] для проживання в квартирі, у зв'язку з чим вона вимушена були звідти піти. Також він змінив замки у вхідних дверях, не надавши їй примірник ключів. Крім того, спірна квартира придбана ними у період шлюбу за спільні кошти і половина цієї квартири належить їй. Іншого житла, окрім спірної квартири, вона не має. Представник третьої особи Куянівської сільської ради в судове засідання не прибув, сільський голова [PERSON] направив листа про розгляд справи без участі їх представника. Заслухавши сторони, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 07 червня 2003 року [PERSON] і [PERSON] одружилися (а. с. 8). 20 вересня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу позивач придбав квартиру №8, що знаходиться в будинку №2 по вул. П. Сітала, у с. Куянівка, Білопільського району, Сумської області (а. с. 9-10, 11). Вказаний договір було укладено за згодою дружини позивача [PERSON] (п. 13 договору). Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 18 грудня 2015 року, яке 29 грудня 2015 року набрало законної сили, було розірвано шлюб між [PERSON] і [PERSON] (а. с. 13-14). З довідки виконавчого комітету Куянівської сільської ради Білопільського району від 05 травня 2017 року №248 вбачається, що [PERSON] зареєстрована за вказаною вище адресою, але з 25 жовтня 2015 року за місцем реєстрації фактично не проживає, а з січня 2016 року у квартирі зовсім не зявлялася (а. с. 12). Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Частинами 1, 4 ст. 41, частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності з ч. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У відповідності з ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. З огляду на положення ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року справа №6-399цс17, від 07 грудня 2016 року справа №6-1568цс16, від 07 вересня 2016 року справа №6-801цс16, від 01 липня 2015 року справа №6-612цс15, від 25 листопада 2015 року справа №6-2333цс15, від 16 грудня 2015 року справа №6-2641цс15. За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя за договором купівлі-продажу, що укладений під час перебування в шлюбі, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Той з подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобовязаний довести обставини, що її спростовують. Всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що спірна квартира є його особистою приватною власністю. Як визнав у судовому засіданні позивач, квартиру було придбано під час шлюбу за кошти, які він заробляв за місцем роботи в м. Київ, його дружина в цей час хоча й не працювала, але виховувала і доглядала спільних дітей та вела спільне госплождарство. Крім того, позивач не заперечував в судовому засіданні, що замки у вхідних дверях спірної квартири він змінив, а примірник ключів від них відповідачці не надав. З огляду на викладене, відповідач [PERSON] є співвласником спірної квартири, яку було придбано в період шлюбу, а тому в силу ст. 41 Конституції України вона не може бути позбавлена права користування своєю власністю, у звязку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed