Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

06 січня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із позовом до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою, який після неодноразового уточнення в ході розгляду справу набув означеного вище субєктного складу сторін та учасників розгляду. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послалась на те, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину належить 1/3 квартири [ADDRESS], а відповідачу [PERSON], яка зареєстрована за адресою вказаної квартири, належала інша її частина. Спірна квартира має загальну площу 57,5 кв.м, а житлову 27,4 кв.м, складається з житлових кімнат площею 10,1 кв.м та 17,3 кв.м, лоджії площею 1,1 кв.м, балкону площею 0,4 кв.м, коридор площею12,2 кв.м, кухні площею 10,3 кв.м, туалету площею 1,6 кв.м, ванної кімнати площею 3,7 кв.м, кладової площею 0,6 кв.м, шафи площею 0,2 кв.м. До листопада 2015 року позивач з [PERSON] користувались спірною квартирою і в добровільному порядку визначили наступний порядок її користування: кімнатою площею 10,1 кв.м і примикаючою до неї лоджією площею 1,1 кв.м користується позивач, а більша кімната площею 17,3 кв.м та балкон площею 0,4 кв.м в користуванні [PERSON], решта приміщень були в загальному користуванні. За погодженням із [PERSON] в двері кімнати, якою користувалась позивач, остання вмонтувала замок, оскільки зберігала там свої речі. Після вселення в квартиру сестри [PERSON] позивачу почали створюватись перешкоди у користуванні квартирою, зокрема, в ході розгляду цієї справи в суді [PERSON] не пустила позивача до квартири, пояснивши, що пустить лише після рішення суду. З урахуванням викладеного, вказуючи на неможливість виділу позивачу в натурі її частки у праві спільної власності на спірну квартиру, чинення відповідачами перешкод позивачу у користуванні квартирою, остання просила суд: вселити позивача до квартири, зобовязавши відповідачів надати позивачу ключі від квартири та заборонити відповідачам вчиняти дії з не допуску позивача до квартири; визначити порядок користування спірною квартирою, виділивши позивачу та іншим співвласникам квартири в особисте та у загальне користування ті приміщення, порядок користування якими визначився раніше до порушення прав позивача. (а.с.2-4, 53-56, 88-92) В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач [PERSON], представник відповідачів [PERSON], представник третьої особи проти задоволення позову заперечували, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним. Представник відповідачів [PERSON] подав також заперечення проти позову (а.с.83-84), вказавши також на те, що позивач ніколи не проживала в спірній квартирі, а здавала її третім особам в оренду, не сплачувала комунальних платежів за квартиру, а відповідачі ніколи не чинили перешкод позивачу у користуванні спірною квартирою. В той же час задоволення позову, як стверджував представник відповідачів [PERSON] призведе до обмеження прав його дітей, як інших співвласників спірної квартири, при задоволенні позову, оскільки при задоволенні позову не буде дотримана норма житлової площі на одну особу. Відповідач [PERSON] додатково вказала на відсутність наразі в спірній квартирі речей позивача. Вислухавши пояснення учасників розгляду справи та дослідивши матеріали цивільної справи суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 12 грудня 1997 року на імя [PERSON] та відповідача [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло квартиру [ADDRESS] (а.с.5, 6). 16 лютого 2012 року позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину набула право власності на 2/6 (1/3) частини у праві спільної часткової власності на вищевказану спірну квартиру, другим співвласником квартири з розміром частки у 4/6 (2/3) стала відповідач [PERSON] (а.с.12, 13, 20-зворот, 26, 29). 29 серпня 2014 року відповідач [PERSON] розпорядилась належним їй правом власності на частину спірної квартири, подарувавши [PERSON] на підставі відповідного договору дарування належні їй 2/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.20-21, 27, 28). 10 березня 2016 року за договором дарування [PERSON] подарував набуті від [PERSON] 2/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] своїм малолітнім дітям синам [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частки кожному. Другим законним представником вказаним малолітніх співвласників спірної квартири є [PERSON] (а.с.71-74, 93-94, 104-105) Технічні характеристики квартири [ADDRESS] наступні: розташована на третьому поверсі пятиповерхового будинку, загальна площа 57,5 кв.м, житлова площа 27,4 кв.м, квартира складається із житлової кімнати площею 10,1 кв.м, до якої примикає лоджія площею 1,1 кв.м, житлової кімнати площею 17,3 кв.м, до якої примикає балкон площею 0,4 кв.м, коридору площею 12,2 кв.м, кухні площею 10,3 кв.м, туалету площею 1,6 кв.м, ванної кімнати площею 3,7 кв.м, кладової площею 0,6 кв.м, шафи площею 0,2 кв.м. (а.с.8-10, 30-32) За адресою спірної квартири станом на час розгляду справи зареєстрована та фактично мешкає лише відповідач [PERSON] Малолітні співвласники спірної квартири [PERSON], [PERSON] наразі мешкають разом зі своїми батьками в належній на праві приватної власності [PERSON] квартирі [ADDRESS]. (а.с.25, 57-59, 99-103). Судом також встановлено, що до листопада 2015 року між позивачем та колишнім співвласником спірної квартири відповідачем [PERSON] склався порядок користування квартирою, за яким позивач користувалась житловою кімнатою площею 10,1 кв.м та лоджією площею 1,1 кв.м, що примикає до цієї кімнати, зокрема шляхом здавання цієї площі в оренду. (а.с.61-63) Крім того, судом у відповідності до норми ст.61 ч.1 ЦПК України встановлено, що між сторонами у справі наразі наявний спір з приводу порядку користування позивачем квартирою №111 в будинку №100 по пр.\~Карла Маркса в м.\~Дніпропетровську, зокрема щодо можливості виділення позивачу у користування окремої кімнати площею 10,1 кв.м та лоджії площею 1,1 кв.м., допуску позивача до квартири, оскільки в останньої наразі немає ключів від квартири. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, ЖК України, ЦПК України. Так, за змістом ст.41 Конституції України, ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Положенням ст.383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст.ст.355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Нормою ст.391 ЦПК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.124 Конституції України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.306-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.1, 2 ч.1 ст.355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Так, Верховним Судом України у постанові від 03 квітня 2013 року, винесеній по справі №6-12цс13, викладений наступний правовий висновок: «Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них…» Крім того, у постанові від 17 лютого 2016 року по справі №6-1500цс15 Верховний Суд України виклав наступник правовий висновок: «Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.» Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом та викладені вище фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства і правових позицій Верховного Суду України, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог. Так, враховуючи підтверджений в ході розгляду справи факт наявності між сторонами певних непорозумінь, які вилились у спір з приводу порядку користування позивачем, як співвласником, квартирою №111 в будинку №100 по пр.\~Карла Маркса в м.\~Дніпропетровську, що в кінцевому рахунку набуло вигляду створення відповідачами перешкод позивачу у доступі до такої квартири, суд вважає за необхідне задовольнити частково позовні вимоги позивача про її вселення та усунення перешкод, а саме усунути позивачу перешкоди у користуванні належною їй 1/3 часткою у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] шляхом вселення позивача у вказану квартиру, а також шляхом зобовязання лише законних представників малолітніх відповідачів-співвласників квартири передати позивачу дублікат ключів від вищевказаної квартири. Позовні вимоги щодо усунення перешкод, предявлені позивачем до відповідача [PERSON], суд вважає за необхідне залишити без задоволення. Приймаючи таке рішення, суд виходив з того, за змістом норм ст.ст.346, 361, 363, 383, 401, 405 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України наразі відповідач [PERSON] є лише користувачем спірної квартири. При цьому, внаслідок відчуження [PERSON] свого права власності на частку квартири на користь законного представника неповнолітніх-співвідповідачів [PERSON], а останнім в подальшому на користь малолітніх відповідачів-співвласників, а також внаслідок проживання [PERSON] за таких обставин в спірній квартирі з фактичного дозволу відповідачів-співвласників квартири, право користування [PERSON] є похідним від права власності останніх, існує в його межах та обмежується таким правом власності малолітніх співвідповідачів [PERSON], [PERSON] Відтак, суд не вбачає ані необхідності, ані можливості захистити порушені права позивача шляхом зобовязання саме відповідача [PERSON] передати позивачу ключі від спірної квартири чи забезпечити вселення позивача до цієї квартири, оскільки вказаний відповідач, на відміну від інших співвідповідачів по справі, не має права ні повністю, ні частково розпоряджатись спірною квартирою, зокрема правом доступу до квартири тощо, а отже і не зможе виконати рішення суду в частині вселення позивача, надання їй ключів від квартири при задоволенні такої позовної вимоги в повному обсязі. Крім того, не підлягає задоволенню позов і в частині вимог про зобовязання відповідачів не чинити/заборонити відповідачам перешкоджати позивачу користуватись її нерухомим майном, вчиняти дії, направлені на не допуск позивача до квартири, оскільки за змістом норм чинного законодавства суд може захистити лише фактично порушені права особи, а не здійснювати такий захист наперед, на майбутнє, коли факти порушення прав особи, від яких позивач просить суд її захистити означеними позовними вимогами, ще не настали. Вирішуючи позов в частині позовних вимоги про встановлення/визначення порядку користування квартирою, суд керувався наступним. Так, за змістом наведених вище судом положень законодавства та правових позицій Верховного Суду України, співвласники нерухомого майна, яке належить їм на праві спільної часткової власності, здійснюють своє право власності щодо цього майна, зокрема користуються ним, за спільною згодою/домовленістю, і лише при виникненні конфліктної ситуації між співвласниками у їх правовідносини втручається суд, встановлюючи порядок користування спільним нерухомим майном за позовом одного із співвласників в порядку захисту законних прав та інтересів останнього. Оскільки за таких обставин спірні правовідносини зі встановлення порядку користування нерухомим майном не стосуються розподілу нерухомого майна для припинення права спільної часткової власності на нього, і такий правовий режим (спільна часткова власність) за наслідком встановлення порядку користування спільним нерухомим майном зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві спільної часткової власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Отже,

Outcome: dismissed