Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

06.02.2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], у якому просить визнати житловий будинок [ADDRESS] об»єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на ? частину вказаного житлового будинку. При цьому позивачка вказує на те, що перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 26.02.2008 року. Від спільного життя вони мають доньку [PERSON], [INFO]. В подальшому, з березня 2013 року шлюбні відносини між ними фактично були припинені та згідно рішення Деснянського районного суду м.Києва від 11.07.2013 року їх шлюб розірвано. Як вказує [PERSON], 30.05.2007 року відповідно до договору купівлі-продажу ? частини житлового будинку [PERSON] набув у власність ? частину житлового будинку [ADDRESS], житловою площею 57,00 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами. Вартість будинку на момент купівлі складала 255.350 грн. Будинок був старий та не придатний для життя, тим паче для життя новонародженої дитини, тому в ньому було проведено капітальний ремонт та збільшена його площа. До ремонту в будинку були відсутні кухня та вбиральня, не було опалення, каналізації. Крім того, в будинку була застаріла проводка та протікав дах. Ремонтні роботи в будинку проводилась з кінця 2007 року до осені 2012 року. Закупівлею будівельних матеріалів, найманням спеціалістів та оплатою їх роботи займалась вона особисто. Крім того, вона, як жінка, займалась плануванням та оздобленням будинку, створенням комфорту та затишку. Позивачка також зазначає, що у 2011 році вона працювала продавцем непродовольчих товарів із заробітною платою 1200 грн., яка майже вся витрачалась на проведення ремонту. Крім того, вона взяла в борг у своєї сестри [PERSON] гроші в сумі 10.000 доларів США, які використала на закупівлю будівельних матеріалів, загальна вартість матеріалів складає 22.698 грн. 74 коп. Також, нею було сплачено за проведені ремонтні роботи по утепленню стін, монтаж електрики , фарбування стін та інші роботи робітнику [PERSON] 8000 грн. та [PERSON] 10.000 грн., про що останні написали розписки. Як вказує [PERSON], загальний стан будинку, його придатність до життя, площа, наявність в будинку опалення та вбиральні суттєво впливає на його вартість. Статтею 62 Сімейного кодексу України передбачено підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові. Зокрема, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Посилаючись на викладені обставини, положення ст.62 Сімейного кодексу України, п.23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, [PERSON] просить задовольнити її позовні вимоги. В подальшому [PERSON], в особі свого представника [PERSON], позовні вимоги уточнила. В заяві про уточнення позовних вимог від 15.04.2014 року позивачка просить визнати ? частину житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, а також визнати за нею право власності на ? частину вказаного житлового будинку. Крім того, в обгрунтування свої доводів позивачка просила призначити будівельно-технічну експертизу щодо визначення житлової площі будинку до і після ремонтних робіт; ринкової вартості будинку, з врахуванням поліпшень та ремонтно-будівельних робіт та без врахування таких (а.с.57-61). Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 13.06.2014 року по справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу (а.с.127-129). Висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи за № 8640/14-43/4710/15-43 було виготовлено 30.03.2015 року (а.с.156,158-183). В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги від 15.04.2014 року підтримали та просять їх задовольнити, посилаючись на висновок експертизи, а також на те, що укласти мирову угоду на запропонованих позивачкою умовах відповідач не погодився, а саме: відмовився укласти договір дарування ? частини будинку [ADDRESS] на ім»я малолітньої доньки [PERSON]. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечують. При цьому зазначили, що вирішення спору мирним шляхом неможливе через неправильну поведінку позивачки, яка замість створення затишку і комфорту в сім»ї вчиняла дії щодо створення відповідачу перешкод у користуванні спірною частиною будинку, у зв»язку з чим [PERSON] був змушений звертатися до суду за захистом своїх прав та був вселений до будинку за рішенням суду. Крім того, [PERSON] перешкоджає відповідачу та його матері спілкуватися з донькою сторін [PERSON]. Також, представник відповідача [PERSON] вказує на те, що об»єкти будівництва, за рахунок яких збільшена житлова площа спірного будинку, є самочинним будівництвом. Відповідно до ч.3 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває права власності на нього. З цих підстав позовні вимоги [PERSON] вважає необгрунтованими та безпідставними та просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Згідно ст.ст. 60,61 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об»єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 62 Сімейного кодексу України передбачено підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові. Зокрема, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 70 Сімейного кодексу України визначено, що розмір часток майна дружини та чоловіка у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як зазначено в п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту, незалежно від того, на ім»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом). Згідно даної постанови спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов»язальними правовідносинами, тощо. Частиною 3 п.23 вказаної постанови передбачено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесене до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.02.2008 року. Від спільного життя сторони мають доньку [PERSON], [INFO] (а.с.5,6). Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] до реєстрації шлюбу з позивачкою, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.05.2007 року придбав за власні кошти ? частину житлового будинку [ADDRESS], житловою площею 57 кв.м. Продаж було вчинено за 255.350 грн. (а.с.8). Згідно довідки КП «Житлорембудсервіс» Деснянського району м.Києва № 926 від 02.07.2015 року, на житловій площі ? частини будинку [ADDRESS], яка належить на праві особистої власності [PERSON], з 2011 року зареєстровані [PERSON], як дружина, та донька [PERSON]. Сам [PERSON] зареєстрований в будинку з 2013 року (а.с.248). За рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 11.07.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.7). У лютому 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ будинку, у якому просить визнати ? частину житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, а також визнати за нею право власності на ? частину вказаного житлового будинку, посилаючись на те, що на час купівлі будинку у 2007 році він був старий та не придатний для життя, в будинку були відсутні кухня та вбиральня, не було опалення, каналізації. Крім того, в будинку була застаріла проводка та протікав дах. Тому в будинку було проведено капітальний ремонт та збільшена його площа. Як вказує позивачка, закупівлею будівельних матеріалів, найманням спеціалістів та оплатою їх роботи займалась вона особисто. Крім того, майже вся її зарплата витрачалась на проведення ремонту. Також, вона взяла в борг у своєї сестри [PERSON] гроші в сумі 10.000 доларів США, які використала на закупівлю будівельних матеріалів, загальна вартість матеріалів складає 22.698 грн. 74 коп. Також, нею було сплачено за проведені ремонтні роботи по утепленню стін, монтаж електрики , фарбування стін та інші роботи робітнику [PERSON] 8000 грн. та [PERSON] 10.000 грн., про що останні написали розписки. Як вказує [PERSON], загальний стан будинку, його придатність до життя, площа, наявність в будинку опалення та вбиральні суттєво впливає на його вартість. Тому, на думку позивачки, відповідно до ч.1 ст.62 Сімейного кодексу України спірний будинок може бути визнаний об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, та відповідно, вона має право на ? частину житлового будинку [ADDRESS]. Вказані доводи позивачки суд вважає недоведеними, виходячи з наступного. Згідно статті 60 ЦПК України позивач має довести ті обставили на які посилається як на підставу своїх вимог. В обгрунтування своїх доводів [PERSON] посилається на покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та речові докази - розписку про отримання нею грошей в борг від [PERSON], розписки працівників [PERSON] та [PERSON] про отримання від позивачки коштів за виконані ремонтні роботи, фотографії приміщень будинку, а також товарні чеки, квитанції та накладні на отримання товару (а.с.9-13,16, 17-29, 30,31, 122-124). Крім того, під час розгляду справи позивачкою в якості доказів були надані договори банківського вкладу, укладені між [PERSON] та банківськими установами у 2007 та 2010 роках, копії заяв на видачу готівки та квитанції на здійснення банківських операцій (а.с.212-213, 215-223). Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, показів свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.63 ЦПК України показання свідків - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Так, допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON] пояснили, у якому стані знаходився будинок до ремонту та після нього. Як вказала свідок [PERSON], вона є сусідкою позивачки. Бачила, що ремонт будинку [ADDRESS] розпочався влітку 2007 року (тоді зняли кришу). Їй також відомо, що в будинку зроблено 2-й поверх, туалет, ванна кімната, внутрішнє оздоблення, проведено водопостачання. Допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], а також [PERSON], [PERSON] підтвердили проведення ремонтних робіт в будинку у період з кінця 2007 року по вересень 2012 року. При цьому свідок [PERSON] зазначив, що позивачка ремонтом будинку не займалася, під час ремонту вони з позивачкою до 2010 року постійно проживали в Криму, м.Алупка, а коли приїжджали до м.Києва, то зупинялися у його матері [PERSON] Пояснення вказаних свідків узгоджуються між собою та не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Свідок [PERSON] підтвердила, що у 2009 році позичила своїй родичці [PERSON] 10.000 доларів США на ремонт будинку. Частково [PERSON] гроші їй повернула, залишилось віддати 2000 доларів США. Пояснення свідка [PERSON] суд оцінює критично і до уваги не приймає, оскільки надана [PERSON] розписка від 25.01.2009 року про отримання від [PERSON] грошей містить розбіжності, а саме: розписка датована 2009 роком, в той час як паспорти позивачки і свідка [PERSON] були видані у 2011 році (а.с.16, 124). Крім того, суд враховує, що згідно пояснень [PERSON] в судовому засіданні щодо обставин написання розписки, то позивачка не пам»ятає, коли писалась ця розписка і для чого вона брала у [PERSON] гроші в сумі 10.000 доларів США. Також, суд оцінює критично і не приймає до уваги розписку складену 15.07.2011 року від імені [PERSON], та розписку складену 20.04.2012 року від імені [PERSON] (а.с.30,31,122,123). При цьому суд враховує, що у вказаних розписках зазначений лише перелік виконаних цими особами робіт, але за якою адресою виконувались ці роботи, невідомо. Крім того, суд враховує, що в розписці [PERSON] від 15.07.2011 року та в розписці [PERSON] від 20.04.2012 року (з інтервалом майже рік) зазначені однакові види робіт: стяжка, електрика, ремонт опалення (без зазначення приміщень). Що стосується наданих позивачкою товарних чеків, видаткових накладних, талонів на отримання товару та інших документів, то вказані докази суд до уваги не приймає, оскільки в зазначених документах не вказано прізвище покупця будматеріалів та адреса доставки, що позбавляє можливості встановити, чи використовувались вказані матеріали взагалі при проведенні ремонтно-будівельних робіт у спірній частині будинку. Суд також враховує, що деякі документи на придбання будматеріалів датовані 19.05. та 31.05. 2008 року, 06.06. 19.06, 20.06, 21.06, 25.06, 03.07 та 05.07.2008 р. Враховуючи, що відповідно до свідоцтва про народження дитини, позивачка [PERSON] [INFO] народила доньку [PERSON], суд піддає сумніву факт придбання позивачкою будматеріалів за вказаними документами у період з 19.05.2008 року по 05.07.2008 року, включно (а.с. 8, 23,25-29). Що стосується наданих позивачкою [PERSON] договорів банківського вкладу, укладених між [PERSON] та банківськими установами у 2007 та 2010 роках, а також документів на здійснення банківських операцій, то суд враховує наступне (а.с.212-213, 215-223). Відповідно до Договору про ощадний банківський вклад зі щорічною сплатою відсотків від 06.07.2007 року № 006/1226/07, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON], остання передала в Банк на зберігання грошові кошти в сумі 1300 доларів США (а.с. 216,220). Відповідно до Договору про ощадний банківський вклад зі щорічною сплатою відсотків від 19.09.2007 року № 006/1837/07, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON], остання передала в Банк на зберігання грошові кошти в сумі 600 Євро (а.с. 217). 18.05.2010 року [PERSON] уклала з ПАТ «Кредитпромбанк» Договір банківського вкладу на вимогу «БЕЗ ОБМЕЖЕНЬ» № 0005476/FDV10-10, з початковою сумою вкладу 2000 доларів США. В подальшому, 03.08.2010 року позивачкою було внесено за договором ще 1.100 доларів США, з яких 16.08.2010 року отримано 400 доларів США та 21.02.2011 року частково повернуто вклад у сумі 2724 долари США (а.с.218-219, 221-223). Проте, доказів того, що отримані за вказаними договорами грошові кошти були витрачені позивачкою на придбання будівельних матеріалів або оплату ремонтно-будівельних робіт у будинку [ADDRESS], [PERSON] не надано. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про необгрунтованість доводів позивачки про те, що внаслідок її особистих трудових, а також грошових затрат майно її чоловіка [PERSON], а саме вартість ? частини будинку [ADDRESS] за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості. Крім того, суд враховує наступне. Як вбачається з технічного паспорту та первинних правовстановлюючих документів на будинок [ADDRESS], будинок за вказаною адресою був побудований у 1955 році. В подальшому, у 1964,1968 рр. були збудовані прибудова, сарай та убиральня. Прибудова під літерою «а3» площею 2,4 кв.м., мансарда над літ.»А» площею 32,45 кв.м. та майстерня під літерою «3» площею 23,45 кв.м. були побудовані у 2012 році та зазначені як самочинне будівництво (а.с.89-95, 100-110,111). Згідно Висновку експерта № 8640/14-43/4710/15-43 від 30.03.2015 року, за наданими на дослідження документами (технічні паспорти, виготовлені станом на 29.10.1999 р. та 25.04.2014 р., товарні чеки, видаткові накладні та інш., розписки про отриманні коштів за виконанні роботи) експертом було встановлено, що у 2012 році були добудовані прибудова «а3», надбудова над «А» мансарда та майстерня «3». Окрім того, у приміщенні «а2» з 1999 по 2014 рік були проведені будівельні роботи по переплануванню та переобладнанню приміщень (в приміщення прибудови підведені такі інженерні мережі як теплопостачання, водопостачання, водовідведення та каналізації). Встановити, в який саме час: до початку 2007 року чи з кінця 2007 року, були проведені ці роботи неможливо. Також, експертом не встановлено, які саме роботи були виконані в приміщеннях квартири [ADDRESS]. Як зазначає експерт [PERSON] в своєму висновку, з наданих на дослідження товарних чеків, видаткових накладних та інших документів неможливо встановити фактичний обсяг використаних матеріалів або встановити, чи використовувались вони взагалі при проведенні ремонтно-будівельних робіт у спірній частині будинку. З наданих розписок про виконання певних робіт неможливо встановити, чи виконувалися взагалі будь-які роботи на вказаному об»єкті, а лише зазначено, що особи отримали певні кошти за виконання певних робіт, а де проводилися ці роботи, в розписках не вказано. Крім того, експертом було співвставлено технічний стан спірної частини будинку за наданими технічними паспортами 1999 та 2014 року. Як вказує експерт, фізичний знос приміщень будинку у 2014 році зазначений у розмірі 49-50%, а у технічному паспорті 1999 року - у розмірі 39-40%, що свідчить про те, що з 1999 року по 2014 рік технічний стан будинку погіршився. Даних щодо покращення приміщень квартири [ADDRESS] за рахунок проведення ремонтно-будівельних робіт у технічному паспорті БТІ не зазначається (а.с.158-183). Відповідно до ст.375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закрити водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Частиною 1,2 ст.376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Як вбачається з матеріалів справи та Висновку експерта від 30.03.2015 року, прибудова «а3» площею 23,2 кв.м., мансарда над «А» житловою площею 26,2 кв.м. та майстерня «3», розташовані по [ADDRESS], є самочинним будівництвом, тому, відповідно до ч.2 ст. 376 ЦК України, відповідач [PERSON] не набув право власності на вказані приміщення. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 2,3 ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Статтею 62 Сімейного кодексу України передбачено підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові. Зокрема, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. На ті ж самі підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно вказує і Пленум Верховного суду України у своїй постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, п.23. Як встановлено судом, частина будівельних робіт, що були виконані на земельній ділянці по [ADDRESS] в період з кінця 2007 по вересень 2012 року, це будівництво не узаконених відповідним чином будівель та споруд, отже є самочинним будівництвом. Таким чином, право власності на самочинні об»єкти будівництва відповідачем [PERSON] не набуте. Враховуючи викладені обставини, підстав для визнання ? частини житлового будинку [ADDRESS], з врахуванням самочинних будівель і споруд, об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд не вбачає. При цьому суд враховує, що за Договором купівлі-продажу ? частини житлового будинку [ADDRESS] відповідач [PERSON] 30.05.2007 року придбав частину будинку з господарськими будівлями та спорудами за 255.350 грн., що еквівалентно 50.564 доларам США (а.с.8). Згідно висновку експерта КНДІСЕ [PERSON] від 30.03.2015 року ринкова (дійсна) вартість квартири № 1 житлового будинку [ADDRESS], без врахування вартості земельної ділянки, на який розташований вказаний житловий будинок, станом на момент проведення оцінки, становить 223.438 грн. Ринкова (дійсна) вартість квартири № 1 житлового будинку [ADDRESS], без врахування вартості земельної ділянки, на який розташований вказаний житловий будинок, при умові введення в експлуатацію самочинного будівництва, станом на момент проведення оцінки, з врахуванням ринкової вартості самочинних будівель, становить 556.087 грн. Проте, як вказує експерт, за наявними в матеріалах справи документами, встановити повний перелік проведених в будинку робіт за період з кінця 2007 по вересень 2014 року не вбачається за можливе, тому вирішити питання щодо впливу поліпшень та ремонтно-будівельних робіт на ринкову вартість спірного житлового будинку неможливо. Отже, встановити чи збільшилась в ціні ринкова вартість житлового будинку [ADDRESS] після проведення ремонтно-будівельних робіт встановити неможливо. Інших доказів в обгрунтування своїх доводів позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] суду не надали. При таких обставинах, вимоги [PERSON] суд вважає необгрунтованими та не знаходить підстав для їх задоволення.

Outcome: dismissed