Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

04 листопада 2013 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до відповідача із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно договору б/н від 15 серпня 2006 року, укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON], останній отримав кредит у розмірі 3300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Узяті на себе зобов'язання за договором кредиту належним чином відповідачем не виконувались і тому в нього станом на 30 вересня 2013 року утворилась заборгованість на загальну суму 33 033,42 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 7 788,01грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 23 196,20 грн.; 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова) в розмірі 1549,21 грн. Вказану заборгованість та судові витрати ПАТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з [PERSON] Рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 04 лютого 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 33 033 грн. 42 коп. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» судовий збір в розмірі 330 грн. 33 коп. З вказаним рішенням не погодився [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ПАТ «КБ «Приватбанк» за спливом позовної давності. В обґрунтування доводів скарги апелянт зазначив, що твердження стосовно того, що договір позивача з [PERSON] автоматично, навіть без згоди відповідача щорічно продовжувався, оскільки сторони не пред'являли вимог по розірванню цього договору, не відповідає дійсності, оскільки продовження договору без надання або продовження строку дії кредитної картки виключає можливості користування кредитною карткою після трьохрічного терміну, на який надається дана картка. Останню проплату за кредитом [PERSON] здійснив у 2008 році та під час розгляду справи в суді першої інстанції просив застосувати наслідки спливу позовної давності, що передбачені ст. 267 ЦК України. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] доводи апеляційної скарги підтримав, просив скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ПАТ «КБ «Приватбанк». В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ПАТ «КБ «Приватбанк» - Чумак С.О. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк», виходячи з наступних підстав. Згідно з вимогами ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення суду. Відповідно до п. п. 3 і 4 ч.1ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення першої інстанції або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Частиною 2 ст.309 ЦПК передбачено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Як зазначено в ч.3 ст.309 ЦПК, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року№14, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», та [PERSON], укладено договір про надання кредиту б/н від 15 серпня 2006 року, згідно з яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 3 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом - 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.8-12). В порушення зобов'язань, позичальник не виконав умови кредитного договору і вимог діючого законодавства щодо обов'язковості вказаного договору та зобов'язань належного його виконання. Даний факт підтверджується наявністю заборгованості позичальника згідно довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором, що виникла станом на 30 вересня 2013 року (а. с. 4 -7). Відповідно цього розрахунку, заборгованість відповідача за договором становить 33 033,42 грн., яка складається з: 7 788,01 грн. - заборгованості за кредитом; 23 196,20 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова) в розмірі 1549,21 грн. Задовольняючи позов, суд виходив з доведеності і обґрунтованості заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості з відповідача за кредитом в сумі 33 033,42 грн. При вирішенні справи суд посилався на умови кредитного договору та вимоги ст. ст. 526, 611, 625 ЦК України. Однак з висновками суду щодо стягнення заборгованості за кредитом не можна погодитись, оскільки вони суперечать вимогам матеріального законодавства щодо наслідків спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Відповідно до ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно Умов та Правил надання банківських послуг, наданих позивачем, мінімальний обов'язковий платіж - це розмір боргових зобов'язань позичальника, які щомісячно підлягають сплаті позичальником на протязі строку дії картки (а.с. 7). Відповідно до п. 3.1.1 Правил користування платіжною карткою, строк дії картки вказується на лицевій стороні картки (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця (а.с. 11-12, 69-71, 110 - 112). Пунктом 3.1.3 Правил встановлено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується Банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії картки) не надійшла письмова заява держателя картки щодо закриття карткового рахунку, а також за умови наявності грошових коштів на картковому рахунку для оплати послуг з виконання операцій по картковому рахунку, та при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором (а.с. 11-12, 69-71, 110 - 112). Зі змісту п. 5.4 Правил вбачається, що строк погашення кредиту у повному обсязі здійснюється не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці у полі «місяць» (а.с. 11-12, 69 -71, 110 - 112). Відповідно до п. 9.6 Умов та правил надання банківських послуг, вбачається, що при відсутності на картрахунку карти грошових коштів у розмірі, достатньому для оплати послуг банку для продовження дії карти та при неотриманні грошових коштів протягом 3 місяців з моменту спливу строку дії карти, банк стягує комісію за обслуговування рахунку згідно діючим тарифам. Вказана комісія стягується банком за спливом вказаного в цьому пункті строку, щомісячно. У разі, якщо залишок на картрахунку менше розміру комісії, встановленому тарифами банку, то розмір комісії за обслуговування картрахунку встановлюється у розмірі залишку коштів на картрахунку отримувача. При нульовому залишку коштів на неактивному картрахунку карти останній закривається (а.с. 9-11, 65- 69, 110-112). Аналіз зазначених норм дає підстави апеляційному суду зробити висновок про те, що позивач мав закрити неактивний картрахунок за умови невнесення відповідачем відповідних сум. З розрахунку заборгованості та пояснень сторін видно, що відповідач отримав кредит в розмірі 3 300,00 грн. Строк дії кредитного ліміту збігається зі строком дії кредитної кратки - в червні 2009 року. Однак після закінчення цього строку нову картку відповідач не отримав, після 24 грудня 2008 року не вносить відповідні суми в погашення отриманого кредиту (а.с. 54). Але позивач всупереч Умов і Правил надання банківських послуг не закрив неактивний картрахунок та не вирішив питання про повернення кредиту. Проте, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором тільки 04 листопада 2013 року, тобто з пропуском загального строку позовної давності, передбаченого законом (а.с. 2 - 3). Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення платежу. Відповідно до положень статті 257 та частини 3 статті 267 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, що було зроблено представником відповідача під час розгляду справи судом першої інстанції. Позовна заява ПАТ КБ «Приватбанк» надійшла до суду 04 листопада 2013 року, тобто поза межами строку, встановленого ст. 257 ЦК України. З заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності позивач до суду не звертався. Представник відповідача просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності, що передбачено ч.4 ст. 267 ЦК України, який вже спилив, на що не звернув уваги суд першої інстанції та помилково задовольнив позову ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 25 - 27). За таких обставин, оскаржуване рішення суду не може залишатися без змін та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Оскільки при ухваленні рішення суд першої інстанції допустив невідповідність висновків суду обставинам справи, порушив норми матеріального і процесуального права, то відповідно до вимог ст. 309 ч.1 п. 3 і 4 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, задовольнивши апеляційну скаргу.

Outcome: dismissed