Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

07.03.2018 року [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про визнання недійсним заповіту її дідуся [PERSON], який помер 08.09.2017 року, посвідченого 19.07.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], а також відшкодування понесених судових витрат. В обґрунтування позову зазначила, що приватним нотаріусом посвідчено заповіт особи, яку встановлено за недійсним паспортом тобто фактично не встановлено, оскільки предявлений заповідачем паспорт був утрачений 28.03.2012 року, а замість нього видано новий паспорт. Вказане, на думку позивача, є безумовною підставою для визнання заповіту недійсним. Ухвалою суду від 25.04.2018 року залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], оскільки ухвалене по справі рішення може в подальшому вплинути на його права та обовязки. У судовому засіданні представник позивача предявлений позов підтримав і наполягав на задоволенні. Представник відповідача позов не визнав при цьому зазначив, що волевиявлення заповідача на складання заповіту на користь відповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі; крім того, чинне законодавство України не покладає на нотаріусів обовязок перевіряти дійсність документів, на підставі яких встановлюється особа, за відсутності сумніву в їх підробці. Третя особа вважає позов безпідставним. Він пояснив, що заповідач [PERSON] особисто зявився до нього для посвідчення заповіту, при цьому надав паспорт і довідку про присвоєння податкового номеру. Під час встановлення особи заповідача на підставі паспорта, в нього не виникло сумніву в справжності предявленого документа, оскільки паспорт був у належному стані, не мав виправлень і підчищень; на сторінці паспорта і фотокартці чітко проглядався та відчувався на дотик відтиск [PERSON] України, що свідчило про справжність предявленого заповідачем паспорта; вклеєна до паспорта фотокартка дозволяла безпомилково встановити особу заповідача. Під час складання заповіту [PERSON] повідомив, що в нього напружені стосунки з родичами, а тому він вирішив заповісти усе своє майно відповідачеві, який не перебуває з ним у родинних відносинах. У звязку з тим, що в нього не було сумнівів у справжності паспорта і дійсній волі заповідача на складання заповіту на користь відповідача, складений заповіт було посвідчено. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач є онукою [PERSON], який помер 08.09.2017 року, по лінії батька [PERSON], який помер 02.10.1997 року (а.с. 7, 12, 13). 19.07.2017 року [PERSON] склав заповіт на користь відповідача, який посвідчив приватний нотаріус [PERSON] Під час складання заповіту, [PERSON] предявив паспорт НК № 086028, виданий Деснянським ВМ УМВС України в Чернігівській області 22.02.1996 року, а також облікову картку платника податків з реєстраційним номером [NUMBER] та квитанцію про оплату державного мита за реєстрацію заповіту в Спадковому реєстрі. На заповіті є власноручний запис заповідача про особисте ознайомлення з його змістом, який скріплений підписом заповідача (а.с. 9, 46). Як випливає з матеріалів справи (а.с. 10, 38), 28.03.2012 року до ЧМВ УМВС України в Чернігівській області надійшла заява [PERSON] про втрату паспорту. Згідно інформації, розміщеної на електронному сайті Державної міграційної служби України, паспорт серія НК № 086028 визнано недійсним. За відсутності в справі доказів підробки паспорта серія НК № 086028 та предявлення його приватному нотаріусу [PERSON] сторонньою особою, суд доходить висновку, що в момент складання заповіту [PERSON] особисто предявив паспорт серія НК № 086028, який на той час вже був визнаний недійсним за його ж заявою, що свідчить про допущення заповідачем недбальства під час реалізації своїх цивільних прав. Відповідно до частин першої четвертої статті 203 Цивільного кодексу України (далі Кодекс) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За приписом частини першої статті 215 Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Суду не надано доказів того, що волевиявлення заповідача [PERSON] в момент підписання заповіту на користь відповідача не було вільним, при цьому сам заповіт за формою та змістом відповідає вимогам, встановленим законом, зокрема, статтям 1247, 1248 Кодексу. Процедура посвідчення заповіту нотаріусом визначена Законом України «Про нотаріат» (далі Закон) і Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі Порядок). Так, статтею 43 Закону встановлено, що при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії; встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Статтею 461 Закону під час вчинення нотаріальних дій на нотаріусів покладено обовязок використовувати відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них, зокрема, відомостей Єдиного державного демографічного реєстру, а також Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, інших єдиних та державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України. Отже, Закон не містить норм, які зобовязують нотаріусів у всіх без виключення випадках перевіряти дійсність паспортів осіб, які звертаються до них для вчинення нотаріальних дій, за відсутності обґрунтованих сумнівів у тому, що предявлений паспорт не має ознак підробки; Закон не зобовязує нотаріусів й користуватися даними, розміщеними на електронних сайтах Державної міграційної служби. Не містить таких норм і Порядок. За таких обставин, приватним нотаріусом [PERSON] не допущено порушень чинного законодавства України при посвідченні заповіту [PERSON] на користь відповідача. Суд констатує, що допущення заповідачем власного недбальства, яке проявилося в предявленні приватному нотаріусу паспорта, який на час посвідчення заповіту було визнано недійсним і замінено іншим паспортом, з огляду на вимоги статей 203, 215 Кодексу, не є безумовною підставою для недійсності цього правочину. Таким чином, предявлений позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed