Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

06.04.2016 року [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва, в якому просив визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з ним, мотивуючи тим, що 25.11.2005 року він уклав шлюб з [PERSON] 03.09.2009 року від даного шлюбу народився син [PERSON]. 26.03.2014 року шлюб між ними розірвано. Більше року син проживає разом з ним, для сина створені гарні умови проживання. Дитина відвідує дошкільний навчальний заклад. Більше року відповідачка дитиною не опікується, не спілкується з сином, участі у його утриманні і вихованні не приймає. Позивач в судовому засіданні позов підтримав просив його задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені у ньому. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що з листопада 2013 року позивач дитиною не цікавився, не виявляв жодного бажання спілкуватися з ним, не брав участі у матеріальному утриманні дитини. Оскільки не працював та не отримував доходу від підприємницької діяльності. Після звернення до суду з позовом про розподіл майна [PERSON] почав приходити до дитячого садка, який відвідувала дитина, забирати сина, налаштовувати його проти неї. Свої дії позивач аргументував тим, що якщо вона відмовиться від майна він припинить свою протиправну поведінку. Вона неодноразово зверталась до органів поліції та служби у справах дітей. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 315 від 11.04.2014 року було визначено порядок участі позивача у вихованні дитини, однак, 22.08.2014 року через чисельні порушення встановленого порядку рішення було скасовано. Але позивач навмисно продовжував без її згоди забирати дитину. 23.07.2014 року позивач наніс їй тілесні ушкодження, цей злочин позивач вчинив на очах у своєї дитини. Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.11.2015 року, залишеним Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 12.06.2016 року без змін, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на два роки, на підставі ст.75 КК України [PERSON] звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на два роки. 15.10.2014 року рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва було визначено місце проживання його сина з нею та не зважаючи на нього позивач продовжував свою протиправну поведінку, забирав дитину та не повертав її впродовж декількох днів. 12.03.2015 року [PERSON] прийшов до дитячого садка № 94 та забрав дитину без її дозволу, але пообіцяв, що увечері поверне сина. Але на її чисельні дзвінки та звернення відповідав, що поверне сина, в разі, якщо вона забере заяву по кримінальному провадженню та відмовиться від позову про розподіл майна. Під час проживання сина з нею, він відвідував державний дошкільний заклад, школу раннього розвитку та ходив на секцію з плавання. Але після того, як позивач викрав дитину, він перестав відвідувати вищевказані заклади, оскільки позивач не працює, не має фінансової можливості виховувати дитину. У позові [PERSON] зазначає, що в середині червня начальник служби у справах дітей [PERSON] запросила [PERSON] для добровільного повернення їй дитини. Позивач прийшов разом зі своїми батьками, які вчинили сварку та бійку, працівники органу опіки були вимушені викликати працівників поліції. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.07.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 13.10.2015 року, її позов до [PERSON] про відібрання дитини було задоволено частково. Відібрано [PERSON] у батька та повернуто їй. Під час розгляду апеляційної скарги [PERSON] на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.07.2015 року за її позовом до [PERSON] про відібрання дитини апеляційним судом Миколаївської області було досліджено висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 12.10.2015 року, згідно якого встановлено, що під час проживання з батьком дитина стала агресивно реагувати на матір, під час епізодичних зустрічей з нею проявляє невмотивовану агресію: б'є її, кричить, шкрябає нігтями, штовхає ногами, влаштовує істерику. Сторонніх людей дитина також боїться, на контакт не іде, що може свідчити про наявність проблем у соціалізації дитини та адаптації до життя у колективі та суспільстві. Вона неодноразово у присутності державних виконавців, представників служби у справах дітей, психолога намагалась забрати у позивача свою дитину, але він не виконує рішення суду та не віддіє їй сина. Позивач зазначає, що вона жодного разу не проявляла турботу про свою дитину, не дзвонила, не приїжджала, не спілкувалась з ним, відмовилась надати дитячі іграшки, тобто позивач сам зазначає те, що цих речей у нього немає. Вона неодноразово приходила до квартири позивача, але дитини там не було, на чисельні дзвінки [PERSON] говорив, що дитина спить чи грається. Склалося таке враження, що дитини взагалі з ним немає. Крім того її чисельні скарги і заяви засвідчують те, що вона всіма силами намагалася повернути свою дитину. Представник третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради [PERSON] у судовому засіданні надала висновок органу опіки та піклування та просила винести рішення з врахуванням інтересів дитини. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. Від шлюбу, який сторони розірвали 26 березня 2014 року, вони мають сина [PERSON], [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про народження серії 1-ФП №114117, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції від 19.10.2009 року. На даний час дитина [PERSON] проживає разом з позивачем, що підтверджено поясненнями сторін в судовому засіданні. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.07.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 13.10.2015 року, позов [PERSON] до [PERSON] про відібрання дитини задоволено частково, відібрано малолітнього [PERSON], [INFO] у батька [PERSON] та передано матері [PERSON]. На даний час дане рішення суду позивачем не виконано, про що свідчить копія акту державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції [PERSON] від 04.12.2015 року, постановою старшого державного виконавця Заводського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції [PERSON] про відкладення провадження виконавчих дій від 04.12.2015 року, постановою старшого державного виконавця Заводського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції [PERSON] про відкладення провадження виконавчих дій від 29.12.2015 року, постановою старшого державного виконавця Заводського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції [PERSON] про відкладення провадження виконавчих дій від 15.01.2016 року, постановою старшого державного виконавця Заводського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції [PERSON] про зупинення виконавчого провадження від 29.01.2016 року. Статтями 141, 155 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання малолітньої дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Саме така позиція висловлена колегією суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в аналогічних справах за позовом батька до матері дитини про визначення місця проживання дитини. Виключних обставин, за яких малолітній [PERSON] має бути розлучений з матір'ю, судом не встановлено. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні позови в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За змістом ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не представлено у встановленому цивільним процесуальним законом порядку належних та допустимих доказів на підтвердження того, що проживання [PERSON] разом з матір'ю створюватиме реальну небезпеку для його життя та здоров'я, а також того, що обставини змінилися так, що повернення дитини до матері буде суперечити її інтересам. На підставі вище викладеного, позов [PERSON] до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини задоволенню не підлягає. На підставі ст. 161 СК України та

Outcome: dismissed