Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

07.03.2019 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що відповідачем прострочені грошові зобов`язання за депозитними рахунками. Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] вказує, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.01.2016 р., у справі № 754/931/15-ц, позовні вимоги [PERSON] було частково задоволено та стягнуто з банка: 25 000, 00 дол. США (сума депозиту), 1 880, 14 дол. США (відсотки за вкладом) та 4 493, 83 дол. США (пеня). Постановою Верховного Суду від 28 березня 2018 р. касаційна скарга ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» була залишена без задоволення. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.01.2016 р. та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2016 р. були залишені без змін. Зазначена вище, присуджена судом сума (за виключенням НДФЛ та військового збору) була повернута банком позивачу лише 07 листопада 2018 р. За викладених обставин, зважаючи на те, що відповідачем прострочено грошові зобов`язання за депозитним рахунком, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача за договором № SAMDNWFD0070048956100 від 30.12.2013: 273 750, 00 доларів США. Ухвалою судді від 22.03.2019 у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 15.05.2019 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву. 23.05.2019 представником відповідача було подано заперечення в порядку ст. 180 ЦПК України та додаткові пояснення. 24.07.2019 представник позивача подав відповіді на відзив. 24.07.2019 представник відповідача подав додаткові пояснення відносно нарахування пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». 02.08.2019 закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, що узгоджується з ч. 2 ст. 267 ЦПК України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст.. 2, 12, 13 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що між сторонами 30 грудня 2013 р. було укладено депозитний договір № SAMDNWFD0070048956100. За даним договором позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 25 001, 36 доларів США із відсотковою ставкою 9 % річних. Навесні 2014 р., у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим, рахунок позивача було безпідставно заблоковано відповідачем. З метою отримання належних позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків, за договором № SAMDNWFD0070048956100, після закінчення строку дії договору останній неодноразово звертався у відділення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із відповідними вимогами. З метою отримання належних позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків, за зазначеним вище договором, 13.11.2014 р. в Головному офісі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зареєстровано заяву від 07.11.2014 р. про розірвання договору № SAMDNWFD0070048956100 від 30.12.2013 р., видачу депозиту та нарахованих по ньому відсотків в повному обсязі. Дана заява була отримана відповідачем, але задоволена не була, що послугувало підставою для звернення до суду. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.01.2016 р., у справі № 754/931/15-ц, позовні вимоги [PERSON] було частково задоволено. Суд вирішив стягнути з банка: 25 000, 00 дол. США (сума депозиту), 1 880, 14 дол. США (відсотки за вкладом) та 4 493, 83 дол. США (пеня). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2016 р. рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.01.2016 р., було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 28 березня 2018 р. касаційна скарга ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» була залишена без задоволення. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.01.2016 р. та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2016 р. були залишені без змін. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обставини, встановлені вказаними рішеннями судів у справі № 791/721/2015 не підлягають доказуванню. Положеннями статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Чинним законодавством не передбачено припинення зобов`язання на підставі рішення суду. Тому, у разі відсутності інших підстав для припинення зобов`язань, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до змісту статей 526 та 1058 ЦК України зобов`язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). Згідно з частиною третьою статті 1060 ЦК України за договором банківського вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом зі спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Одночасно нормами матеріального права передбачено, а саме ч. 2 ст. 625 ЦК України, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Як унормовано частиною 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина 1 статті 631 ЦК України). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Судовим розглядом встановлено, що зазначена вище, присуджена судом, сума (за виключенням НДФЛ та військового збору) була повернута банком позивачу 07 листопада 2018 р. Встановлені обставини свідчать, що ПАТ КБ «Приватбанк» прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому наявні підстави для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України. Слід зазначити, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі трьох процентів вартості послуги за кожен день прострочення. За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. З цього слідує, що послугою банку, після закінчення дії депозитного договору або отримання банком вимоги вкладника видати вклад є видача грошової суми, яка складається з суми вкладу та суми відсотків нарахованих за користування вкладом. Тобто послугою банку, після закінчення дії депозитного договору або отримання банком вимоги вкладника видати вклад є видача грошової суми, яка складається з суми вкладу та суми відсотків нарахованих за користування вкладом. Процес виробництва банківських послуг на практиці здійснюється у формі відповідних операцій - депозитних, кредитних, інвестиційних тощо. Завершення операції й означає надання відповідної послуги клієнтам. Враховуючи основні ознаки банківського проценту, пропонується його наступне визначення: Банківській процент - це визначена банківським правочином або законом нарахована сума платежу, яка є предметом акцесорного (додаткового) зобов`язання, що визначається в сотій частині до суми основного грошового зобов`язання за яким з настанням певного строку передбачено здійснення платежу. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 р. у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) та постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 р. у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19). Верховний Суд, у постанові від 19 червня 2019 р., зазначив, що цілком законним є стягнення з Банку на користь позивача пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних Банком коштів, оскільки відмова Банку виконати рішення суду та своєчасно видати вкладнику належні йому кошти свідчить про невиконання Банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних Банком коштів за кожен день прострочення до дня фактичної видачі. Також у даній постанові Верховний Суд прийшов до висновку, що висновок апеляційного суду про те, що вартість послуги за договором банківського вкладу - це лише розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника, не відповідає вимогам наведених вище норм законодавства, а також пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага. Таким благом є видача (повернення) вкладнику його коштів. Суд вважає стимулюючу функцію пені, для добросовісного виконання банком зобов`язань перед його клієнтами в подальшому, тому що неправомірна поведінка боржника не повинна залишатися безкарною, бо ніхто не має права отримувати будь-які переваги з своєї незаконної поведінки. Порушення вимог закону не може бути для боржника вигіднішим ніж його виконання. Частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. За встановлених обставин, враховуючи, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов`язання, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 ЦК України та зменшити її до суми 31 373, 97 доларів США. За правилами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, приходжу до висновку, що позовні вимоги у ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню та з відповідача підлягає стягненню на користь [PERSON] інфляційні втрати та три відсотки річних. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає, що з ПАТ КБ «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених вимог на користь Держави України у розмірі 1 100, 82 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial