Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

06.08.2020 року позивач звернулась з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зазначивши що з 24.01.2019 року перебувала в трудових відносинах з ТОВ «КВЖРЕП №2», працювала на посаді юриста. Наказом №3-ув від 27.12.2019 року її було звільнено за невиконання службових обов`язків відповідно до ст.40 п.3 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним та безпідставним, оскільки відповідачем було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення, з наказом про звільнення не ознайомлено, копію наказу не видано. 21.02.2020 року зі скаргою вона звернулась до Управління Держпраці, яким 10.07.2020 року було проведено перевірку, під час якої її було ознайомлено з наказом про звільнення. До суду звернулась в місячний строк з дня ознайомлення з наказом. Відповідачем не було роз`яснено, за який проступок її притягують до відповідальності, не запропоновано надати пояснення. Дисциплінарні стягнення до неї раніше не застосовувались, в наказі про звільнення мало бути зазначено конкретні факти допущеного невиконання обов`язків, час, коли вони мали місце. Просила поновити її на попередньо займаній посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.12.2019 року до дня поновлення на роботі. Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, за клопотанням відповідача - з повідомленням сторін. Відзив на позовну заяву відповідачем не подано. Після спливу строку на подання доказів (до 09.10.2020 року) 19.10.2020 року відповідачем було подано витяги з наказів №70 від 03.12.2019 року, №71 від 17.12.2019 р., копії актів від 03.12.2019 року та 17.12.2019 року, що відповідно до положень ст.126 ч.2 ЦПК України є підставою для залишення їх без розгляду. В судовому засіданні позивач свої вимог підтримала, пояснила, що до звільнення жодних дисциплінарних стягнень до неї не застосовувалось, про звільнення 27.12.2019 року не повідомлено, копію наказу не вручено. З наказом була ознайомлена 10.07.2020 року і в місячний строк звернулась з позовом до суду. Представник відповідача позовні вимоги не визнав. Пояснив, що звільнення позивача було законним та обґрунтованим, оскільки нею неодноразово не виконувались покладені на неї обов`язки, за що вона притягувалась до дисциплінарної відповідальності. До обов`язків юриста підприємства входить укладення цивільно-правових договорів, що нею не виконувалось. Вислухавши пояснення сторін та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо правомірності розірвання трудової угоди з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, який регулюється нормами Кодексу законів про працю України (КЗпП України). Позивач з 24.01.2019 року по 27.12.2019 року працювала по сумісництву в підприємстві відповідача на посаді юриста. Наказом №3-ув від 27.12.2019 року позивач була звільнена за ст.40 п.3 КЗпП України за невиконання службових обов`язків: відповідно до наказу: «Звільнити [PERSON] з роботи за невиконання службових обов`язків відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України». Обов`язок видачі копії наказу у день звільнення відповідно до ст.47 ч.2 КЗпП України відповідачем виконаний не був, копію наказу позивач отримала лише 10.07.2020 року, отже, звернувшись до суду 06.08.2020 року, строку, визначеного ст.233 ч.1 КЗпП України дотрималась. Підставою звільнення за ст.40 ч.1 п.3 КЗпП України є систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення . Враховуючи, що текст виданого відповідачем 27.12.2019 року наказу №3-ув про звільнення позивача взагалі не містить посилання на систематичне невиконання позивачем службових обов`язків, в ньому відсутні будь-які дані про застосовані раніше до позивача заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, суд дійшов висновку про те, що за таких обставин відсутні правові підстави для перевірки дотримання відповідачем процедури, передбаченої ст.149 КЗпП України, що мала передувати такому звільненню. Враховуючи, що відповідачем не доведено правомірність звільнення позивача на підставі ст.40 ч.1 п.3 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов`язків, позивач підлягає поновленню на роботі. Оскільки звільнення позивача було проведено без законних підстав, вона, як передбачено ст.235 КЗпП України, підлягає не лише поновленню на попередній роботі, а й має право на отримання середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, тривалість якого на день ухвалення рішення становить 204 робочих дні, в загальній сумі 22876,56 грн. ( 204 р.д. х 112,14 грн. (середньоденна заробітна плата позивача, розмір якої відповідачем не оспорено)), яка визначається без вирахування податків та обов`язкових платежів (зборів), сплата яких є обов`язком роботодавця або працівника. Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Понесені позивачем судові витрати стягуються з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved