Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

06.03.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . В цьому будинку також зареєстрований її син [PERSON] , який за місцем реєстрації не проживає з 2007 року, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов. Відповідач житлом не користується, матеріальної допомоги на утримання житла не надає, в добровільному порядку відмовляється знятися з реєстрації. У зв`язку з цим, наявність його реєстрації перешкоджає позивачці, як власнику будинку, вільно розпоряджатись своїм майном, а також виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг. На підставі наведеного, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, покликаючись на обставини викладені у позовній заяві. Позивач пояснила, що реєстрація місця проживання відповідача у її будинку створює їй значні труднощі, оскільки на адресу відповідача приходять листи-претензії з вимогою про сплату кредитних заборгованостей. Крім цього, відповідач за місцем реєстрації не сплачує жодних комунальних послуг. Відповідач [PERSON] позов не визнав. підтвердив, що дійсно не проживає за місцем реєстрації у [ADDRESS] років, а проживає весь цей період часу у своєї дружини разом з дітьми в с. Підполоззя, Воловецького району. Заслухавши доводи та заперечення сторін, дослідивши матеріалисправи, суд дійшов висновку,що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] є позивач [PERSON] , що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.02.2020 року №201011447 (а.с.10). Із довідки виконкому Жденіївської селищної ради Воловецького району Закарпатської області №95 від 14.02.2020 року (а.с.8) вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстрована позивачка [PERSON] , її син [PERSON] та син [PERSON] З Акта обстеження житлового будинку [ADDRESS] , складеного 14.02.2020 року №65/02-34, вбачається, що відповідач [PERSON] , який зареєстрований за вказаною адресою, в даному будинку не проживає з 2007 року, оскільки проживає разом з дружиною та дітьми в с. Підполоззя Воловецького району. Цей факт підтверджується сусідами та депутатом виборчого округу Панасович О.А. (а.с.9). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першо їстатті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Позивач є власником житлового будинку, а тому він має право володіти, користуватись і розпоряджатись цим будинком на власний розсуд. Водночас він має право на захист свого права власності. Суд дійшов висновку, що реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] в житловому будинку, належному [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , порушує права позивачки, як власника будинку, на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, якімають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користується ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. У відповідності з ч.2\~ст. 405 ЦК України\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі досліджених доказів та встановлених фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що право власності позивача\~ [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] підлягає судовому захисту відповідно дост. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 316,317,319,321,405 ЦК України шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у житловому будинку, що належить позивачці на праві приватної власності, оскільки був відсутній в цьому будинку за власним бажанням без поважних причин понад один рік. Факт проживання позивача у відповідачки ввесь цей період, понад п`ятнадцять років свідчить про те, що відповідач добровільно обрав нове місце проживання, де проживає з дружиною та дітьми, а тому втратив право на користування житловим приміщенням у будинку позивачки. Суд зазначає, що відповідно дост. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку та є обов`язковим для виконання відповідними органами, уповноваженими на зняття такої особи з реєстраційного обліку.

Outcome: approved