Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

07.02.2017 позивач звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування заборгованості та стягнення штрафних санкцій. Позов мотивував тим, що 11.01.2016 ним було надано [PERSON] позику в розмірі 15\~000 грн., про що останній склав письмову розписку. Дані кошти [PERSON] зобовязувався повернути до 12.02.2016. В порушення зобовязань за договором позики, [PERSON] суму боргу не повернув та прострочив виконання грошового зобовязання. [PERSON] було надіслано письмову претензію з вимогою про повернення коштів, однак вона була залишена останнім поза увагою. Кошти відповідачем повернуті не були. А тому, позивач просить суд стягнути з відповідача в свою користь суму боргу за договором позики 15 000 грн., 3% річних за користування коштами 425 грн. та інфляційні нарахування 1\~703,88 грн., 5 000 грн. моральної шкоди, а також понесені судові витрати у справі. Позивач подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю з підстав наведених в позовній заяві. Просить позов задовольнити. Заперечень щодо ухвалення заочного рішення у справі не висловив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлялався про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за його відсутності відповідач не подавав. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що 11.01.2016 між Ставросом Куріерісом, як позикодавцем та позичальником [PERSON] укладено договір безпроцентної позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав позику в розмірі 15 000 грн. від Ставроса Куріеріса. Дані кошти зобовязувався повернути до 12.02.2016 (а.с. 3). На підтвердження передачі позикодавцем грошових коштів, позичальник склав боргову розписку, яка й посвідчує передання йому визначеної грошової суми (а.с. 3). Статтями 11, 509 ЦК України установлено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають в тому числі і з договорів та інших правочинів. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отримання відповідачем коштів за договором позики підтверджується особистою розпискою відповідача від 11.01.2016 (а.с. 3), в якій зазначено, що [PERSON], в присутності свідків ([PERSON], [PERSON]С.), отримав позику в розмірі 15 000 грн. Факт передачі суми позики своїми підписами ствердили як позичальник, так і свідки. Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Оскільки розписка підписана особисто відповідачем [PERSON], суд дійшов висновку, що в даному випадку є дотриманою письмова форма договору. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В порядку ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Строк виконання взятого грошового зобовязання [PERSON] було встановлено до 12.02.2016 (а.с. 3). Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення до суду відповідач не виконав взяті на себе зобовязання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув. Виходячи з умови договору позики (розписки), сума боргу відповідача перед позивачем складає 15 000 грн. А тому, вимога про стягнення суми боргу підлягає до задоволення. Що стосується вимог про стягнення інфляційних витрат в розмірі 1\~703,88 грн. та штрафних санкцій в розмірі 425 грн., то за відсутності в позовній заяві розрахунку таких нарахувань такі вимоги до задоволення не підлягають. Згідно ст. 1167 ч. 1 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Позивачем в обґрунтування наявності факту спричинення йому моральної шкоди та визначення її розміру не надано аргументованих доказів, які свідчили про дійсність даних обставин. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Оскільки, позивачем не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо відшкодування моральної шкоди, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати у справі.

Outcome: partial