Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

05.03.2018 року до суду звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову позивач зазначив, що він є власником житлового будинку №132 по вул.. Лугова в с. Мала Токмачка Оріхівського району Запорізької області. На даний час в цьому будинку проживає позивач, його теперішня дружина та її діти. В зазначеному будинку зареєстровані, але не проживають відповідачі, донька позивача та колишня дружина. Добровільно зніматися з реєстрації в будинку позивача відповідачі відмовляються, їх фактичне місце проживання позивачу не відоме. Реєстрація відповідачів в будинку позивача порушує його права як власника, тому посилаючись на ст..71 Житлового кодексу України та ст..405 Цивільного кодексу України, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, с. Мала Токмачка, вул.. Лугова, 132, та зобовязати Малотокмачанську сільську раду Оріхівського району Запорізької області скасувати реєстрацію місця проживання відповідачів за вказаною адресою. Ухвалою суду від 23.03.2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 23.04.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 18.05.2018 року. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує на підставах, вказаних в позові. Відповідачі до судового засідання не зявилися, причин неявки не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином (шляхом направлення судових повісток та шляхом публікації оголошення про виклик до суду на сайті Судової влади). Відзив на позов не надано. Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника. Згідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи був належним чином повідомлений про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З урахуванням зазначеного, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідачів, які належним чином повідомлені про судове засідання, однак не повідомили причин своєї неявки. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 16.06.1990 року, що підтверджується відміткою в паспорті позивача. Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 11.02.2014 року шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано, про що внесено запис до паспорта позивача. Згідно до договору купівлі-продажу від 15.04.2003 року, за позивачем зареєстровано право власності на житловий будинок №132 по вул. Лугова в с. Мала Токмачка Оріхівського району Запорізької області. Вказаний договір купівлі-продажу спірного будинку був укладений в період перебування позивача та відповідача [PERSON] в шлюбі. Відповідно до довідки № 349 від 02.03.2018 року, виданої Малотокмачанським сільським головою, в будинку №132 по вул. Лугова в с. Мала Токмачка Оріхівського району Запорізької області зареєстровані: позивач, [PERSON] (дружина позивача), [PERSON] (пасинок), [PERSON] (пасербиця), [PERSON] (син), [PERSON] (донька), [PERSON] (колишня дружина). Згідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Аналогічні положення містив і Кодекс про шлюб та сімю України, який був чинний на момент укладення договору купівлі-продажу (ст.22). Відповідно до ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. У статті 368 ЦК України зазначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано суду доказів, що житловий будинок №132 по вул. Лугова в с. Мала Токмачка Оріхівського району Запорізької області є його особистою приватною власністю. Належність спірного будинку позивачу та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності також підтверджується нотаріально посвідченою заявою [PERSON] від 21.11.2015 року, якою [PERSON], згідно до ст.65 Сімейного кодексу України, надавала згоду на продаж її чоловіком позивачем, придбаного ними під час перебування у шлюбі житлового будинку, що знаходиться за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, с. Мала Токмачка, вул. Лугова, 132. Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як зазначено в п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. Таким чином, зважаючи на той факт, що спірний будинок придбаний позивачем та відповідачем [PERSON] в період їх перебування у шлюбі, а позивачем не надано суду доказів щодо поділу майна подружжя та перебування цього будинку в його особистій приватній власності, то позовні вимоги в частині до відповідача [PERSON] не підлягають задоволенню, так як вона є співвласником спірного будинку. Щодо позовних вимог до відповідача [PERSON], яка є донькою позивача та відповідача [PERSON], та є також зареєстрованою в спірному будинку, то суд зазначає наступне. Положення ст.ст.71, 72 ЖК України, на які посилається позивач регулюються главою 2 цього кодексу, яка передбачає тлумачення закону для користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, тоді як глава 6 регулює відносини користування жилим приміщенням в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Відповідно до ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Зважаючи на те, що відповідач [PERSON] є донькою співвласників спірного будинку, то вона не може бути визнана такою, що втратила право користування цим житлом без волевиявлення всіх власників житла, тому в задоволенні позову в цій частині теж необхідно відмовити.

Outcome: dismissed