Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

05.11.2020 [PERSON] звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом та з урахуванням уточненої позовної заяви від 19.11.2020 просив суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути понесені судові витрати (а.с.2-5, 15-18). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який з 27.09.2017 року було розірвано. Його колишня дружина не проживає в його квартирі понад два роки, не сплачує комунальні платежі з утримання житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі проживання в зазначеній квартирі не цікавиться. Зазначає, що реєстрація відповідач в його квартирі порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості оформити будь-які пільги та договори оренди тощо. Ухвалою від 17.11.2020 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків (а.с.11-12). Ухвалою від 23.11.2020 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до судового засідання (а.с.20). У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву, у якій просив суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином за зареєстрованим місцем проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відзиву на позовну заяву, а також заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не направила. Відповідно до вимог ст.ст. 223,280,281 Цивільного процесуального кодексу України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи позивач не заперечує. Суд, дослідивши подану позивачем заяву, письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно з Свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] було розірвано, про що 27 вересня 2017 року було складено актовий запис №96 у Бориспільському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області (а.с.6). Як встановлено, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20.12.2011, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 12.12.2011 №1386 (а.с.7-9). Згідно з відомостями, наданими Реєстраційною службою Бориспільської міської ради від 11.11.2020 [PERSON] з 21.10.2015 зареєстрована за вищевказаною адресою: [ADDRESS] . Як зазначив позивач, відповідач більше двох років не проживає у належній позивачу на праві власності квартирі. Крім того, згідно з відмітками Укрпошти на листах суду, що були направлені в адресу відповідача за зареєстрованим місцем проживання за адресою: [ADDRESS] , - відповідач за вказаною адресою не проживає (відсутня за вказаною адресою) (а.с.21,27). Будь-яких належних і допустимих доказів, які б спростовували цей факт, відповідачем не надано та не зазначено джерел їх здобуття. За змістом ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а також відповідно до змісту ч. 2 вказаної статті, обрати способи захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі припинення правовідношення та припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ч.1 ст. 405 ЦК України, якою визначено, що члени сім`ї власника майна, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право зайняти, визначається його власником. При цьому, за змістом ч.2 цієї статті член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Водночас, відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У зв`язку з розірванням шлюбу відповідач втратила статус члена сім`ї позивача, який є власником житлового приміщення, та, як встановлено в судовому засіданні у вказаному в позовній заяві житловому приміщенні після розірвання шлюбу з позивачем, понад один рік не проживає. Відповідно до ч.1ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна (позивач) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Так, за змістом ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Суд також враховує, що відповідно до ст.10 Закону Правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України. Так, відповідно до п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскільки відповідач [PERSON] фактично вийшла зі складу сім`ї власника житла та тривалий час, понад один рік, не проживає в спірній квартирі за місцем реєстрації без поважних причин, вона втратила право користування житловим приміщенням. У зв`язку з цим, позовні вимоги суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача, підлягають стягненню понесені витрати по оплаті судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп.( а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved