Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

05 червня 2015 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із позовом до ФОП [PERSON], третя особа Управління з питань захисту прав споживачів Департаменту споживчого ринку і сфери послуг Дніпропетровської міської ради, Громадська організація «Служба захисту прав споживачів України», про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, відшкодування моральної шкоди (а.с.1-6). Ухвалою суду від 06 жовтня 2015 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, Громадську організацію «Служба захисту прав споживачів України», заявлену позивачем як третю особу, судом виключену зі складу учасників розгляду справи (а.с.98-99). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послався на те, що 04 квітня 2015 року, коли позивач перебував у свого знайомого [PERSON] за адресою вул. Березинська, 34/17 в м.\~Дніпропетровську, до них подзвонили працівники відповідача дівчина та молодий чоловік, які запропонували позивачу купити товар зі знижкою у честь 70-річчя Перемоги у Великій Вітчизняній війні. Внаслідок цього в той же день між сторонами було укладено договір б/н про надання послуг з підбору, комплектації, замовлення, доставки побутової техніки, за яким позивач сплатив відповідачу 5000 гривень за телевізор «Honda-22». Перед укладенням договору працівниками відповідача позивачу була надана інформація, що вказаний телевізор коштує 6000 гривень, але внаслідок дії акції в честь 70-річчя Перемоги у Великій Вітчизняній війні такий телевізор буде коштувати позивачу на 1000 гривень менше, що і підштовхнуло позивача на укладення вказаного договору та придбання телевізору. В той же день позивачу був доставлений придбаний телевізор, але увечері від свого сина позивач дізнався, що дійсна вартість такого телевізору не перевищує 3000 гривень, в чому позивач переконався, відвідавши особисто на наступний день один із магазинів міста, який торгує аудіо/відео технікою. 20 квітня 2015 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення переплаченої суми коштів, у чому відповідач відмовив. Не відреагував відповідач і на припис Управління з питань захисту прав споживачів Департаменту споживчого ринку і сфери послуг Дніпропетровської міської ради щодо усунення порушень прав позивача. Також, мотивуючи свій позов, позивач зазначив про неотримання інформації про вид та вартість окремих послуг, які начебто надавались відповідачем позивачу за укладеним між ними договором від 04 квітня 2015 року, вказав на незаконне застосування відповідачем поняття знижка через те, що фактична ціна товару значно вища від звичайної, зазначив на введення його в оману відповідачем шляхом посилання на продаж товару із вказаною знижкою, відзначив несправедливість укладеного між сторонами договору через наявність в ньому пункту 20, що позивачем трактовано як надання продавцем собі виключного права щодо тлумачення договору, а також позивач наголосив на використанні відповідачем нечесної та агресивної підприємницької діяльності внаслідок введення позивача в оману щодо ціни та знижки на телевізор при укладення спірного договору. Окрім того, позивач послався на удаваність укладеного між сторонами договору, оскільки цей договір фактично приховує укладений між сторонами договір купівлі-продажу внаслідок бажання відповідача обмежити права позивача щодо права на обмін або повернення товару належної якості, виправдати завищення ціни товару через посилання на надання неіснуючих послуг. На підставі викладеного позивач просив суд визнати укладений між сторонами договір б/н про надання послуг з підбору, комплектації, замовлення, доставки побутової техніки недійсним, застосувавши до нього наслідки недійсності, стягнути з відповідача збитки у подвійному розмірі згідно ст.230 ч.2 ЦК України в розмірі 10000 гривень. Крім того, посилаючись на завдання йому діями відповідача моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях та хвилюваннях через порушення його прав споживача, обман, необхідність звертатись до компетентного органу із захисту прав споживачів та до суду, змінення ритму та укладу життя позивача через намагання врегулювати спір між сторонами та захистити свої права, позивач просив суд стягнути з відповідача в якості відшкодування моральної шкоди 3000 гривень. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з викладених вище підстав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, подав суду письмові заперечення, пославшись на правомірну відмову позивачу у поверненні коштів за придбаний телевізор через пропуск позивачем встановленого законом чотирнадцятиденного строку, свідомий вибір позивачем товару та підписання акту приймання-передачі, відповідно до якого позивач отримав доступну, достовірну та своєчасну інформацію про товар, не проведення відповідачем акції щодо ціни товару, на яку посилається позивач. Вказав представник відповідача і на узгодження сторонами ціни товару в укладеному між ними договорі, відсутність обману з боку відповідача щодо будь-яких обставин укладеного між сторонами правочину, необхідність застосування до регулювання правовідносин сторін норми ст.712 ч.1 ЦК України, недоведеність факту завдання відповідачем позивачу моральної шкоди та безпідставність заявлення вимог про відшкодування збитків у подвійному розмірі. (а.с.64-67) Відповідач в останнє судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, під час розгляду справи проти задоволення позову категорично заперечував, подав суду письмові заперечення проти позову, пославшись на те, що найманих працівників в нього немає, всю господарську діяльність здійснює одноосібно, жодних знижок, рекламних акцій чи інших заходів з будь-яких нагод ніколи не проводив і не здійснював, а також відзначив неподання позивачем належних та допустимих доказів для підтвердження предявлених позовних вимог. (а.с.79-80) Представник третьої особи позовні вимоги підтримала. Вислухавши пояснення учасників розгляду справи та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що 04 квітня 2015 року між позивачем, як покупцем/замовником, та відповідачем, як продавцем/виконавцем, було укладено договір без номеру про надання послуг з підбору, комплектації, замовлення, доставки побутової техніки, за умовами якого відповідач взяв на себе зобовязання надати послуги підбору, комплектації, замовлення та доставки побутової техніки за вибраними позивачем зразками, а саме телевізору «Honda 22». Загальна вартість замовлення за договору вказана в договорі в розмірі 5000 гривень, і згідно з п.2 договору в загальну вартість замовлення включено вартість послуг за даним договором, вартість організації замовлення, вартість товару, вартість доставки товару від складу виробника до складу (магазину) виконавця/продавця, а також доставки замовнику/покупцю. Разом з тим, зміст п.1 договору містить таблицю переліку замовлених товарів, послуг, що надаються тощо, і ця таблиця містить лише зазначення вартості замовленого товару телевізора «Honda 22» в розмірі 5000 гривень, а також загальну ціну договору також в розмірі 5000 гривень, графа вартість послуги доставки замовленого товару, відповідно, порожня, а перелік інших послуг, які за змістом п.2 договору мали б надаватись замовнику/покупцю, та вартість таких послуг у вказаній таблиці взагалі відсутні. (а.с.25) В той же день 04 квітня 2015 року позивач сплатив відповідачу обумовлено вказаним вище договором кошти в повному обсязі, отримавши замовлений товар (а.с.10). Відтак, з вищевикладеного слідує висновок, що ціна договору в розмірі 5000 гривень (сума, яку фактично і сплатив позивач) утворена виключно вартістю замовленого товару. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що 04 квітня 2015 року він перебував за місцем свого проживання з позивачем, коли в двері подзвонили чоловік на імя [PERSON] та жінка на імя Ірина. Остання в ході бесіди повідомила позивачу та свідку про проведення відповідачем акції до 70-річчя Дня Перемоги у Великій Вітчизняній війні, під яку (акцію) підпадають позивач та свідок, як ветерани війни/військової служби. Акція полягала у можливості купівлі у відповідача побутової аудіо/відео техніки із суттєвою знижкою. Бажаючи прийняти участь в акції, позивач в той же день уклав з відповідачем договір, на підставі якого за 5000 гривень придбав телевізор, який за завірянням згаданої вище жінки, коштує 6000 гривень без акції. Сплативши 04 квітня 2015 року кошти, позивач отримав телевізор. Коли ж позивач дізнався про те, що цей телевізор коштує менше суми, яку він заплатив, він звернувся до відповідача разом зі свідком із проханням повернути переплату, у чому було відповідачем було відмовлено. (а.с.96-99) Як вбачається зі змісту наявних в матеріалах справи довідок, вартість придбаного позивачем у відповідача телевізора на час укладення спірного договору в магазинах України коливалась від 138 до 143 доларів США, що за курсом НБУ станом на 04 квітня 2015 року становило від 3244,38 до 3361,93 гривень (а.с.117-120). 20 квітня 2015 року позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою, в якій просив відповідача повернути йому переплачені кошти за придбаний телевізор, у відповідь на що 21 квітня 2015 року відповідач в письмовій формі відмовив з підстав пропуску 14-денного строку, вказав на належне виконання зі свого боку взятих на себе договірних зобовязань (а.с.7, 8). 14 травня 2015 року позивач звернувся Управління з питань захисту прав споживачів Департаменту споживчого ринку і сфери послуг Дніпропетровської міської ради, виклавши у своєму листі наведені вище обставини укладення сторонами спірного договору від 04 квітня 2015 року (а.с.9, 12). За наслідками розгляду вказаного звернення Управлінням з питань захисту прав споживачів Департаменту споживчого ринку і сфери послуг Дніпропетровської міської ради надіслано відповідачу припис №03/15 баз. №10/108 щодо задоволення вимог позивача про розірвання договору між сторонами та відшкодування вартості придбаного телевізора. Позивачу, в свою чергу, Управлінням 29 травня 2015 року направлено листа із розясненням можливості звернення до суду за захистом своїх прав. Відповідач же припис Управління з питань захисту прав споживачів Департаменту споживчого ринку і сфери послуг Дніпропетровської міської ради не виконав, заперечуючи правомірність викладених в ньому вимог. (а.с.13, 14-16) Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів». Так, відповідно до ст.ст.11, 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Згідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Положеннями ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст.698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов'язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов'язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Положеннями ст.700 ЦК України встановлено, що продавець зобов'язаний надати покупцеві необхідну і достовірну інформацію про товар, що пропонується до продажу. Інформація має відповідати вимогам закону та правилам роздрібної торгівлі щодо її змісту і способів надання. Якщо покупцеві не надано можливості негайно одержати повну і достовірну інформацію про товар у місці його продажу, а договір укладено, покупець має право в розумний строк відмовитися від договору, вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми і відшкодування збитків, а також моральної шкоди. Нормо ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно ст.1 п.19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію (будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб) для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. За змістом ст.ст.4, 15 ч.ч.1-3 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію, окрім іншого, повинна містити: назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції. Інформація про продукцію доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування. Продавець (виконавець), який реалізує продукцію, повинен обов'язково зазначати ціну кожної одиниці такої продукції або однієї категорії продукції та ціну однієї стандартної одиниці цієї продукції. У разі коли за одну ціну пропонується кілька товарів, робіт або послуг чи їх поєднання або якщо продавець (виконавець) надає споживачеві при реалізації однієї продукції право одержати іншу продукцію за зниженою ціною, до споживача доводиться інформація щодо змісту та вартості пропозиції та у разі пропонування товарів, робіт або послуг за одну ціну ціни таких товарів, робіт або послуг, взятих окремо. Частинами 4, 9 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що вживання понять «знижка» або «зменшена ціна» або будь-яких інших, аналогічних за значенням, дозволяється лише з додержанням певних умов, зокрема, якщо ціна продукції є нижчою від її звичайної ціни. Під час розгляду вимог споживача, що виникли з приводу надання йому недостовірної або неповної інформації про продукцію, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено заборону нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності договору як правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частинами 1, 3 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі. Згідно ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частина 1 ст.229 ЦК України встановлено, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Нормою ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; ціну продукції визначено неналежним чином. Згідно ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Нормою ст.23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі вказаних доказів фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, суд приходить до висновку, що в ході розгляду даної цивільної справи в судовому засіданні знайшли своє повне підтвердження заявлені позивачем факти порушення відповідачем прав першого як споживача. Такі порушення полягають у ненаданні відповідачем позивачу необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію (про надані в звязку із продажем товару послуги, дійсну вартість товару та всіх послуг окремо), що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору, і, як наслідок цього, укладення спірного договору від 04 квітня 2015 року. Належні докази отримання позивачем вказаної інформації в повному обсязі до моменту укладення договору в матеріалах справи відсутні, відповідачем не надані, а позивачем факт отримання такої інформації заперечується. Не вбачається отримання вказаної інформації і зі змісту спірного договору, оскільки, сторона відповідача наполягає на укладенні змішаного договору (містить в собі умови договору купівлі-продажу та надання послуг) та на оплаті позивачем окрім договору і додатково наданих у звязку із продажем товару послуг, сам договір містить посилання на начебто надання позивачу разом з проданим товаром низки послуг, однак, чіткий перелік таких послуг із посиланням на вартість кожної з них окремо в договорі відсутній, натомість вказана вартість проданого товару, яка є тотожною із загальною ціною договору, а за твердженнями позивача ніяких додаткових послуг він не замовляв. Крім того, порушення відповідачем прав позивача як споживача виявилось і у безпідставному використанні стороною відповідача поняття «знижка» при пропонуванні позивачу укласти спірний договір від 04 квітня 2015 року, оскільки визначена для позивача ціна товару, навіть після застосування так званої «знижки», виявилась значно більшою від звичайної ціни на цей товар станом на дату укладення спірного договору, чого позивач не знав і через свою довірливість не підозрював, а сама можливість купівлі товару зі знижкою, тобто нижче, ніж в інших продавців цього товару, і зумовила надання позивачем згоди на укладення спірного договору. Усі вищевикладені дії (вчинки), здійснені з боку відповідача, в своїй сукупності фактично ввели позивача в оману стосовно істотних обставин спірного договору, а саме його предмета (наявність/відсутність потреби оплачувати додаткові послуги) та ціни дійсної ціни придбаного ним у відповідача товару, наявності знижки на товар як переваги його купівлі саме у відповідача. При цьому, враховуючи встановлений судом з пояснень свідка та самого позивача характер та зміст дій, вчинених з боку відповідача для спонукання позивача укласти спірний договір, введення позивача в оману мало умисний характер. Отже, враховуючи що застосований з боку відповідача відносно позивача умисний обман виявився тим головним чинником, який обумовив надання позивачем згоди на здійснення спірного правочину, оформленого договором від 04 квітня 2015 року, на який в іншому випадку позивач не погодився б, а укладення правочину під впливом обману за змістом ст.230 ЦК України є достатньою підставою для визнання судом такого правочину недійсним, саме ж застосування обману, що зумовило вчинення правочину, є нечесною підприємницькою діяльністю, використання якої при вчиненні правочину також зумовлює його недійсність у відповідності до ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог в частині визнання спірного договору від 04 квітня 2015 року недійсним, а відтак і про необхідність задоволення позову в цій частині. Вирішуючи позовні вимоги про застосування правових наслідків недійсності правочину, суд вважає за можливе задовольнити такі вимоги лише частково шляхом застосування двосторонньої реституції до сторін внаслідок визнання судом недійсним з підстав, викладених абзацом вище, укладеного між сторонами 04 квітня 2015 року договору про надання послуг з підбору, комплектації, замовлення, доставки побутової техніки. Застосовуючи двосторонню реституцію, суд не вважає перешкодою для цього ту обставину, що придбаний у відповідача новий телевізор, внаслідок його використання позивачем з часу укладення спірного договору, наразі є таким, що був у вжитку, оскільки з огляду на підстави визнання правочину недійсним, обставини спірних правовідносин сторін, суд вважає справедливим, що саме відповідач має нести зумовлені його протиправними діями втрати. В той же час, будь-які підстави для стягнення з відповідача згідно ст.230 ч.2 ЦК України подвійного розміру збитків в сумі 10000 гривень в суду відсутні, оскільки вказаний розмір збитків позивач визначає шляхом множення на два ціни спірного договору, тобто сплаченої ним вартості придбаного у відповідача телевізора. Разом з тим, зі змісту норми ст.22 ч.2 ЦК України вбачається, що збитками у цивільно-правових відносинах є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відтак, оскільки взята позивачем за основу розрахунку подвійного розміру збитку сума не є збитками позивача в розумінні ст.22 ЦК України, а в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про завдання позивачу відповідачем будь-яких майнових збитків, в суду немає підстав для повного чи часткового задоволення позову в частині стягнення з відповідача на підставі ст.230 ч.2 ЦК України збитків. Не викликає в суду сумнівів заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди, яка виразилась у моральних стражданнях та переживаннях позивача з приводу порушення його прав споживача, введення позивача в оману відповідачем, внаслідок чого позивач дав згоду на укладення спірного договору, який є невигідним для нього економічно, а також полягає у необхідності витрачання позивачем свого часу та сил на звернення за захистом своїх прав до суду, що зумовило зміну звичного ритму життя та розпорядку дня позивача. Разом з тим, позивачем не надано будь-яких доказів, що обєктивно б свідчили про істотність заподіяної йому моральної шкоди і настання суттєвих негативних наслідків для її психологічного та/або фізичного стану. З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди такими, що з урахуванням вимог розумності та справедливості підлягають лише частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 500 гривень. Не приймає суд до уваги в якості підстави для задоволення позову посилання позивача на несправедливість умов спірного договору через наявність в ньому п.20, який фіксує домовленість сторін про регулювання правовідносин сторін, що виникли зі спірного договору, нормами Глави 63 ЦК України. Правова позиція суд ґрунтується на тому, що спірні правовідносини сторін дійсно регулюються в тому числі і нормами вказаної глави ЦК України, разом з цим п.20 спірного договору не містить вказівки, що до правовідносин сторін не можуть застосовуватись інші нормативно-правові акти, а відтак положення згаданого пункту договору жодним чином не обмежують прав позивача, як споживача, а отже наявність п.20 у спірному договорі не може тлумачитись як несправедлива умова згідно ст.18 ч.3 п.14 Закону України «Про захист прав споживачів». Помилковими також є і судження позивача про удаваність спірного договору як правочину внаслідок намагання відповідача приховати договір купівлі-продажу під виглядом договору про надання послуг. Така оцінка судом тверджень позивача заснована на тому, що, як вбачається з наведеним судом вище норм ст.ст.627, 628, 655, 698, 901 ЦК України, сторони цивільних правовідносин мають право укласти змішаний договір, тобто договір, який містить в собі елементи різних договорів, зокрема договору купівлі-продажу та договору про надання послуг, що фактично і було здійснено сторонами по справі. Крім того, удаваність правочину за змістом ст.235 ЦК України може мати місце лише за умови обопільного наміру обох сторін договору приховати фактично вчинений ними договір, тобто за умови розуміння та бажання обох сторін договору приховати фактично укладений договір під виглядом іншого. В той же час, сам позивач наявність такого наміру в себе заперечує, а зі змісту положень спірного договору, текст якого підготовлено відповідачем, наявність наміру приховати вчинення договору купівлі-продажу не вбачається і у відповідача, оскільки такий договір містить безпосередні посилання на оплату позивачем відповідачу вартості переданого відповідачем у власність позивача товару, що і є основними умовами договору купівлі-продажу. Хибним є посилання сторони відповідача на регулювання спірних правовідносин нормами ст.712 ЦК України, оскільки між сторонами відсутні договірні правовідносини поставки, бо предметом договору є товар, який призначений для задоволення особистих потреб позивача, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову шляхом визнання спірного договору недійсним, застосовування двосторонньої реституції та часткового відшкодування позивачу за рахунок відповідач моральної шкоди в сумі 500 гривень. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, а також звільнення позивача на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» від сплати судового збору, вважає за необхідне судові витрати по даній справі у вигляді судового збору в розмірі 730,8 гривень стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved