Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

05 червня 2014 року [PERSON] звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати (а.с. 2-4). 13 серпня 2014 року позивач уточнив свої позовні вимоги (а.с.40-41). Позивач просить суд: - стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Чорноморгідробуд» в місті Одесі на його користь невиплачену при звільненні заробітну платню (липень, серпень, вересень, жовтень, листопад 2013 року), компенсацію за невикористану відпустку за період 2011-2013 років, компенсацію за відрядження у місто Миколаїв у розмірі 40000,00 гривень; моральну шкоду у розмірі 10000,00 гривень, витрати на правову допомогу у розмірі 4000,00 гривень. Позивач, будучи повідомленим про день та час слухання справи, в судове засідання не з'явився. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити та пояснила, що позивач [PERSON] з 01 листопада 2011 року до 20 листопада 2013 року працював на посаді машиніста копра у відокремленому підрозділі «Будівельного управління «Чорноморгідробуд» Товариства з додатковою відповідальністю «Чорноморгідробуд» у місті Іллічівську Одеської області. Фактично на підприємстві він працював з 08 липня 2003 року, підприємство декілька раз реорганізовувалось та змінювало назву, та він залишався працювати. 20 листопада 2013 року за особистим бажання він звільнився з роботи у відповідача. Але розрахунок по заробітної платі з ним не було проведено за вини відповідача. Представник відповідача Туренко О.Б. позовні вимоги визнав частково, та пояснив в судовому засіданні та письмових поясненнях (а.с.43 - 45), що позивач дійсно працював на у відокремленому підрозділі БУ «Чорноморбуд» ТОВ «Чорноморгідробуд» з 01.11.2011 р. до 20.11.2013р. та звільнився за згодою сторін відповідно до наказу № 93-к на підставі статті 36 п.1 КЗоП України. Відповідно до приказу № 116/П від 26.11.2012 року була встановлена почасова оплата праці в розмірі 25,00 грн. за годину. З липня по вересень 2013 року відпрацював 582 години (липень - 27 днів - 208 годин; серпень 27 днів - 208 годин; вересень - 21 день -166 годин). У жовтні та листопаді 2013 року роботи на підприємстві не проводились, тому і оплата не нараховувалась. Таким чином, відповідач визнав заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] у розмірі 14 550,00 грн. Відповідач визнав заборгованість перед [PERSON] за відпустку у розмірі 3059,17 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2 292, 02 грн. Загальна сума, яка повинна бути стягнута з відповідача, він вважає, складає 19 901, 19 грн. Визнав частково моральну шкоду та згодні відшкодувати позивачеві 2000,00 грн. Не визнали необхідність стягнення витрат на правову допомогу, посилаючись на її не обґрунтованість. В подальшому, в судовому засіданні представник позивача визнав, що наказ № 116/П від 26 листопада 2012 року «Про оплату праці», який встановлював погодинну оплату праці в розмірі 25,00 грн. на годину не відповідає вимогам законодавства. Але додаткові розрахунки по заборгованості по заробітній платі та виплатам по відрядженню у місто Миколаїв позивачем суду не надав, посилаючись на відсутність документів, які вилучені правоохоронними органами. Третя особа [PERSON], будучи повідомленим про день та час слухання справи в встановленому законом порядку (а.с. 31, 33, 63,66) до судового засідання не з'явився. Заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені слідуючи факти та правовідносини. Сторони визнали, що позивач [PERSON] з 01 листопада 2011 року до 20 листопада 2013 року працював на посаді машиніста копра у Відокремленому підрозділі «Будівельного управління «Чорноморбуд» ТДВ Чорноморгідробуд» в місті Одеса, що підтверджується копією наказу № 2-к від 01.11.2011р. та копією наказу № 93-к від 20.11.2013 р. копією трудової книжки (а.с. 6-7, 8, 9). Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін на інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідач в обґрунтування свої заперечень по заборгованості по заробітній платі перед [PERSON], достовірного розрахунку такої заборгованості не надав, а усно повідомив суд, що не має можливості зробити такий розрахунок у зв'язку з тим, що всі документи вилучено правовстановлюючими органами міста Миколаїв. Але доказів, що цей факт має місто суду не надав. Судом було задоволено клопотання представника позивача про витребування у відповідача доказів (а.с. 57 - 59) оригіналів приказу № 116/П від 26 листопада 2012 року «Про оплату праці» та документів на підставі яких його було ухвалено. Але відповідач документів не надав, а в судовому засіданні визнав, що вказаний наказ не відповідає вимогам законодавства та не є чинним. Тому суд не може прийняти до уваги, як доказ розміру середньої заробітної плати, довідку № 502/03 від 31.03.14р (а.с. 10). Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому на підприємстві, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган у всякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану суму. Позивач звертався до відповідача з вимогою про сплату заборгованості (а.с. 13). Але, відповідач відмовляв провести таку розрахунок з мотивів того, що на підприємстві не ведуться роботи, та не має грошей для погашення заборгованості. Цей факт сторони визнали в суді. Крім того, позивач за захистом своїх прав звертався до територіальної Державної інспекції України з питань праці в Одеської області (а.с. 14-15). На підставі вищезазначеного суд приходить до наступних висновків: Між сторонами в наявності спір про розмір сум, належних позивачу [PERSON] В підтвердження,свої вимог позивач посилається на докази на а.с. 8, 9, 13, 14-15. Вказані докази свідчать про те, що позивач приймав заходи щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, однак у нього виникли перешкоди, пов'язані з тим, що відповідач своєю поведінкою унеможливив отримання грошей. Не надано розрахунок і у цьому судовому процесі, тоді як статті 49, 86, 90, 94, 97, 110, 113 КЗпП України, пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зобов'язує відповідача здійснити розрахунок та надати докази у його підтвердження. Крім того, суд бере до уваги то, що відповідач в своїх доводах посилається на наказ № 116/П від 26 листопада 2012 року «Про оплату праці», який не відповідає закону та не може бути покладеним в обґрунтування позиції відповідача. Суд позбавлений можливості здійснити розрахунок заборгованості, так як відповідач не надав відомості щодо роботи і розміру оплати праці за спірний період, які повинен бути встановлено відповідно до вимог статей 49, 97 КЗпП України. А тому суд бере за основу дані, вказані позивачем в позовної заяві, які не були спростовані відповідачем. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у відповідача (роботодавця) не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченою статтею 117 КЗпП України. З урахуванням статті 237-1 пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10 000, 00 гривень. При цьому суд бере що уваги ті факти, що відповідач хоча частково, але визнав свою провину в спричинені моральної шкоди та погодився її частково компенсувати; а також той факт, що відповідач має на утриманні неповнолітню дитини (а.с. 16, 17) на користь якої сплачує аліменти, а за вини відповідача у нього накопичилась заборгованість по виплаті аліментів; а також той факт, що позивач мешкає в гуртожитку, який належить позивачеві, за проживання в якому необхідно сплачувати гроші відповідачу, Відносно вимог про сплату за надання правової допомоги, необхідність отримання якої виникла з вини відповідача, то вона підлягає задоволенню. Так з матеріалів справи убачається, що позивач звернувся за наданням правової допомоги до адвоката Ради адвокатів Одеської області [PERSON], з якою у нього було укладено договір про надання правової допомоги у вигляді надання консультацій, складання позовної заяви, представництва в суді (а.с. 20-21). У зв'язку з чим, позивач сплатив послуги адвоката в суму 4000, 00 грн., що підтверджується оригіналом квитанції (а.с. 19). Відповідно до ст.ст.84, 88 ЦПК України, та ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 р. № 23-рп/2009 висловлена правова позиція щодо правової допомоги, згідно з якою правова допомога є багатоаспектною і включає, крім інших її видів, також представництво в судах. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки судові витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. При цьому суд бере до уваги то факт, що відповідачем не надано суду ніяких доказів на спростування вимог позивача зі сторони відповідача, а також, що відповідач фактично визнав свою вину по невиплаті заробітної плати позивачу [PERSON]. На підставі статей 4 - 6 Закону України «Про судовий збір» статті 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243.60 грн. на користь держави.

Outcome: approved