Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

05 листопада 2014 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області за позовом до [PERSON] (остання змінила прізвище на «Михальчук» внаслідок розірвання шлюбу), третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори, про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що 09 квітня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки, згідно з яким Позивач подарував, а Відповідач отримав у дар земельну ділянку, розміром 0,1218 га, кадастровий номер 3222486601:01:21:0003, цільове призначення земельної ділянки будівництво та обслуговування жилого будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Тарасівка, вул. Н. Олійніченко. Договір дарування земельної ділянки посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за № 1-560. Як зазначив Позивач, при укладенні спірного договору дарування земельної ділянки між ним та Відповідачем було досягнуто певних усних домовленостей, а саме: [PERSON] проявила своє волевиявлення щодо надання йому матеріальної та психологічної допомоги. Фактично, на думку Позивача, з юридичної точки зору домовленості між ним та Відповідачем становили намір укладення двостороннього договору довічного утримання, за яким він погодився б передати Відповідачу у власність належну йому земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Тарасівка, вул. Н. Олійніченко, взамін чого набувач [PERSON] зобовязувалася б забезпечувати його утримання та доглядом довічно. Таким чином, укладений спірний договір дарування земельної ділянки порушує права Позивача, оскільки в силу похилого віку і за станом здоровя, укладаючи з [PERSON] зазначений договір він мав на меті відчуження на користь останньої земельної ділянки лише за умови довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, спірний договір не був би укладений. Тобто, укладаючи договір дарування землі, Позивач помилявся стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цього правочину, прав та обовязків сторін, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого Відповідач зобовязувалась здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до останньої лише після смерті Позивача. Крім того, фактичної передачі земельної ділянки не відбулось, після укладення спірного договору Позивач і надалі продовжував користуватися земельною ділянкою, звіз на земельну ділянку частину будівельних матеріалів тощо. Позивач просив суд визнати недійним договір дарування земельної ділянки, розміром 0,1218 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Тарасівка, вул. Н. Олійніченко, укладений 09 квітня 2008 року та посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі № 1-560. В судовому засіданні Позивач підтримав заявлені позовні вимоги. Надаючи пояснення зазначив, що не збирався дарувати вищезазначену земельну ділянку, по суті мав намір укласти договір довічного утримання. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що на даний момент [PERSON] не позбавлений можливості використовувати спірну земельну ділянку для власних потреб. Звернула увагу суду на те, що державним нотаріусом було розяснено правову природу договору та наслідки його укладення. Третя особа в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена, причини неявки суду не відомі. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог з наступних підстав. У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1)\~неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2)\~неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3)\~свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6)\~справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, 09 квітня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки, згідно з яким позивач подарував, а відповідач отримав у дар земельну ділянку, розміром 0,1218 га, кадастровий номер 3222486601:01:21:0003, цільове призначення земельної ділянки будівництво та обслуговування жилого будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Тарасівка, вул. Н. Олійніченко. Договір дарування земельної ділянки посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за № 1-560. Чинне законодавство України (ст.202 ЦК України) під правочином розуміє дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Під природою правочину слід розуміти юридичну природу того чи іншого правочину, тобто основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам цього виду. Відповідно до ч.1\~ст. 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов?язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з нормою ч.2\~ст. 717 ЦК України\~договір дарування є безоплатним, тобто ніякого зустрічного задоволення дарувальник від обдарованого не отримує, встановлення будь-якого зобовязання обдарованого на користь дарувальника перетворює дарування в інший договір, тобто дарувальник не вправі вимагати від обдарованого будь-яких зустрічних дій майнового характеру. Згідно з приписами ч.3\~ст. 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. \~Відповідно до \~ст. 215 ЦК України підставою\~недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1\~ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Помилка\~це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Під помилкою, що має істотне значення\~ЦК України\~розуміє помилку в характері (природі) правочину. А природою правочину слід вважати юридичну природу того чи іншого правочину, тобто основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам такого виду. Пунктом 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 року №9\~визначено обставини, щодо яких помилилася сторона, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, які вчиняються під впливом помилки належать до оспорюваних правочинів, а тому наявність помилки повинна бути доведена особою, яка діяла під її впливом. Правочини, вчинені під впливом помилки, що має істотне значення, є недійсними, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч.3\~ст.203 ЦК України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідає її зовнішньому прояву\~волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. У\~ст. 627 ЦК України\~закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У преамбулі договору дарування від 09.04.2008 року зазначено, що, укладаючи цей договір, сторони діяли добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними договір (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину). Згідно п. 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої\~Наказом Міністерства Юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5, чинної в день вчинення оспорюваного правочину, нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних\~\~намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом\~\~однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується\~\~нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково\~\~розуміє\~\~значення,\~\~умови\~\~правочину\~\~та\~\~його\~\~правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Таким чином, суд вважає, що, підписуючи договір дарування земельної ділянки, Позивач не міг не зауважити, що підписує саме договір дарування, враховуючи зміст договору та роз?яснення нотаріуса щодо змісту та правових наслідків укладення договору. \~Згідно вимог ч. 3\~ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.\~\~ \~Згідно\~ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст. ст.\~58,\~59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.\~\~\~\~\~\~ Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний договір, він помилявся до обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи договору, укладеного між ним та Відповідачем. В ході розгляду справи Позивачем не зазначено та доведено належними доказами про досягнуті домовленості сторін щодо істотних умов договору довічного утримання, зокрема, про предмет та оцінку матеріального забезпечення відчужувачів, а також про вид та обсяг утримання (та) або догляду.\~\~ Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст.1 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови задоволення позову. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15,\~16,\~203,\~229 Цивільного кодексу України, та,

Outcome: dismissed