Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

07.08.2020 року позивач [PERSON] звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У своїй позовній заяві зазначив, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15.03.2018 року за його позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області частково задоволені його позовні вимоги, стягнуто на його користь вихідну допомогу у розмірі 17950,14 грн. та середні заробіток за час затримки з 04.07.2017 року по 15.03.2018 року в сумі 53551,43 грн. 16.03.2020 року постановою Полтавського апеляційного суду рішення суду першої інстанції залишено без змін, 07.05.2020 року відповідач у справі виконав рішення суду. Просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 160 055,95 грн. за період з 16.03.2018 року по 07.05.2020 року (535 робочих днів х 299,17 середньоденна заробітна плата). Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 09.09.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 13.10.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якій просили у позовних вимогах відмовити, посилаючись, що виплата позивачу розміру вихідної допомоги була присуджена рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15.03.2018 року, яке набуло законної сили 16.03.2020 за наслідками нового апеляційного перегляду спору про розмір сум, належних позивачу при звільненні. Цим рішенням частково задоволені вимоги позивача про стягнення вихідної допомоги, а також стягнуто середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в період з 04.07.2017 по 15.03.2018 року у розмірі 53551,43 грн. Тобто обов`язок відповідача із виконання рішення суду настало тільки після 16.03.2020. Фактичне добровільне виконання рішення суду здійснене відповідачем у травні 2020 року. Крім того, вказував на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідач зазначив, що період простроченої виплати заборгованості з 04.07.2017 року по 07.05.2020 року (2 роки 10 місяців 3 дні) був зумовлений тривалим розглядом судами справи № 554/5594/17. Сума невиплаченої вихідної допомоги є майже у 12 разів меншою від розміру середнього заробітку, розрахованого позивачем, що становить 213607,8 грн. (53551,43+160055,95 грн.) За даними Національного Банку України середньозважені ставки за кредитами для домогосподарств упродовж 2017-2020 рр. трималися на рівні близькому до 32% річних. Тому, вважають, що майнові втрати позивача за затримку розрахунку виплати вихідної допомоги у період з 04.07.2017 по 07.05.2020 (2,83 р. ) не перевищили б 16 255,65 грн. (17950,14 х 32% х 2,83 р.). У зв`язку з цим, виходячи з засад справедливості, пропорційності, фактичне виконання рішення суду, яким сплачено середній заробіток за час затримки у розмірі 53 551,43 грн., відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 38-43). Позивач надав 28.10.2020 відповідь на відзив, вказавши, що доводи відповідача є незаконними, необґрунтованими, оскільки після звільнення він зразу звернувся до суду за захистом свої порушених прав, а саме сплаті всіх належних йому сум при звільненні (а.с.44-49). Відповідач 04.11.2020 року надав заперечення до суду, в яких зазначив, що задоволення позовних вимог позивача призведе до того, що до відповідача будуть застосовані санкції фінансового характеру за реалізацію його законного права на оскарження рішення суду у справі № 554/5594/17, що буде суперечити принципу справедливості та співмірності. Позивач у судовому засіданні просив позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві. Представник позивача у судове засідання не з`явився, просив відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку з перебування представника у відпустці. Враховуючи, те що справа тривалий час перебуває у провадженні суду, а також те, що відповідач скористався своїм процесуальним правом на надання заяв по суті позовних вимог, а також те, що судом заслухані усні пояснення представника відповідача у судовому засіданні 17.02.2021 року, який просив у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та у запереченні, суд ухвалив провести судовий розгляд у відсутність представника відповідача. Суд, вислухавши позивача, дослідивши докази в їх сукупності, прийшов до такого висновку. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1 ст. 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15.03.2018 року у справі № 554/5594/17 позов [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області про стягнення вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час затримки та відшкодування моральної шкоди задоволений частково, стягнуто на його користь вихідну допомогу у розмірі 17950,14 грн. та середні заробіток за час затримки з 04.07.2017 року по 15.03.2018 року в сумі 53551,43 грн. В задоволенні інших вимог позивачу відмовлено ( а.с.23-28). Вказане рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15.03.2018 року постановою Апеляційного суду Полтавського області від 23.05.2018 року скасоване та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] у справі № 554/5594/17 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області відмовлено (а.с. 60-61). Постановою Верховного Суд від 22.01.2020 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, постанову Апеляційного суду Полтавського області від 23.05.2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційної інстанції (а.с.55-59). Постановою Полтавського апеляційного суду від 16.03.2020 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15.03.2018 року залишено без змін (а.с.62-64). На виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15.03.2018 року, яке набрало чинності 16.03.2020 року згідно постанови Полтавського апеляційного суду, у травні 2020 року позивачу [PERSON] відповідачем Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області перераховано вихідну допомогу у розмірі 17950,14 грн., що після сплати податків та обов`язкових платежів склало 14449,86 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 06.05.2020 № 889 (а.с 43), та середній заробіток за затримку розрахунку в період з 04.07.2017 по 15.03.2018 року у розмірі 53551,43 грн., що згідно платіжного доручення від 06.05.2020 року № 890 після сплати податків та обов`язкових платежів склало 43108,90 грн. (а.с. 42). Отже, сторонами не оспорюється, що 07.05.2020 року відповідачем здійснено сплату [PERSON] заборгованості по вихідній допомозі при звільненні та середній заробіток за затримку розрахунку в період з 04.07.2017 по 15.03.2018 року. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, умовою настання відповідальності, передбаченою ст. 117 КЗпП України є невиплата з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Факт такої невиплати встановлено рішенням суду першої інстанції від 15.03.2018 року, яке набрало законної сили 16.03.2020 року. Факт повного розрахунку з позивачем лише 07.05.2020 року підтверджується наявними у справі доказами та фактично визнається відповідачем. Доводи відповідача щодо необхідності застосування судом принципів співмірності та справедливості, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з обставин справи є обґрунтованими виходячи з такого. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11.11.2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31.05.2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного суду в постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц відійшла від правового висновку Верховного Суду України, висловленій у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, щодо чинників від яких залежить право суду зменшити розмір середнього заробітку. Зокрема вказала, що застосовуючи право на зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суду необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. При цьому зазначила, що право на зменшення у суду є незалежно від обсягу задоволених вимог працівника. З встановлених обставин справи, вбачається, що причиною неповного розрахунку з позивачем при звільнені став спір щодо наявності підстав щодо виплати вихідної допомоги при звільнені. Тривалість вирішення даного спору залежала від дій обох сторін. Результатом вирішення спору стало судове рішення, яким вимоги позивача були задоволені частково. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки при звільненні, суд бере до уваги вказаний вище висновок Великої Палати. Як вбачається, позивачу був сплачений відповідно до рішення суду середній заробіток за час затримки при звільнення за період з 04.07.2017 по 15.03.2018 року у розмірі 53551,43 грн. Отже, суд приходить до висновку, що визначений позивачем додатково розмір про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.03.2018 року по 07.05.2020 року у сумі 160 055,95 грн. є непропорційним та несправедливим щодо відповідача, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. Крім того, за таких обставин, стягнення відшкодування у визначеному судом першої інстанції розмірі, втратить свій компенсаційний характер. Суд бере до уваги, що фактично спір щодо виплати вихідної допомоги [PERSON] обумовлено діями керівництва, з яким позивач перебував у трудових відносинах та обіймав посаду начальника відділу кадрової та юридичної роботи. Правонаступником вказаного Фонду шляхом реорганізації припинено юридичну особу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України у Полтавській області, яке приєднане до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування. Водночас, позивач [PERSON] , відмовився від запропонованої відповідачем посади головного спеціаліста відділу юридичної роботи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування, та згідно його заяви був звільнений з 04.07.2017 року відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених додаткове стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а також тривалим судовим розглядом справи № 554/5594/17, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 53551,43 грн., які були сплачені відповідачем. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача підлягає зменшенню до вказаного розміру. З урахуванням того, що сума середнього заробітку у розмірі 53551,43 грн. була сплачена відповідачем, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed