Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

05 жовтня 2015 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулись позивачі [PERSON] та [PERSON] із позовом до [PERSON], в обґрунтування якого послались на те, що їм на праві спільної сумісної власності належить квартира №147 в будинку №97 «Б» по вулиці Юрія Савченка в місті Дніпропетровську, де на теперішній час зареєстроване місце проживання відповідача, який з 1997 року в квартирі не проживає, виїхав для постійного проживання до Російської Федерації. Відповідач [PERSON] в добровільному порядку відмовляється знятись з реєстрації. Позивачам доводиться платити комунальні платежі за зареєстрованого відповідача. У звязку з порушенням їх прав, як власників, позивачі просять суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування вказаним житловим приміщенням. (а.с.2-4) В судовому засіданні позивачка [PERSON], яка діє також на підставі довіреності в інтересах [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, позов просила задовольнити. (а.с.24-26) Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин суд вважає за можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України (а.с.21-23). Вислухавши пояснення позивачки та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, про обґрунтованість позовних вимог, з наступних підстав. Позивачам на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09 грудня 1996 року на праві спільної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва, виданого згідно з розпорядженням від 09 грудня 1996 року №5/1113-96, зареєстрованого в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі за №\~99 п-113 (а.с. 9) Таким чином позивачі на цей час є єдиними власниками квартири [ADDRESS]. Згідно довідки КП «Житлове господарство Кіровського району» Дніпропетровської міської ради №\~6637 від 29 вересня 2015 року за вказаною адресою зареєстровані позивачка [PERSON], її син позивач [PERSON] та відповідач [PERSON]А.(а.с.\~13). Факт реєстрації [PERSON] за цією адресою також підтверджується відповіддю адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області (а.с. 23). При цьому, як з'ясовано судом з пояснень позивачки, відповідач не проживає за вказаною адресою ще з 1997 року. Окрім пояснень позивачки, вказане також підтверджується актами немешкання та відсутності особистих речей від 12 травня 2015 року та від 28 вересня 2015 року, в якому мешканці будинку №97-б по вул. Юрія Савченко у м. Дніпропетровську, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтверджують факт, що [PERSON] с 1997 року по даний час у квартирі [ADDRESS] фактично не мешкає, особисті речі відповідача відсутні, спальних місць та інших ознак, які б вказували о фактичному мешканні відповідача за вказаною адресою відсутні. (а.с.11-12) Зі слів позивачки відповідач ухиляється від вчинення дій, необхідних для зняття його з реєстрації у вказаному вище житловому приміщенні. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність спору між сторонами. Згідно ст.\~41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст.\~317,\~319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права и обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.\~2 ст.\~409 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до норми ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Таким чином, оскільки відповідач не проживає в квартирі позивачів з 1997 року, його місцезнаходження не відомо, він не вчиняє дій, необхідних для зняття його з реєстрації за цією адресою, що порушує право позивачів як власників, при цьому відсутні підстави вважати, що між сторонами є будь-які домовленості про продовження права відповідача користуватись житловим приміщенням при його відсутності в ньому понад один рік, суд приходить до висновку, що заявлені позивачами вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та враховуючи волевиявлення позивачки щодо відсутності необхідності стягувати з відповідача сплачений позивачами судовий збір, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: approved