Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

05 січня 2021 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 вересня 2006 року задоволено цивільний позов та стягнуто з [PERSON] в його користь 69 036,00 гривень завданої матеріальної шкоди. Станом на 20 грудня 2019 року заборгованість відповідач не погасив, рішення суду залишається не виконаним. Статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї норми поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбаченого договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань, в тому числі і зобов`язання, що виникають з судових рішень. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Враховуючи наявність рішення суду про стягнення заборгованості з відповідача, доведеним та беззаперечним є факт наявності боргових зобов`язань відповідача перед позивачем. Тож, з дня наступного після набрання рішенням законної сили і до його повного виконання, є періодом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду. За розрахунками позивача, за період з 20 грудня 2016 року по 20 грудня 2019 року сума 3% річних становить 6 213,00 гривень, інфляційні втрати - 21 588,73 грн. На підставі наведеного позивач просить стягнути з [PERSON] в свою користь 6213,00 гривень 3% річних за період з 20 грудня 2016 року по 20 грудня 2019 року та 21 588,73 гривень інфляційного збільшення боргу за несвоєчасне виконання зобов`язання, встановленого рішенням суду, а всього 27 801,73 гривень, а також здійснити розподіл судових витрат. Ухвалою судді від 17 лютого 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, відповідачу запропоновано подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. Станом на день розгляду справи відзив на позов від відповідача до Луцького міськрайонного суду Волинської області не надійшов. Позивач в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав, надав згоду на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, зокрема, через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, відзиву на позов не подав та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 вересня 2006 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. 190 ч. 2, ст. 190 ч.3, ст. 358 ч. 2, ст. 258 ч. 3 КК України. На підставі ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань остаточно визначено до відбуття [PERSON] 5 років позбавлення волі. Крім того цим вироком частково задоволено цивільні позови потерпілих [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] 69 036, 00 гривень завданої матеріальної шкоди (а.с. 18-21). Постановою старшого державного виконавця Кравчука С.В. ДВС у м. Луцьку від 12 січня 2007 року виконавчий лист про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] 69 036,00 гривень завданої матеріальної шкоди повернуто стягувачу без виконання (а.с. 23). Пред`являючи даний позов, позивач зазначив, що станом на 20 грудня 2019 року заборгованість відповідач не погасив, рішення суду залишається не виконаним, що зумовлює необхідність захисту його порушених прав. Частина 1 ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначеного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Крім того, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, про те, що до правовідносин, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання у позивача виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, оскільки таке прострочення є триваючим правопорушенням, то, право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання і до моменту його фактичного виконання. Установивши, що відповідач [PERSON] не виконав вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 вересня 2006 року, який набрав законної сили, зокрема, в частині стягнення з нього в користь [PERSON] 69 036,00 гривень завданої матеріальної шкоди, суд дійшов висновку, що невиконання зазначеного рішення суду зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України та про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] трьох процентів річних від суми боргу та інфляційних втрат. Суд враховує представлений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, здійснений за період з 20 грудня 2016 року по 20 грудня 2019 рік, відповідно до якого сума 3% річних на суму боргу відповідача становить 6 213,00 гривень, інфляційні втрати - 21 588,73 гривень. Також суд враховує, що здійснений позивачем розрахунок відповідач не заперечив та документально не спростував. З наведених мотивів суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі. Крім того, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід також стягнути суму сплаченого судового збору у розмірі 908 грн.

Outcome: approved