Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

05.07.2021 р. позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Провадження у справі відкрито 09.07.2021 р. у порядку загального позовного провадження. Справу призначено до розгляду 09.08.2021 р. Короткий зміст вимог позовної заяви Позовні вимоги позивач обґрунтовував наступним. Він є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстру правочинів. Відповідачі зареєстровані у вказаному будинку за його згодою, але з лютого 2010 р. за вказаною адресою не мешкають. Він має продати будинок, але реєстрація відповідачів заважає це зробити. Посилаючись на положення ст. 150 ЖК, просить визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] такими що втратили право користування зазначеним приміщенням, зобов`язавши їх провести перереєстрацію адреси свого помешкання, а в разі невиконання ними цього зобов`язання, з метою захисту прав, свобод та інтересів позивача визначити у рішенні спосіб зняття відповідачів із реєстрації за адресою розташування домоволодіння позивача Реєстраційною службою Великоновосілківської селищної ради Волноваського району. Позиція відповідача Відповідачі відзив не надали. Процедура судового розгляду Сторони та третя особа, повідомлені в установленому порядку про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 34,35,36), у судове засідання не з`явились, позивач та представник третьої особи надали до суду заяви, у якій просили справу розглядати у їх відсутність, позивач вказав, що на заявлених позовних вимогах наполягає (а.с. 30), представник третьої особи вирішення справи залишив на розсуд суду (а.с. 37). Відповідачі доказів поважності причин неявки у судове засідання не надали, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило. просила відмовити у задоволенні таких. Суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін та третьої особи відповідно до поданих заяв позивачем та третьою особою та без участі відповідачів, визнаючи причину їх неявки до суду неповажною та беручи до уваги, що у справі достатньо доказів про права та взаємовідносини її учасників, що робить можливим прийняття повного, законного та обґрунтованого рішення по вказаному провадженню, відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є матір`ю позивача, а відповідачі по справі це колишня дружина та син позивача. Дружина проживає у м. Донецьку давно, а син [PERSON] іноді приїжджає у село, живе то у Запоріжжі, то у Києві, у селі проживає то у бабусі, то колись років з 2 тому два тижні проживав у батька по [ADDRESS] , але точного часу свідок не зазначила. Фактичні обставини, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено наступне. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю Великоновосілківської селищної ради Великоновосілківського району Донецької області від 08.07.2021 р. (а.с. 23). Як вбачається з рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 31.07.2006 р. по справі № 2-640/06 р. [PERSON] та [PERSON] з 20.11.1999 року перебували у шлюбі, шлюб розірвано вказаним рішенням 31.07.2006 р. Відповідач [PERSON] є спільною дитиною позивача по даному судовому провадженню [PERSON] та відповідача по даному судовому провадженню [PERSON] (а.с. 15). Докази зворотнього сторонами не надані. 15.10.2004 р. між [PERSON] та позивачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу жилого будинку, розташованого в [ADDRESS] (а.с. 7-8). Даний правочин зареєстровано 15.11.2004 р. (а.с. 10). Вказане дає підстави суду зробити висновок у межах встановлених судом фактичних обставин справи, що житловий будинок [ADDRESS] придбаний позивачем та відповідачем у період перебування у шлюбі, даних про поділ майна подружжя, а саме даного будинку, а також інших даних щодо припинення права власності відповідача [PERSON] на вказаний будинок, суду не надано. У матеріалах справи є звернення позивача до [PERSON] та [PERSON] (без зазначення прізвища осіб), з вимогою про проведення ними перереєстрації свого помешкання, на вказаних листах є відмітки про їх отримання сторонніми особами (а.с. 16-17), але будь-яких даних про направлення вказаних листів саме відповідачам по справі, отримання вказаних листів особисто ними, суду не надано. Згідно довідки, виданої виконкомом Великоновосілківської селищної ради від 05.05.2021 р., [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 2013 р. по теперішній час за даною адресою не проживає (а.с. 18). Як вбачається з довідки, виданої виконкомом Великоновосілківської селищної ради від 05.07.2021 р., [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , з 2010 р. по теперішній час за даною адресою не проживають (а.с. 20). Вказані документи містять розбіжності у датах, з яких посадовими особами встановлено факт не проживання відповідачів за адресою: [ADDRESS] , довідка від 05.07.2021 р. містить дані, що дана на підставі по господарських книг Старомайорської сільської ради, але інформація, яка міститься в по господарських книгах, не містить та не може містити інформацію стосовно не проживання осіб за вказаною адресою. Тобто, вказані довідки не містять належних та допустимих даних, на підставі яких доказів посадовими особами селищної ради встановлено факт не проживання відповідачів з 2010 р. (довідка від 05.07.21 р.) та з 2013 р. (довідка від 05.05.2021 р.) за зазначеною адресою, що викликає сумніви у дійсності інформації, зазначеної в даних довідках та об`єктивності дій посадових осіб під час складання таких документів. З огляду на наведене, суд визнає дані докази недопустимими, як такі, що отримані з порушенням порядку їх надання. Як вбачається з акту від 05.07.2021 р., складеному у с. Старомайорське комісією у складі Хромій О.І. - секретар Великоновосілківської селищної ради, Сігалова О.А. - інспектор відділу організаційної роботи, документування та контролю селищної ради, Мухаркіною О.В. - інспектор відділу організації роботи, документування та контролю селищної ради, комісією було опитано свідків [PERSON] , [PERSON] та при обстежені виявлено, що [PERSON] та [PERSON] дійсно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але з 2010 р. по теперішній час за даною адресою не проживають (а.с. 19). Суд зазначає, що зі вказаного доказу також не відомо, з яких даних встановлено факт не проживання відповідачів за зазначеною в ньому адресою з 2010 року, будь-які пояснення сусідів відсутні (суду не надані), будь які дані, що комісією було проведено обстеження даного будинку та виявлено чи не виявлено особисті речі відповідачів, також відсутні. Тобто, вказаний доказ також викликає сумнів суду з приводу його достовірності та допустимості. Оцінюючи показання свідка [PERSON] , суд зазначає, що на висновки суду, враховуючи, що [PERSON] є співвласником будинку, зазначеного у позові, вони не впливають. Щодо відомостей про не проживання відповідача [PERSON] за адресою, вказаною у позовній заяві, суд зазначає, що з огляду на інші докази, не можна вважати такі показання достатніми для позбавлення відповідача [PERSON] права користування будинком, у якому він зареєстрований. Інші докази сторонами не надані. Мотиви, з яких виходить суд і застосовані норми права Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести той факт, що він є єдиним власником нерухомого майна, а також відсутності відповідачів понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. 01.01.2004 р. набув чинності Сімейний кодекс України. Нерухоме майно - житловий будинок [ADDRESS] (адреса зазначена зі змінами на час розгляду справи) був придбаний позивачем у період перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON] - 15.10.2004 р., право власності виникло на вказаний будинок у покупця з дати реєстрації, тобто з 15.10.2004 р. За таких обставин, до вказаних правовідносин також застосовуються положення Сімейного кодексу України. Статтею 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною 1 ст. 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до положень ч. 1 ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як вбачається зі ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч.1). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч. 3). Статтею 68 Сімейного кодексу України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Таким чином, враховуючи фактично встановлені обставини та дані законодавчі норми, суд прийшов до висновку, що житловий будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю позивача та відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] має право на розпоряджання та користування своєю власністю, її право є непорушним та не підлягає будь-яким обмеженням, відповідач не втратила права власності на вказаний житловий будинок відповідно до норм ст.ст. 319, 321 ЦК України. Вказаний висновок суду узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеного у Постанові від 28.02.2018 р. по справі № 647/1683/15-ц та не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 р. по справі № 447/455/17, оскільки в цій справі застосовувались положення, які регулюють право користування чужим майном (сервітуту), а у даному випадку судом встановлено, що відповідач [PERSON] є співвласником будинку, право користування яким позивач просить її припинити. Щодо відповідача [PERSON] суд зазначає, що він є сином позивача та відповідача [PERSON] , як встановлено судом, набув право користування вказаним будинком на підставі кровного споріднення з позивачем та відповідачем [PERSON] , та є членом сім`ї позивача та відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] не заявляла вимог щодо позбавлення відповідача [PERSON] права користування житловим приміщенням, у якому він зареєстрований. Оцінюючи надані суду докази, як окремо, так у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вони не є достатніми для встановлення факту відсутності відповідача [PERSON] за місцем реєстрації понад один рік, надані докази не доводять втрату інтересу відповідача [PERSON] до житлового приміщення позивача [PERSON] , яке також належить на праві власності й відповідачу [PERSON] . Крім того, позивач зазначає у позовній заяві щодо порушення відповідачами його права розпоряджання спірним майном, оскільки має намір продати житловий будинок, але, виходячи з положень ст. 65 Сімейного Кодексу та положень ст. 369 ЦК України, які вимагають згоди всіх співвласників майна на розпоряджання ним, звернення позивачем до суду із даним позовом до відповідача [PERSON] не є ефективним захистом прав позивача. Висновки суду за результатами розгляду позову Таким чином, в судовому засіданні не знайшли своє підтвердження вимоги позивача про визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами відсутність відповідача [PERSON] за місцем реєстрації у будинку [ADDRESS] понад один рік без поважних причин, як не доведено й втрату інтересу відповідача [PERSON] житлового приміщення, співвласником якого є позивач. Вимоги співвласника вказаного житлового будинку - [PERSON] до відповідача [PERSON] щодо визнання таким, що втратив право користування вказаним будинком, не заявлені. Відповідач [PERSON] є співвласником будинку [ADDRESS] . Визнання відповідачів втратившими право користування вказаним житловим будинком за наведених у позові обставин та з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів, наданих позивачем на обґрунтування позовних вимог, порушуватиме право відповідача [PERSON] на користування вказаним будинком, а також право власності відповідача [PERSON] на даний будинок, що захищається на законодавчому рівні ст.ст. 41, 47 Конституції України, не відповідатиме принципам, встановленим Конвенціє про захист прав людини і основоположних свобод, зміст яких розкрито у відповідних рішеннях ЄСПЛ, вказаних у мотивувальній частині даного судового рішення. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу. Щодо розподілу судових витрат Оскільки суд прийшов до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог, судові витрати стягненню з відповідачів не підлягають, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed