Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

05 червня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «ЖЕД ПМК 2015», [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він з 1996 року проживає та зареєстрований в кімнаті [ADDRESS] . 19.04.2019 року йому стало відомо, що кімната в якій він проживає була відчужена ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» за договором купівлі-продажу від 18.04.2019 року [PERSON] . Позивач вважає договір купівлі-продажу кімнати [ADDRESS] укладений між ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» та [PERSON] недійсним, оскільки ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» не мало права на відчуження кімнати [ADDRESS] , в якій він проживає (що встановлено 25.05.2017 року рішенням Апеляційного суду Хмельницької області у справі № 686/10939/15-ц); вказує, що даним договором купівлі-продажу його незаконно було позбавлено житла; також вважає, що оспорюваний ним правочин є недійсним, оскільки він порушує публічний порядок. У зв`язку з наведеним, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18.04.2019 року, укладений між ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грицою Л.М., номер 550. Ухвалою суду від 21 червня 2019 року по справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання. 17 жовтня 2019 року представником відповідача ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» подано до суду відзив на позов, в якому він заперечив проти задоволення позову, вказавши, що відсутні підстави визнання договору від 18.04.2019 року недійсним, права та законні інтереси позивача оскаржуваним договором порушенні не були, цей договір був укладений відповідно до вимог ЦК України в межах закону. Також, представник Товариства стверджує, що позивач [PERSON] разом з сім`єю понад 5 років має у власності квартиру [ADDRESS] , де і проживають, а в кімнаті [ADDRESS] [PERSON] не проживає, а отже оспорюваним договором купівлі-продажу його права порушені не були. Ухвалою суду від 05 грудня 2019 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучено дружину [PERSON] [PERSON] . 17 лютого 2020 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду відзив на позов, в якому заперечили проти задоволення позовних вимог [PERSON] , вказавши, що під час укладення договору купівлі-продажу 18.04.2019 року продавцем ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» було надано довідку обслуговуючої організації про те, що сім`я [PERSON] не проживає у спірній кімнаті гуртожитку понад 5 років. Також зазначили, що право на проживання в спірній кімнаті гуртожитку (підтверджене ордером) закінчилось ще 03.06.2014 року, після чого позивач з сім`єю виїхав у придбану ними квартиру [ADDRESS] . Отже, права позивача жодним чином порушені не були, оскільки він не мав жодних прав щодо кімнати [ADDRESS] . 24 лютого 2020 року позивач [PERSON] подав до суду відповідь на відзив відповідачів [PERSON] та [PERSON] , в якому зазначив, що станом на день укладення договору купівлі продажу, що ним оскаржується, існував судовий спір щодо прав на цей гуртожиток за участю ТОВ «ЖЕД ПМК 2015», а тому останній не мав права укладати будь-які договори щодо кімнат у цьому гуртожитку. Також стверджує, що він проживав у гуртожитку, про що ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» було відомо, що підтверджується матеріалами справи 686/10939/15-ц. Ухвалою суду від 25 лютого 2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову. Представник відповідача ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з мотивів, зазначених у відзиві на позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з мотивів, викладених ним у відзиві на позов. відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, 17 лютого 2020 року подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, проти задоволення позову заперечила. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наданні докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом об`єктивно встановлено, що 03 червня 2013 року між відповідачем КВП «ПМК-33» та позивачем [PERSON] було укладено договір найму житлового приміщення № 12-3 (а.с. 79) строком на 1 рік. Згідно даного договору КВП «ПМК-33» як наймодавець передало в строкове платне користування [PERSON] та членам його сім`ї житлове приміщення: кімнату № [NUMBER] площею 15,3 кв.м у гуртожитку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Факт передачі в користування вказаного житлового приміщення підтверджується актом приймання-передачі. Згідно п. 7.1 вказаного договору найму, після закінчення строку найму, наймач зобов`язаний передати наймодавцю житлове приміщення протягом 15 календарних днів, а також, протягом цього ж строку, наймач зобов`язувався знятись з реєстрації за вказаною адресою, виїхати з житлового приміщення, звільнити житлове приміщення від речей та підготувати його до передачі наймодавцю (п. 7.3 договору). Суду не було надано доказів того, що після закінчення строку дії договору найму 03.06.2014 року його дію було продовжено, як і не надано доказів укладення нового договору найму між тими ж сторонами щодо того ж житлового приміщення. Отже, після 01.06.2014 року на протязі 15 календарних днів [PERSON] був зобов`язаний знятись з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , проте цього не зробив. Тобто на час звернення з даним позовом до суду [PERSON] має зареєстроване право користування кімнатою № 3 за вищевказаною адресою, що підтверджується копією його паспорту (а.с. 87) та довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління ДМС України в Хмельницькій області від 06.07.2020 року (а.с. 131). Довідки, видані ДП ЖЕД КВП «МПК-33» 19.03.2019 року (а.с. 53) та 13.02.2020 року (а.с. 85) суд оцінює критично, оскільки інформація, викладена в них, спростовується іншими доказами: копією паспорту [PERSON] та довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління ДМС України в Хмельницькій області від 06.07.2020 року. 18 квітня 2019 року ТОВ «ЖЕД МПК 2015» та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу житлової кімнати № 3 за адресою: [ADDRESS] . Продавцю ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» вказана кімната належала на праві приватної власності на підставі договору про поділ нерухомого майна, номер 246, від 21.02.2019 року (а.с. 52). Отже, позивач [PERSON] , як особа, яка зареєстрована у спірному житловому приміщенні, оскаржує вищевказаний договір купівлі-продажу від 18.04.2019 року, зазначаючи, що означеним договором було порушено публічний порядок, він був спрямований на порушення його конституційних прав і свобод. Позивач вказує, що правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. В силу ст. 12 ЦПК України, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. У спорах про визнання договорів недійсними позивач (незалежно від того, чи є він стороною правочину або ж іншою заінтересованою особою) повинен довести, а суд - встановити наявність факту порушення оспорюваним договором суб`єктивного матеріального права або законного інтересу позивача, на захист якого подано позов. При цьому інтерес такої особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам, а також відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надане в резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 01.12.04 №18-рп/2004 (справа № 1-10/2004). У статті 228 ЦК України вказані наступні правові ознаки та наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства: 1. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. 2. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. 3. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15, зазначено, що: Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України підлягає з`ясуванню чи мали намір порушити публічний порядок сторони або одна із сторін правочину. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що сторони оспорюваного правочину (договору купівлі-продажу від 18.04.2019 року) мали намір порушити публічний порядок або вчинити його з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства. Натомість встановлено, що спірний договір укладено у відповідності до вільного волевиявлення сторін, на момент вчинення оспорюваного правочину, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору. При цьому договір купівлі-продажу житлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грицою Л.М. На момент укладення договору право власності ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» на предмет договору було ніким не скасовано. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованою законом від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т.ін.). Згідно з нормою ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Тобто, укладаючи договір купівлі-продажу 18.04.2019 року власник житлового приміщення ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» розпорядився майном, що належало йому на праві приватної власності. Право користування цим приміщенням позивача [PERSON] не може бути перешкодою для реалізації ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» свого права власності. Отже, позивачем [PERSON] не було доведено порушення сторонами на момент укладення договору від 18.04.2019 року публічного порядку, а також не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість заявлених вимог про недійсність оскаржуваного договору. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] до ТОВ «ЖЕД ПМК 2015», [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed