Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

04 серпня 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 07.09.2017 року станом на 19.05.2020 року в загальному розмірі 49915,64 грн та судових витрат у розмірі 2102,00 грн. В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що відповідачка з метою отримання банківських послуг звернулась до банку та підписала Заяву від 07.09.2017 рокую на підставі якої було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який у подальшому було збільшено до 39000,00 грн. Підписуючи вказану заяву відповідачка погодилась з умовами кредитування, а саме «Умовами та правилами надання банківських послуг» (далі - Правила) та «Тарифами» які розміщені на офіційному сайті банку та були надані відповідачці для ознайомлення у письмовій формі. При зміні кредитного ліміту банк керувався п.п.2.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, а при зміні тарифів - п.1.1.3.2.4 Договору, які надають Банку право змінювати кредитний ліміт та тарифи за ініціативою Банку. Відповідачка протягом цього часту користується кредитним рахунком, але кредитні зобов`язання не виконує, у зв`язку з чим станом на 19.05.2020 р. утворилась загальна заборгованість в сумі 49915,64 грн., яка складається із заборгованості за простроченим кредитом (тілом кредиту) - 29068,30 грн. та заборгованості за відсотками, нарахованими за прострочений кредит, - 20847,34 грн. Тому просив стягнути вказану заборгованість з відповідачки. Відповідачка [PERSON] надала відзив на позов у якому просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі посилаючись на наступні обставини. Так, картку «Універсальна» відповідач отримала у вересні 2017 року в АТ КБ «Приватбанк» не з метою використання її для отримання кредиту, а як засіб для отримання електронного ключа для подання декларації державного службовця. З цього приводу у неї не було наміру отримувати кредит. До 05.12.2018 рух коштів по рахунку в частині витрат здійснювався за рахунок коштів, які 26.06.2018р. були у вигляді переказу зараховані на картковий рахунок та були використані на сплату послуг мобільних операторів. Зазначені позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Вважає, що Умови та правила надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», на які робить посилання позивач без підпису позивача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді істотні умови договору. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03.07.2019 р. Згідно наданої до позову виписки про рух коштів по кредитному рахунку дати проведених операцій збігаються з датою їх обробки, крім однієї дати 05.12.2018, коли проведені шахрайські операції та з її картки викрадено кошти. Згідно п.п. 1.1.7.1 Договору відповідач зверталась 06.12.2018р. та 07.12.2018р. до відділення банку у м. Костянтинівка, пр.Ломоносова,127 з питанням припинення дії карткових рахунків, блокування операцій по ним та закриття доступу до особистого кабінету сервісу «Приват 24». Між виділенням та головним офісом банку в електронному форматі проводилось листування з цього питання. Після завершення листування працівник банку повідомив її, що рахунки заблоковані, доступ до особистого кабінету зачинений. Однак, в позовній заяві позивач стверджує, що виконання відповідачем Договору вбачається також із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, де зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, операції, щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування. Дійсно, згідно виписки по рахунку, починаючи з 26.01.2019р. банк по кредитному рахунку проводить операції по автоматичному погашенню простроченої заборгованості з карток [NUMBER] , сума зарахувань складає 93,90грн., 50,69грн. та 37699,50грн. відповідно, всього на 37844,09грн. Крім того, 11.11.2019р. проведена операція по погашенню заборгованості клієнта шляхом поповнення карткового рахунку на суму 666,45грн. Але не можливе проведення операцій по заблокованим рахункам, та здійснювати поповнення рахунку. Цих операцій вона не здійснювала. Відповідач звертає увагу позивача, що заборгованість по кредитному рахунку виникла зо всіма з інших причин. Так, 03.12.2018р. відповідач не змогла скористатися послугами інтернет-банкінгу «Приват24» тому, що інформація по рахункам не проглядалася, вказана інформація про спробу введення неправильних даних. У відділенні банку за адресою пр. Ломоносова, 127 спеціаліст повідомила її про списання грошових коштів 05.12.18р. із належних відповідачеві карткових рахунків за операцією «переказ із своєї картки». Відповідач повідомила співробітників банку про крадіжку грошових коштів, неправомірне їх списання та звернулась з заявою до поліції. Зазначені обставини підтверджуються Витягом з ЄРДР від 06.12.18р. №12018050380001405 та матеріалами досудового розслідування, згідно яких з рахунку відповідача були перераховані кількома операціями на рахунок певної особи. Згідно отриманих виписок банку з кредитного рахунку списано 39200,25грн., в т.ч. 1500,75 комісія, з зарплатної картки списано 7929,81грн., у т.ч. 52,81грн. комісія. Листом від 07.12.2018р. по факту здійснення шахрайських банківських операцій по картковим рахункам невідомими особами відповідач повідомила АТ КБ «Приватбанк» та просила провести внутрішньовідомче розслідування. Таким чином, відповідачкою виконана норма п.6.11, 6.12 Договору та п.п.1.1.2.1.13 умов и правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк». 19 квітня 2019 року відповідач звернулася до Костянтинівського міськрайонного суду із позовною заявою до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів. Свої вимоги обґрунтовувала вищезазначеними обставинами, посилаючись на те, що [PERSON] не отримувала кредит, не надавала банку відповідних платіжних доручень на переказ (списання) цих коштів в письмовій чи в електронній формі, не втрачала свої платіжні/кредитні картки, і свідома не розголошувала третім особам конфіденційні дані за ними, або кодові слова, паролі, коди, тощо стосовно цих карток та доступу до платіжної системи інтернет-банкінгу «Приват 24» та мобільного бакінгу «СМС-банк». Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду у цивільній справі № 233/2483/19 від 13 січня 2020 року, яке залишено без змін Постановою Донецького апеляційного суду від 29.07.2020 року, позов [PERSON] задоволено частково: зобов`язано АТ КБ « ПриватБанк» відшкодувати [PERSON] з власних коштів некоректно (безпідставно) списані з: картки-рахунку № [NUMBER] (угода №SAMDNWFC00037213896 від 07.09.2017 року) грошові кошти в розмірі 39200 гривень 25 копійок, у тому числі 1500 гривень 75 копійок - комісія банку; та з картки-рахунку № [NUMBER] (угода №SAMDNWFC00042727838 від 24.05.2018 року) грошові кошти в розмірі 7929 гривень 81 копійку, у тому числі 52 гривні 81 копійку комісії банку, шляхом відновлення стану рахунку вказаних карток [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк» станом на 04 грудня 2018 року до некоректного (безпідставного) виконання у АТ КБ « ПриватБанк» видаткових платіжних операцій щодо списання цих сум з карток-рахунків на користь невідповідних отримувачів. Банком, як особою, яка здійснює адміністрування платіжної системи інтернет-банкінгу «Приват 24», не проводилося внутрішнє розслідування і не було проведено інформування позивача про його результати, що сприяло неправомірному списанню грошових коштів 05.12.2018р. із належних [PERSON] карткових рахунків за операцією «переказ із своєї картки» не відомо. Зазначену інформацію банк не надав і у ході судового розгляду. Своєю позовною заявою банк вводить в оману суд, відсікаючи моменти, що заявлена в позові до стягнення заборгованість, склалася з інших обставин, які раніше вже були розглянуті судами першої та другої інстанції. Зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Крім Умов та Правил позивач не надав до суду доказів, що саме ця особа-відповідач отримала кредитні кошти (а.с.88-92). Представник позивача надав відповідь на відзив у якій наполягав на наявності заборгованості, вказав, що відповідачка активно використовувала кредитний рахунок, дії банку щодо збільшення кредитного ліміту та зміни тарифів повністю відповідають Правилам. У той же час зазначив, що на виконання Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області у цивільній справі № 233/2483/19 від 13 січня 2020 року та Постанови Донецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року банком буде здійснено перерахунок заборгованості за кредитним договором та подано до суду уточнену позовну заяву, яку просив задовольнити (а.с.103-110). Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову повністю. З`ясувавши вищенаведену позицію сторін, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Судом встановлено та визнається сторонами, що 07 вересня 2017 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою [PERSON] укладено кредитний договір шляхом підписання Анкети-заяви про приєднанні до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.15). На підставі вказаної заяви відповідачкою з АТ КБ «Приватбанк» укладено угоди №SAMDNWFC00037213896 від 07.09.2017 р. (кредитна карта № [NUMBER] ) та №SAMDNWFC00042727838 від 24.05.2018 р. (зарплатна карта № [NUMBER] ) на обслуговування карткових рахунків. Позивачем заявлені позовні вимоги до стягнення станом на 19.05.2020 р. в сумі 49915,64 грн., яка складається із заборгованості за простроченим кредитом (тілом кредиту) - 29068,30 грн. та заборгованості за відсотками, нарахованими за прострочений кредит, - 20847,34 грн. Відповідно п. п. 23, 27 Постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2, Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:«…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58,59 ЦПК про належність і допустимість доказів…», «…виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК…». Таким чином, позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, зокрема, щодо виникнення договірних правовідносин позики між сторонами на підставі договору банківського кредиту та не виконання відповідачем взятих на себе договором грошових зобов`язань, що обумовлює беззаперечне подання суду … доказів отримання відповідачем коштів, детального розрахунку заборгованості із зазначенням періоду оплати, нарахованих та фактично сплачених сум за кожним видом платежу, передбаченому договором, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторони. Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У справах про стягнення заборгованості за кредитним договором до предмета доказування включається наступна сукупність фактів: укладення кредитного договору, надання грошових коштів позичальнику у розмірах та на умовах, встановлених договором, повернення, часткове повернення чи не повернення кредитних коштів та сплата процентів, розмір заборгованості, що утворилась. Всупереч наведеним вимогам позивачем не надано суду доказів розміру заборгованості, що ним визнано у відповіді на відзив (а.с.110). Крім того, у вказаній відповіді на відзив, яка надійшла до суду 15 вересня 2020 року, позивач зобов`язався уточнити позовні вимоги в цій частині з урахуванням наявних рішень Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області у цивільній справі за позовом [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», Приватного акціонерного товариства «Водафон Україна» про захист прав споживачів №233/2483/19 від 13 січня 2020 року та Постанови Донецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року у цій справі. Станом на дату винесення рішення - 10 березня 2021 року, такі уточнення позову до суду не надійшли, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. У той же час, відмовляючи у задоволенні позову суд вважає за необхідно навести додаткові підстави для такого рішення. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Вищевказаним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області у цивільній справі №233/2483/19 від 13 січня 2020 року, залишеному без змін Постановою Донецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року, встановлено: 05.12.2018 року після 18 год. 00 хв. на номері телефону [PERSON] зник зв`язок. У сервісному центрі «Водафон» позивачці замінили сім-карту і зв`язок із мережею відновились, однак, при спробі зайти до особистого кабінету сервісу «Приват 24» була надана рекомендація звернутися до відділення «Приватбанку». У відділенні банку за адресою: Донецька область, м. Костянтинівка, пр. Ломоносова, 127, спеціаліст повідомив про списання грошових коштів 05.12.2018 р. із належних [PERSON] карткових рахунків за операцією «переказ із своєї картки. [PERSON] повідомила співробітників банку про крадіжку грошових коштів, неправомірне їх списання, та написала заяву до поліції. Зазначені обставини підтверджуються Витягом з єдиного реєстру досудових розслідувань від 06.12.2018 року № 12018050380001405, та матеріалами досудового розслідування, згідно яких кошти з рахунку позивачки були перераховані на рахунок певної особи. Крім того, [PERSON] отримала в АТ КБ «Приватбанк» виписки по картці/рахунку, відповідно до яких: з кредитної карти № [NUMBER] (угода № SAMDNWFC00037213896 від 07.09.2017 р.) списано 39 200 грн. 25 коп. у т.ч. 1500 грн. 75 коп. - комісія; із зарплатної карти № [NUMBER] (угода № SAMDNWFC00042727838 від 24.05.2018 р.) списано 7 929 грн. 81 коп. у т.ч. 52 грн. 81 коп. - комісія. Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи. Згідно з пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Як вбачається із матеріалів справи, 06.12.2018 року позивачка звернулась до правоохоронних органів з заявою по факту шахрайських операцій з карткою (а.с.93). 07.12.2018 року [PERSON] звернулась до відповідача із заявою по факту незаконного здійснення банківських операцій за її картковими рахунками невідомими особами, тобто в триденний термін після незаконного використання (а.с.94-95). Відповідно до Постанови Національного банку № 705 від 5 листопада 2014 року «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Таким чином, позивачка виконала умови Договору та чинного законодавства. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто відповідачкою [PERSON] доведено відсутність її умислу у порушенні зобов`язань за кредитним договором у відповідності із вимогами ст.614 ЦК України. Також суд погоджується із запереченнями відповідачки [PERSON] у правомірності застосування позивачем положень Правил та Тарифів в частині збільшення кредитного ліміту та нарахування відсотків за відкритим кредитним рахунком. «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 8 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань». Такого висновку наведено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (№ 14-131цс19). З урахуванням відмови у задоволенні позову у повному обсязі судові витрати слід віднести на позивача.

Outcome: dismissed