Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

04 листопада 2015 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся представник КС «СПАС» з позовом до [PERSON], в якому просив суд в звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за Кредитною спілкою «СПАС» права власності на предмет іпотеки двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Котляревського, б. 4, кв. 2, загальною площею 28,6 кв.м. житловою площею 21,2 кв.м., в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №2 від 03.02.2013 року, та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 03.02.2012 року між КС «СПАС» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №2. Станом на 01.10.2015 року заборгованість відповідача становить 459\~030,14 грн. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, були укладені договори поруки та Договір іпотеки, відповідно до умов якого [PERSON] передала в іпотеку двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Котляревського, б. 4, кв. 2, загальною площею 28,6 кв.м. житловою площею 21,2 кв.м. Вартість предмета іпотеки становить 269\~400 грн. 29.06.2015 року позивачу стало відомо, що іпотекодавець [PERSON] померла, а єдиним спадкоємцем першої черги є [PERSON]. Представник позивача вказує, що [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину, а тому до неї перейшли всі права та обовязки іпотекодавця за Договором іпотеки, та вона зобовязана задовольнити вимоги кредитора, у звязку з чим він і звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача [PERSON]М, який діє на підставі довіреності від 15.07.2015 року, в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач по справі в судове засідання не зявилась, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. У звязку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 169 та ст.ст. 224-225 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і представник позивача по справі. Дослідивши надані позивачем і долучені до матеріалів справи письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних обставин. В судовому засіданні встановлено, що 03 лютого 2012 року між Кредитною спілкою «СПАС» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №2, відповідно до умов якого кредитодавець зобовязався надати позичальнику в кредит суму 110\~000 грн., а позичальник зобовязався сплачувати відсотки за його користування у розмірі 40% та повернути кредит до 03.02.2015 року. (а.с. 6-7) Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.04.2013 року та додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.04.2013 року з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь Кредитної спілки «СПАС» було стягнуто суму заборгованості за кредитним договором №2 від 03.02.2012 року у розмірі 212\~479,46 грн. Рішення набрало законної сили. (а.с. 15-16) Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 22 липня 2013 року Жовтневим ВДВС ХМУЮ було відкрито виконавчі провадження з приводу примусового виконання зазначеного рішення суду. (а.с. 17-29) Представник позивача в тексті позову вказує, що[PERSON] зобовязання за кредитним договором та рішенням суду належним чином не виконує, не вносить грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Судом встановлено, що відповідач після ухвалення судом рішення про стягнення з неї заборгованості продовжує порушувати свої зобов'язання за кредитним договором, та не виконує рішення суду, внаслідок чого, станом на 01.10.2015 року відповідач має заборгованість за кредитним договором у сумі 459\~030,14 грн., з яких: заборгованість за кредитом 110 000 грн.; заборгованість за відсотками 349\~030,14 грн. (а.с. 35) Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов'язання. Порушення боржником умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки стаття 629 ЦК встановлює принцип обовязковості виконання договору. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 03.02.2012 року між Кредитною спілкою «СПАС» та [PERSON] було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №134. (а.с. 9-10) Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 1.1 Договору іпотеки, іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобовязань, що витікають із Кредитного договору №2 від 03.02.2012 року, передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку Предмет іпотеки. Предметом іпотеки за даним договором є двокімнатна квартиру, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Котляревського, б. 4, кв. 2, загальною площею 28,6 кв.м. житловою площею 21,2 кв.м., яка належить [PERSON] на підставі договору дарування квартири, посвідченого 10.06.2009 року П'ятою ХДНК за реєстровим №1-932. Вартість предмета іпотеки була визначена договором у розмірі 140 000 грн. (п. 1.2 Договору) Заборона відчуження нерухомого майна накладена 03.02.2012 року, приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №135. (а.с. 10) З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] померла 04.12.2012 року. (а.с. 29) 14 травня 2013 року представник Кредитної спілки «СПАС» звернувся з претензією до спадкоємців померлої [PERSON] до Пятої ХДНК, на що було отримано відповідь від 20.05.2013 року №1571/0116 в якій було зазначено, що станом на 20.05.2013 року до П'ятої ХДНК спадкоємці померлої не зверталися, будь-які заяви щодо прийняття та оформлення спадкового майна після померлої [PERSON] не подавалися. (а.с. 29) Як вказує представник позивача, [PERSON] вважається такою, що прийняласпадщину, а тому до неї перейшли всі права та обовязки іпотекодавця за Договором іпотеки, та вона зобовязана задовольнити вимоги кредитора. Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обовязків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України. Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та померла [PERSON] були зареєстровані за однією адресою: м. Харків, пров. Одоєвського, б. 18, кв. 1. (а.с. 30-33) Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим обєктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Відповідно до частини першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Частиною третьою статті 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Таким чином, за змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені у статтях 12, 33 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до цих норм такими підставами є порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, невиконання або неналежне виконання боржником основного зобовязання. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обовязком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08.04.2015 року у справі №6-33цс15, яка, в силу ч.4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Таким чином, до [PERSON] перешли всі права та обовязки іпотекодавця [PERSON], померлої 04.12.2012 року, які виникли з Договору іпотеки від 03.02.2012 року. В рішенні вище було встановлено, що станом на 01.10.2015 року відповідач [PERSON] має заборгованість за кредитним договором у сумі 459\~030,14 грн. Стаття 7 Закону України «Про іпотеку» регламентує, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Таким чином, право КС «СПАС» задовольнити свої вимоги за кредитним договором №2 від 03.02.2012 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки передбачено відповідними нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про іпотеку» та положеннями іпотечного договору. Так, згідно ч.1 ст. 33 Закону України « Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 5.1 Договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобовязання в цілому або в тій чи іншій його частині. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса. (п. 5.3 Договору іпотеки) Відповідно до п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Враховуючи загальні засади цивільного законодавства, та те що загальна сума боргу [PERSON] становить 459\~030,14 грн., а вартість предмета іпотеки 140 000 грн., суд дійшов висновку про те, що позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі. Разом з тим, представник позивача вказує, що оскільки предметом позову є набуття позивачем у власність предмета іпотеки, а вартість предмета іпотеки, визначена незалежним оцінювачем, становить 269\~400 грн., то розмір вимог для задоволення за рахунок предмета іпотеки становить 269\~400 грн. Способи звернення стягнення на предмет іпотеки встановлені п. 5.5 Договору іпотеки. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України « Про іпотеку» звернення стягнень на предмет іпотеки здійснюється окрім іншого і за рішенням суду. Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги КС «СПАС» підлягають задоволенню. У звязку з тим, що справа доведена до суду з вини відповідача [PERSON], з неї, на підставі вимог ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем відповідно до квитанції №112 від 04.11.2015 року у розмір 4 041 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved