Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

05 грудня 2014 року позивачка звернулася до суду з цим позовом, та просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування своїх вимог вказувала, що вона є власницею вищевказаного житлового будинку. [PERSON] перебувала у шлюбі із її онуком, проте їх шлюбні стосунки не склалися та вони розлучилися. Одразу після народження їх доньки [PERSON], в грудні 2009 року відповідачка забрала свої речі та виїхала із дитиною. З того часу участі у витратах на комунальні послуги та утримання будинку не приймає. Через вказане позивачка має нести додаткові витрати з оплати комунальних послуг, так як відповідачка з реєстрації не знялася, тому була змушена звернутися до суду із цим позовом та просить його задовольнити. В судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримала та пояснила про вищевикладене. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах, та інтересах її малолітньої доньки [PERSON], [INFO], в судове засідання не прибули. Про час та місце розгляду справи були повідомлені через оголошення у пресі, оскільки місце їх фактичного проживання невідоме, а за місцем реєстрації останні не мешкають. Представник служби у справах дітей проти визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування вищевказаним житловим будинком заперечувала, посилаючись на інтереси неповнолітньої дитини. Вислухавши пояснення позивачки та представника служби у справах дітей Жовтневої РДА, дослідивши письмові докази, в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. За даними копії свідоцтва про право власності на житло від 14 грудня 2000 року, [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 13). Відповідно довідки Котляревської сільської ради, за вказаною адресою зареєстровані, окрім власниці, [PERSON] та [PERSON], проте за цією адресою не проживають (а.с. 14). За даними акту про непроживання вказані особи не мешкають в будинку позивачки з грудня 2009 року (а.с. 10-11). Відповідно до вимог ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цьому будинку. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Проте відповідачка [PERSON] не має права власності на вказаний житловий будинок або на його частку, та не є членами сім'ї позивачки, тому вимоги останньої в цій частині законні та обґрунтовані. Що стосується неповнолітньої [PERSON], то відповідно до принципів 4,6,7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, які мають виключні обставини, бути розлучена зі своєю з матір'ю. Як встановлено в ході судового розгляду неповнолітня [PERSON] не проживає у будинку позивачки з народження. Будь-яких відомостей щодо порушення прав [PERSON] на її проживання у цьому будинку у суду не має та на таке не посилалася і служба у справах дітей, заперечуючи проти позову лише на загальних засадах прав неповнолітніх. Натомість, з досліджених документів, встановлених обставин справи, положень ст.29 ЦК України, згідно якої місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає, приймаючи до уваги, що [PERSON] не проживає в будинку позивачки з народження, що права власності на нього чи його частину не має, що позивачка не несе відповідальності з забезпечення останньої житлом, суд вважає, що визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком належним позивачці, не порушує прав дитини, як визначених законодавством України так і нормами міжнародних договорів, ратифікованих Україною. Враховуючи викладене, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги [PERSON] також обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved