Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

06.10.2017 року ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про визнання фіктивного трудового договору недійсним. 20.11.2017 року позивачем подана заява про зміну предмету позову. Позов мотивований тим, що згідно постанови Правління НБУ від 20.11.2014 року № 733 «Про віднесення ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі ПАТ «ВіЕйБі банк») до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд) прийнято рішення від 20.11.2014 року № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно з яким з 21.11.2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «ВіЕйБі Банк». Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 128 з 24.11.2014 року повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «ВіЕйБі Банк» передано провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Фонду гарантування [PERSON] Відповідно до Постанови Правління НБУ №188 від 19.03.2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів прийнято рішення від 20.03.2015 року № 63 про початок здійснення процедури ліквідації банку з 20.03.2015 року та призначення Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» [PERSON] Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22.02.2016 року № 213 продовжений строк здійснення процедури ліквідації даного банку та повноваження ліквідатора [PERSON] строком на два роки, до 19.03.2018 року включно. 27.03.2014 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» видало наказ № 118-п про прийняття на роботу [PERSON] на посаду заступника начальника відділення № 85 банку. 20.08.2014 року - наказ № 406-п про переведення [PERSON] на посаду начальника відділення № 85 банку з 20.08.2014 року. Згідно ч. 3 ст. 24 КЗпП України в редакції, що діяла станом на 27.03.2014 року укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Отже, банк уклав із [PERSON] трудовий договір від 27.03.2014 року, що було оформлено відповідним наказом № 118-п. 20.08.2014 року [PERSON], на підставі його заяви, було переведено на посаду начальника відділення № 85 з 20.08.2014 року, про що було оформлено відповідний наказ. Тобто, до трудового договору були внесені зміни, які оформлені наказом № 406-п від 20.08.2014 року. Відповідно до наказів № 118 та № 406-п [PERSON] встановлено посадовий оклад згідно зі штатним розписом, з чим він був ознайомлений. Посадовий оклад становив 6\~839,00 грн., індивідуальна надбавка в розмірі 2\~931,00 грн. Таким чином, розмір зарплати відповідача встановлений в загальній сумі 9\~770,00 грн. Пунктом 2 постанови НБУ від 03.10.2014 року № 631/БТ «Про віднесення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до категорії проблемних» банку заборонено здійснювати виплати бонусів, премій та інших додаткових матеріальних винагород керівництву банку та виділення коштів на спонсорство, доброчинність та фінансову допомогу. Тобто, у період важкого матеріального стану, за умови, що банк не міг виконувати свої зобовязання перед вкладниками та іншими кредиторами банку, перебував у стані високого ризику ліквідності та загрози втрати платоспроможності, банк безпідставно уклав трудовий договір із відповідачем та збільшив фінансове навантаження. Разом з тим, 01.10.2014 року між головою правління ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] було підписано ще один трудовий договір, згідно з яким відповідача прийнято на посаду начальника відділення № 85 із щомісячною оплатою праці 9\~770,00 грн. (п.4.1 трудового договору) та додатковою заробітною платою в розмірі 48\~850,00 грн. (п. 4.2 трудового договору). Відповідно до п. 6.10 договору, цей договір є підставою для видання наказу про прийняття працівника на роботу. Однак, жодного наказу на підставі трудового договору від 01.10.2014 року не видавалося, відповідач продовжував виконувати роботу на підставі трудового договору, оформленого наказами № 118-п від 27.03.2014 року та № 406-п від 20.08.2014 року, ці накази не скасовувались. Заробітна плата та додаткова заробітна плата по трудовому договору від 01.10.2014 року не нараховувалась, про що було також відомо відповідачу. На думку позивача, 01.10.2014 року голова правління банку [PERSON], за попередньою змовою з відповідачем, уклали трудовий договір без наміру останнім фактично виконувати роботу за цим договором. Вважає, що метою укладення трудового договору від 01.10.2014 року є незаконне отримання відповідачем заробітної плати за цим договором та набуття відповідного трудового (страхового ) стажу. Посилаючись на ч. 1 ст. 234 ЦК України, позивач зазначає, що при укладенні трудового договору від 01.10.2014 року сторони не мали наміру працевлаштування [PERSON], що підтверджується тим, що він жодного дня не працював у ПАТ «ВіЕйБі Банк» на підставі трудового договору від 01.10.2014 року, тому даний трудовий договір по своїй суті є фіктивним. При укладенні трудового договору 01.10.2014 року сторони діяли умисно, без наміру створювати правові наслідки, заздалегідь знали, що договір не буде виконуватись, оскільки дія трудового договору, оформленого наказами № 118-п та № 406-п, не припинена. Виконувати посадові обовязки начальника відділення № 85 може лише одна особа, однак, не за двома трудовими договорами. На підставі ст. 234 ЦК України позивач просив визнати трудовий договір від 01.10.2014 року, укладений між [PERSON] та головою правління ПАТ «ВіЕйБі Банк» фіктивним із застосуванням правових наслідків фіктивного правочину. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] участь приймала в режимі відеоконференції. Позовні вимоги щодо визнання договору фіктивним підтримала. Наголосила, що за трудовим договором від 01.10.2014 року роботодавцем не було видано наказу про прийняття на роботу і не було зроблено запису в трудовій книжці [PERSON] Пояснила, що відповідач був прийнятий на роботу на посаду заступника начальника відділення № 85 з 27.03.2014 року, переведений на посаду начальника цього ж відділення 20.08.2014 року, звільнений з посади 19.02.2015 року наказом № 59-п. Вважає, що відповідач хотів отримувати додаткову зарплату, у звязку з чим був укладений фіктивний трудовий договір 01.10.2014 року. Оскільки попередні накази не були скасовані, трудові відносини не були припинені, ПАТ «ВіЕйБі Банк» вважає, що договір укладений без наміру працевлаштування, а лише з умислом на незаконне отримання коштів у виді додаткової заробітної плати. Відповідно до ст. 234 ЦК України просила визнати договір фіктивним. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON], діючий на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 14.12.2017 року, позовні вимоги не визнав, підтримав письмові заперечення відповідача, які приєднані до матеріалів справи (а.с. 23-25). Наголосив, що трудовий договір був укладений з дотриманням норм КЗпП України, ці обставини встановлені рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 03.02.2016 року, 29.01.2016 року, а також ухвалами судів вищих інстанцій у даних справах. \~ \~ \~ \~Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що відповідно до наказу № 118-п від 27.03.2014 року (а.с. 9) [PERSON] прийнято з 27.03.2014 року на посаду заступника начальника відділення № 85 з випробувальним строком 3 місяці, з робочим місцем у м. Вінниці та посадовим окладом згідно зі штатним розкладом. Цим же наказом на [PERSON], заступника начальника відділення № 85, за його згодою, покладено виконання обовязків начальника відділення № 85 з 27.03.2014 року на період тимчасової непрацездатності основного працівника ([PERSON]М.). Наказом № 406-р від 20.08.2014 року [PERSON], заступника начальника відділення № 85, за його згодою, переведено з 20.08.2014 року на посаду начальника відділення № 85, з робочим місцем у м. Вінниці та посадовим окладом згідно зі штатним розписом (а.с. 10). 01.10.2014 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі голови правління [PERSON] та [PERSON] був укладений трудовий договір, згідно з яким працівник приймається на роботу на посаду начальника відділення № 85 для виконання роботи, обумовленої цим договором та посадовою інструкцією. Крім іншого, сторони, зокрема, домовились: про особливості режиму робочого часу ненормований робочий дунь (п. 3.2); про те, що за виконання обовязків за цим договором працівникові встановлюється і виплачується щомісячно в порядку, установленому внутрішніми документами роботодавця, заробітна плата в національній валюті України в розмірі 9\~770 грн. до оподаткування (п. 4.1); що працівникові повинна бути нарахована та виплачена 21.11.2014 року додаткова заробітна плата в розмірі 48\~850 грн. (п.4.2); цей договір є підставою для видання наказу про прийняття працівника на роботу (п.6.10). За змістом п. 6.1 договору він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом невизначеного строку. Судом встановлено, що [PERSON] фактично був допущений до роботи і виконував посадові оов`язки начальника відділення № 85. Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання договору фіктивним позивач посилався на ст. 234 ЦК України і зазначив, що трудовий договір укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, тому є фіктивним. Крім того, відповідно до ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» даний договір є нікчемним, оскільки укладений банком протягом року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку. Суд вважає таке твердження безпідставним, враховуючи наступне. Статтею 234 ЦК України, на яку посилається позивач, визначено, що правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Пленум Верховного Суду України в п. 24\~постанови № 9 від 06.11.2009 р. «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз`яснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Разом з тим, статтею 3 КЗпП України передбачено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами регулює Законодавство про працю. Відповідно до ст. 21 ч. 1 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.\~ Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Частиною 3 статті 24 КЗпП України, в редакції, чинній станом на час укладення оспорюваного договору, передбачалось, що укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] був допущений до роботи на посаді начальника відділення № 85, виконував посадові обов`язки, а невидача наказу відповідно до п. 6.10 трудового договору від 01.10.2014 року не може свідчити про невиконання роботодавцем своїх зобовязань за укладеним з відповідачем трудовим договором та не є підставою для визнання такого трудового договору фіктивним. Крім того, чинним законодавством не передбачено обовязку найманого працівника здійснювати контроль за видачею роботодавцем наказів та розпоряджень, реєстрації трудових договорів. Більше того, частиною 4 ст. 24 КЗпП України в редакції, чинній станом на момент укладення трудового договору 01.10.2014 року, трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи. Рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 03.02.2016 року, від 29.01.2016 року (а.с. 26-27, 42-44) були встановлені обставини щодо факту укладення трудового договору від 01.10.2014 року і стягнуто з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь [PERSON] додаткову заробітну плату відповідно до договору від 01.10.2014 року в розмірі 48 850 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 97 700 грн. При розгляді даних справ представник ПАТ «ВіЕйБі Банк» посилався на недійсність трудового договору від 01.10.2014 року, на його нікчемність як правочину, проте рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.02.2016 року, яке набрало чинності відповідно до ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 01.06.2016 року, в задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» про визнання договору недійсним відмовлено. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України дані обставини не потребують доказування. При ухваленні рішення суд також враховує, що відповідно до ст. 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є обєктом трудових відносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема ст.ст. 3, 7, 9, 91, 44 КЗпП України), положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину, а саме статті 234 ЦК України, яку позивач зазначає правовою підставою даного позову, не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, що виникають у звязку з укладенням трудового договору (контракту). Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суджу України від 24.10.2015 року у справі № 6-530цс15. В позові представник позивача також посилався на недійсність правочину від 01.10.2014 року на підставі ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки він укладений протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку. Разом з тим, даною нормою Закону визначено, що договори є нікчемними виключно ті, що вказані в ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Трудовий договір від 01.10.2014 року до даного переліку не належить, тому підстав для визнання його нікчемним також немає. Підсумовуючи наведене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в звязку з його недоведеністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed