Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

05.11.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про встановлення факту володіння будинком та визнання права власності на житловий будинок та господарські споруди в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO], залишився будинок [ADDRESS], на будівництво якого було надано дозвіл. Згідно свідоцтва на забудівлю земельної ділянки в сільських населених пунктах Української РСР земельна ділянка площею 0,10га виділена з земель совхозу «Знам'янський» на підставі проекту від 08.06.1974 року. На земельній ділянці мав бути збудований житловий будинок на три кімнати, фундамент бутовий, стіни - ракушняк, кровля - шифер, надвірні будівлі -госпсарай, туалет. Строк початку будівництва - 16.10.1974 року, закінчення - 16.10.1977 року. Згідно рішення суду № 10 виконкому Великознам'янської сільської ради народних депутатів від 15.10.1996 року, громадянину [PERSON] було надано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,19га для присадибної ділянки. Як зазначає позивач, її чоловіком належним чином було виконано вимоги законодавства, що діяло на той час, маючи дозвіл на будування, проект забудівлі та ввівши будинок в експлуатацію, оскільки до 19.01.1996 року згідно з Інструкцією про порядок реєстрації домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, розташовані в населених пунктах. Обов'язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об'єкти нерухомості введено лише з 29.06.1998 року. Оскільки на момент створення домоволодіння в цілому у 1977 році законодавством не було передбачено обов'язкової реєстрації прав власності на нерухоме майно, а тому домоволодіння, набуте [PERSON] у власність з дотриманням установленого порядку набуття. Спадкодавець мав усі права та ніс усі обов'язки власника будинку, підтримував його у придатному для користування та проживання стані, сплачував всі необхідні платежі. Позивач є спадкоємцем за законом, інших спадкоємців немає. Після смерті чоловіка позивач неодноразово звертався з заявами до державної міської нотаріальної контори за оформленням спадщини, але відповіді на свої заяви не отримав, тому вирішив звернутися до суду за захистом своїх прав. У зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу іншим шляхом, ніж у судовому порядку, встановлення факту володіння будинком [PERSON] на праві власності, неможливе, у зв'язку з його смертю. Після уточнення позовних вимог просить суд встановити факт приналежності до [INFO] на праві особистої приватної власності [PERSON] житлового будинку з надвірними прибудовами, розташованого в [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, які розташовані в [ADDRESS], що належали [PERSON], померлому [INFO] та грошові вклади та компенсаційні рахунки в ТББВ «Ощадбанк». В судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити. В судове засідання відповідач не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає, не заперечує проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та наявні докази суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові « Про судову практику у справах про спадкування» (п.23), свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкодавців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Судом встановлено, що позивач звернувся до Кам'янсько-Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини 05.05.2014 року, на підставі заяви позивача державним нотаріусом заведено спадкову справу № 127 за 2014 рік (а.с. 86,87). У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Але, як вбачається з листа від 13.01.2015 року за № 06/2014/01-14 державний нотаріус не чинив ніяких перепон позивачу у прийнятті ним спадщини після померлого чоловіка, а роз'яснив, що спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщин з поважної причини може звернутися до суду з позовом про визначення йому додаткового строку, достатнього для подання ним заяви про прийняття спадщини (а.с.89). Чинним законодавством передбачено позасудовий порядок вирішення даного питання. Доказів того, що позивач використав позасудовий шлях оформлення своїх прав, суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати компенсуванню не підлягають та відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed