Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

06 квітня 2018 року [PERSON] в особі свого представника предявив вказаний позов, поси- лаючись на наступні обставини. 24 жовтня 2013 року помер [PERSON], який за життя зробив заповідальне розпорядження та заповів йому все своє майно, у тому числі земельну ділянку площею 11,94 га, згідно державного акта на право довічного успадковуваного володіння, виданого на підставі рішення Татарбунарсь- кої районної ради від 30.08.1991 р., цільове призначення - для ведення фермерського господарст- ва, що розташована на території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської об- ласті, яка була передана спадкодавцю в довічне успадковане володіння із земель запасу Лимансь- кої сільської ради. При зверненні до нотаріуса з приводу прийняття спадщини, йому було відмов- лено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на земельну ділянку. Про втрату правовстановлюючого документу ним розміщено оголошення в газеті «Татарбунарський вісник». Зважаючи на те, що успадкувати земельну ділянку у нотаріальному порядку він не має можливості, просив визнати за ним право власності на спад- кову земельну ділянку. Представник позивача у судове засідання не зявився, надав заяву в якій просив розглянути сп- раву за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача у судове засідання не зявився, сільський голова надав заяву про роз- гляд справи за відсутності представника сільської ради, покладаючись на розсуд суду у прийнятті рішення, відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про роз- гляд справи за його відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звуко- записувального технічного засобу, у відповідності з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, не здій- снюється. За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Ко- дексом випадках. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Татарбунарського районного нотаріального ок- ругу Одеської області 08.08.2013 р. (копія на а.с.11), підтверджується, що [PERSON] на випа- док своєї смерті зробив заповідальне розпорядження, яким заповів усе належне йому майно пози- вачу у справі. Згідно з копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 361052 (а.с.5), [PERSON] помер 24.10. 2013 р. в с.Лиман Татарбунарського району Одеської області. Копією державного акту, виданого на підставі рішення 81-ХХІ Татарбунарської районної ради від 30.08.1991 р. (а.с.6-7) підтверджується, що [PERSON] надана у довічне успадковуване во- лодіння земельна ділянка площею 11,94 га, цільове призначення - для ведення фермерського гос- подарства. З матеріалів справи (а.с.8-10), видно, що Татарбунарською районною радою прийнято рішення № 81-ХХІ від 30.08.1991 р. про надання земельних ділянок у довічне успадковуване володіння для ведення фермерського господарства громадянам, у тому числі [PERSON], площею 12 га. Нормативна грошова оцінка одного гектара ріллі, що розташований за межами населеного пун- кту Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області з урахуванням коефіці- єнтів індексації станом на 01.01.2017 р. становить 30851,54 грн., що видно з повідомлення відділу у Татарбунарському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 28.12. 2017 р. (а.с.12). Нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого [PERSON] з причини ненадання правовстановлюючого документу на успадковане майно - земельну ділянку (а.с.13). Газета Татарбунарский вестник № 15 від 28.04.2018 р. містила оголошення про недійсність державного акту на право довічного успадковуваного володіння, виданого на підставі рішення 8 сесії ХХІ скликання Татарбунарської районної ради народних депутатів від 30.08.1991 р. на імя [PERSON], що видно з її копії (а.с.). Постановою Верховної Ради Української РСР від 05.12.1990 року № 511 «Про вирішення пи- тань, пов'язаних із правом власності на землю» визначено, що громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння. Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 р. також передбачалось право громадян на довічне успадковування володіння землею, а Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991 р. № 889 «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок», які втратили чинність, затвер- джено форму державного акта на право довічного успадкованого володіння землею та умови нада- ння такого права. З введенням в дію Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 р. (в редакції від 13.03. 1992 р.) надання такого права не передбачалось, але підпунктом другим п. 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» передбачалося, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, наданні їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Поняття «користування землею» у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 р. (ст.7) поряд з постійним (без заздалегідь встановленого строку) передбачало тимчасове користува- ння (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до десяти років). Користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей, як правило, мало бути довгостроко- вим. Для ведення селянського (фермерського) господарства земля надавалася в оренду районною, міською радою (частина третя статті 8). У зазначеному кодексі з'явилася нова форма володіння землею: довічне успадковуване володіння, яке надавалося громадянам, зокрема, для ведення селя- нського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання і т. ін., та постійне володіння, яке надавалося колгоспам, радгоспам, іншим державним, кооперативним, громадським підприємствам, установам і організаціям, релігій- ним організаціям. Земельний кодекс України в редакції від 13.03.1992 р. закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земе- льних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного гос- подарства тощо (ст.6). Громадянам України для ведення селянського (фермерського) господар- ства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку), а для городництва, сінокосіння, випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства - у тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до двадцяти п'яти ро- ків) (ст.7). Проте чіткого розмежування випадків, коли земельні ділянки можуть надаватися у ко- ристування для ведення селянського (фермерського) господарства, а коли - в оренду, в цьому ко- дексі не здійснено. Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимча- сового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів пра- ва на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв'язку з не пе- реоформленням правового титулу. Відповідно до роз'яснень викладених в п. 8 Постанови Верховного Ради України від 13.03.1992 р. № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі», громадяни, підприєм- ства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних діля- нок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Згідно з пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 р. № 563 «Про земельну реформу» - громадяни, підприємства, установи й організації, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17.02.2004 р. № 1492 дію вказаного пункту продовжено до 01 січня 2008 року. Однак, рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України та пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18.12.1990 р. № 563-ХІІ визнано неконституційними та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення зазначеного рішення. Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчено державним актом на пра- во довічного успадковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов'язані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділян- ки. В мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 р., суд зазна- чав, що визнавши право приватної власності громадян на земельні ділянки, які були надані в пос- тійне користування, встановивши порядок набуття цього права у зазначених нормативно-правових актах шляхом безоплатної передачі, держава має вжити всіх необхідних заходів щодо забезпе- чення безперешкодного набуття громадянами права приватної власності на земельні ділянки. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 (абз.3) своєї постанови № 7 від 30.05. 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як передбачено ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кі- лька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спад- щину чи не прийняти її. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом померлого [PERSON], перешкодою в отриманні позивачем свідоцтва про право на спадщину на земельну ді- лянку є те, що оригінал державного акту на право приватної власності на землю втрачено. Отже, суд вважає, що за позивачем має бути визнано право власності на земельну ділянку пло- щею 11,94 га, що залишилася після смерті [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved