Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

04 червня 2021 року до Шишацького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк або Банк) до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У позовній заяві позивач зазначив, що відповідно до умов договору б/н від 27 травня 2011 відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту, збільшеного до суми 35000 грн в подальшому. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. В порушення умов договору відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за кредитним договором не виконує, в зв`язку з чим має заборгованість станом на 11 травня 2021 року у сумі 38342,70 грн., яка складається з наступного: 33210,66 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 5132,04 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Ухилення відповідача від виконання свого зобов`язання за вказаним кредитним договором порушує права банка, в зв`язку з цим, посилаючись на норми ст.ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України позивач просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість у вищевказаній сумі, а також понесені ним судові витрати. Ухвалою суду від 09 червня 2021 року відкрито провадження та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. У строк для подання відзиву до суду надійшов відзив, а також зустрічна позовна заява [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійним. Ухвалою суду від 16 серпня 2021 року зустрічну позовну заяву прийнято до розгляду, а позовні вимоги за зустрічним та первісним позовами об`єднані в одне провадження. В зв`язку з цим суд прийняв рішення про те, що подальший розгляд справи здійснюватиметься за правилами загального позовного провадження та призначив дату підготовчого засідання. У поданому відзиві на первісну позовну заяву [PERSON] вказав, що заперечує проти позовну з огляду на його безпідставність та недоведеність належними доказами. Зокрема вказав, що надані докази не підтверджують укладання між ним та банком кредитного договору. Так, він звернувся в банк із заявою про відкриття карткового рахунку для отримання соціальних виплат з інвалідності, при цьому наміру укладати кредитний договір не мав. Будь-яких документів щодо укладання кредитного договору він не підписував, в тому числі тих, які б містили умови кредитування у вигляді його строку, розміру, відсоткової ставку, неустойки тощо. Звернув увагу на те, що ним не були підписані надані позивачем витяг з Тарифів і Умов та правил надання банківських послуг, які до того ж надані банком суду на іноземній (російській) мові. В зв`язку з чим [PERSON] вважає, що між ним та банком взагалі не укладався кредитний договір, а отже дії банка по нарахування відсотків, комісій за користування кредитним лімітом, а також автоматичне списання коштів з інших рахунків позичальника є безпідставними. Звернув увагу на те, що позивачем не обґрунтовано той факт, що він, вказуючи на те, що кредитний договір укладено 27.05.2011 року, надав розрахунки заборгованості за кредитом за період з 12.07.2013 року. У зустрічній позовній заяві [PERSON] просив визнати кредитний договір недійним, з огляду на те, що при укладанні даного договору було суттєво порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема статей 11, 18 та 19. Так, банк не повідомив його письмово, як споживача фінансових послуг, про умови надання кредиту. Підписана [PERSON] анкета-заява не містить усіх істотних умов, необхідних для укладання договору, не враховує інтереси позичальника. Кредитний договір містить несправедливі у мови і всупереч принципу добросовісності наслідком його укладання є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальнику. У відповіді на відзив та у відзиві на зустрічну позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» вказало, що ним надано належні та достатні докази факту укладання кредитного договору та правомірності первісних позовних вимог. При цьому надані докази свідчать про те, що [PERSON] був ознайомлений з умовами кредитування, активно користувався встановленим кредитним лімітом, а отже наведені ним доводи є безпідставним та спрямованим на уникнення виконання грошового зобов`язання. Крім того Банком подано заяву про застосування до зустрічних позовних вимог наслідків пропуску строку позовної давності. Ухвалою суду від 16 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду. Після проведення підготовчого засідання заяв по суті справи від сторін не надходило. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] та його представник заперечували проти первісних вимог з огляду на викладені ними в заявах по суті справи доводи. Зустрічні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи у його відсутність (а.с.79). В зв`язку з цим розгляд справи по суті проведено судом у відсутність представника даної сторони. Заслухавши пояснення присутніх учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про відсутність підставі для задоволення первісних та зустрічних позовних вимог, виходячи з наступного. 27 травня 2021 року відповідач за первісним позовом [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у «ПриватБанку». Вищевказана обставина [PERSON] не заперечується. Як встановлено судом із змісту анкети-заяви, 27 травня 2021 року відповідач своїм підписом підтвердив свою згоду з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які були надані йому в письмовому вигляді. Надаючи оцінку даним правовідносинам, суд виходив з наступного. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку позивач АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому що, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача, крім тіла кредиту, заборгованості за простроченими відсотками, АТ КБ «ПриватБанк» посилався на договірний характер таких правовідносин. За правилами статей 12, 13, 76-81, 89 ЦПК України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано копію Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» від 27.05.2011, яка підписана сторонами; витяг з Тарифів обслуговування кредитних карта «Універсальна», копію витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, виписку про рух коштів по рахунку та розрахунки заборгованості за договором. Разом з тим, зазначені документи не підтверджують погодження між сторонами конкретних умов кредитування, оскільки надані позивачем витяги з Тарифів, а також Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, а тому їх не можна розцінювати, як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27.05.2011. У підписаній сторонами заяві-анкеті від 27.05.2011 відсутні умови кредитного договору про встановлення процентної ставни та відповідальності сторін за порушення зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів). Тобто позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме надані ним Умови і Тарифи є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови і Тарифи мав на увазі відповідач, підписуючи Анкету-заяву позичальника, та відповідно, що він брав на себе зобов`язання зі сплати саме зазначеного в даних документах розміру відсотків, комісії, пені, штрафів у разі порушення зобов`язання з повернення кредиту. Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України у справі №6-2320цс16, а також з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати, як невід`ємну складову змісту договору. У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також вказала, що за відсутності належних та допустимих доказів погодження умов договору АТ КБ «ПриватБанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Згідно ч. 4. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Незважаючи на те, що [PERSON] заперечує факт укладання кредитного договору з банком, судом встановлено, що він після підписання анкети заяви, вчинив ряд дій щодо його виконання, зокрема отримав від Банка декілька кредитних карток в межах строку їх дії, а також коди доступу до них, починаючи з 27.05.2011 неодноразово на постійній основі користувався кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту. При цьому ним неодноразово вносились платежі по погашенню існуючої кредитний заборгованості, як через установи банку, такі і шляхом перерахування коштів з інших карткових рахунків. Про те, що кредитний договір між сторонами все ж таки був укладений свідчить й подання [PERSON] зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про доведеність факту укладання кредитного договору між сторонами, надання кредитодавцем позичальнику коштів шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжній картці. Зважаючи на те, що сторонами кредитного договору не було погоджено його строки, відсоткову ставку, застосування штрафних санкцій, суд приходить до висновку, що у відповідності до положень ст. 530 ЦК України банк може правомірно претендувати лише на стягнення з [PERSON] фактично отриманої ним суми кредитних коштів. Разом з тим, суд вважає, що в супереч обов`язку доказування позивачем за первісним позовом (Банком) не доведено належними та допустимими доказами розмір фактично отриманої позичальником суми кредитних коштів. Так, крім відсотків за користування кредитом, Банк просив суд стягнути з позичальника заборгованість за простроченим тілом кредиту, однак розмір даної заборгованості не є тотожнім розміру фактично виданих позичальнику кредитних коштів. Зокрема, згідно наданих суду розрахунків заборгованості (а.с.5-15) та виписки з банківських рахунків [PERSON] (а.с. 54-72), судом встановлено, що до заборгованості за тілом кредиту також було включено (капіталізовано) всі види простроченої заборгованості за кредитним договором, а саме: прострочені відсотки, штрафні санкції, комісія за обслуговування, які не підлягають стягненню з підстав наведених вище. Долучені до позовної заяви розрахунки заборгованості роздроблені банком на 3 календарні періоди, а саме: з 12.07.2013 по 31.05.2015, з 01.06.2015 по 30.06.2019, з 01.07.2018 по 11.05.2011. Всі вищевказані розрахунку мають різну структуру, а саме наведені у них види окремих операцій і заборгованості, а також суми по ним не збігаються, що унеможливлює самостійне вираховування судом фактичної суми кредитних коштів, якою скористався позичальник з моменту старту карткового рахунку (з 27.05.2011). Незважаючи на те, що судом у Банку витребувався розрахунок щодо загальної суми кредитних коштів, якими скористався (використав) [PERSON] (а.с.152), Банком в розпорядження суду повторно було надано лише виписку по кредитному рахунку позичальника, структура якої унеможливлює розрахунок необхідної суми судом, оскільки до розміру заборгованості включено всі види простроченої заборгованості (відсотки, штрафні санкції, комісія) на стягнення яких Банк не має права, виходячи з вищенаведеного судом (а.с. 156-175,198-197). За таких обставин, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги не підлягають навіть частковому задоволенню через їх недоведеність. Надаючи правову оцінку доводам зустрічної позовної заяви, суд керувався релевантними правовими позиціями Верховного Суду у справах про визнання правочинів недійсними. Так, у постанові від 10 березня 2021 року (справа № 607/11746/17) КЦС ВС висловив позицію, що «з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. У своїй постанові від 05 вересня 2019 року (справа № 638/2304/17) ОП КЦС ВС виклала наступний висновок про застосування норми права: «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту». У постанові від 17 червня 2021 року (справа № 761/12692/17) КЦС ВС виклала наступний висновок про застосування норми права: «Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину». Звернувшись із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] вказав, що укладений між сторонами кредитний договір не відповідає ряду вимог закону України «Про захист прав споживачів», зокрема статтям 11, 18 та 19 цього Закону (у редакції на момент укладання кредитного спірного договору). Разом з тим, у тексті позовної заяви відсутні посилання на те, які саме суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача були порушені в зв`язку з укладанням даного договору на момент вчинення даного правочину, а також на те, яким чином визнання недійсним кредитного договору, який діє та виконується на протязі більше 10 років зможе присікти порушення цивільних прав та/або інтересів позичальника або відновити їх. Крім того, під час розгляду первісних позовних вимог судом було встановлено, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо строку дії кредитного договору, розміру відсоткової ставки, застосування штрафних санкцій, порядку погашення заборгованості за кредитом та зроблено висновок, що дані неузгодженні сторонами положення кредитного договору не можуть застосуватись до взаємовідносин між ними. Виходячи з вищевикладеного, судом було зроблено висновок про наявність у позичальника за вищевказаним кредитним договором лише обов`язку - повернути кредитодавцю фактично використану суму кредитних коштів. За таких обставин, доводи [PERSON] про недійсність кредитного договору, нібито через його невідповідність положенням Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними та недоведеними. З огляду на вищевикладене у задоволені зустрічних позовних вимог також слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed