Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

05.05.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою у якій просив стягнути з [PERSON] помилково перераховані ним на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти у сумі 25126 грн., а також інфляційні втрати з липня 2014 - по березень 2015 року в сумі 8701, 60 гривня та 3% річних за користування цими коштами в сумі 627, 80 гривень. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Суд вирішив стягнути з [PERSON] помилково перераховані кошти у розмірі 25 126 грн. та 251 грн. у якості компенсації судових витрат (судового збору). В іншій частині позовних вимог суд вирішив відмовити. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення у повному обсязі та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що їй 21 рік і вона навчається у Харківському національному автомобільно-дорожньому університеті. За рішенням суду її батько [PERSON] зобов'язаний був сплачувати аліменти на її утримання, однак довгий час гроші не сплачував. Тому коли від батька на її рахунок надійшли грошові кошти в сумі 25 126 грн. з позначкою «аліменти» вона вважала, що це є належним чином виконання рішення суду, зраділа цьому і витратила на себе ці грошові кошти. Вважає, що ніякої помилки в діях [PERSON]І не було, отримані нею від нього грошові кошти у виді аліменти не є безпідставно набутим майном. Крім того, статтею 1215 ЦК України заборонено повернення аліментів. В суді апеляційної інстанції [PERSON] підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити з підстав, зазначених в апеляційній скарзі. Додаткового [PERSON] пояснила, що про надходження на її рахунок аліментів від батька [PERSON] у сумі 25126 грн. вона повідомила матір і за її згодою витратила їх на свої потреби, пов'язані з навчанням у Харківському національному автодорожньому університеті. [PERSON], залучена до справи судом першої інстанції у якості третьої особи, апеляційну скаргу підтримала і також просила її задовольнити, вказуючи, що дійсно за її згоди дочка [PERSON] витратила на себе отримані від [PERSON] аліменти у розмірі 25 126 грн., які він зобов'язаний сплачувати їй за рішенням суду до досягнення дочкою 23 років на період її навчання. Підтвердила, що за її вимогою державним виконавцем відкрито виконавче провадження з виконання рішення суду, яке вона не вважає виконаним у повному обсязі, оскільки [PERSON] приховав від державного виконавця розміри своїх доходів, що призвело до неправильного розрахунку суми його заборгованості зі сплати аліментів. Позивач [PERSON] апеляційну скаргу не визнав і просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вказуючи, що він сумлінно, у добровільному порядку, шляхом подачі до бухгалтерії за місцем роботи відповідної заяви, сплачував аліменти [PERSON] на утримання народженої поза шлюбом дочки [PERSON]. Таким же чином, тобто в порядку добровільного виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2014 року, він направив 16.06.2014 року на розрахунковий рахунок [PERSON] аліменти у сумі 25126 грн., помилково вважаючи це належним виконанням судового рішення. Крім того, пояснює [PERSON], він не знав адресу фактичного місцезнаходження [PERSON], яка за формальними ознаками є стягувачем у виконавчому провадженні, порушеним за її ініціативою ВДВС Ленінського РУЮ Дніпропетровського міського управління юстиції. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав. Розглядаючи справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] передбачених статтею 625 ЦК України 3% річних та інфляційних витрат, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для задоволення цих позовних вимог відсутні, оскільки право на стягнення 3% річних і інфляційних витрат виникає у особи у разі прострочення боржником виконання грошових зобов'язань, а спірні правовідносини до таких не відносяться. Колегія суддів погоджується з вирішенням судом цієї частини позовних вимог, оскільки рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 3% річних і інфляційних витрат ухвалене у відповідності із законом, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Однак, з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з [PERSON] грошових коштів у сумі 25126 грн., а також судового збору, колегія суддів не погоджується і вважає, що апеляційна скарга в цій частині підлягає задоволенню за таких підстав. Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому така особа самостійно, на власний розсуд обирає передбачений частиною 2 статті 16 ЦК України спосіб захисту. Суд, відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених особою вимог і на підставі доказів сторін та інших, які беруть участь у справі. В Відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Відповідно до ст.400 та ч.1 ст.1212 ЦК України, на які посилався позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, і з чим погодився суд, недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього майна обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Отже, звертаючись до суду з позовом, [PERSON], з огляду на приписи ст.ст.10, 60 ЦПК України, зобов'язаний довести, що його дочка [PERSON] набула майно без достатньої правової підстави, що вона діяла недобросовісно, отримавши від нього грошові кошти у сумі 25 126 грн., які він відправив на її рахунок 16.06.2014 року, що він за законом або договором має право на їх витребування. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], обґрунтовуючи позовні вимоги, вказував, що за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2014 року по справі № 2429/12627/12 (провадження № 22-ц/77484458/14) з нього належало стягнути на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON], у зв'язку з її навчанням в технікумі, у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи стягнення з 13.12.2012 року і до закінчення нею навчання, тобто до червня 2014 року. Виконуючи добровільно зазначене рішення суду, він направив 16.06.2014 року поштовим переказом грошові кошти в сумі 25126 грн. на розрахунковий рахунок [PERSON] Незважаючи на повне виконання ним добровільно рішення Апеляційною суду Дніпропетровської області від 05 червня 2014 року, виконавчою службою Ленінського району Дніпропетровського міського управління юстиції за вимогою [PERSON] було відкрито виконавче провадження № 45829612 від 15.12.2014 року про стягнення з нього аліментів на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] на період її навчання, але не більше ніж досягнення 23 років, у розмірі 1/6 частини усіх доходів щомісячно, накладено арешт на його майно. Вказує, що гроші у сумі 25126 грн. надіслав на адресу [PERSON] помилково, оскільки він помилково вважав, що надіслання грошей безпосередньо дочці [PERSON] є належним виконанням у добровільному порядку судового рішення. Крім того, на той період часу відповідач [PERSON] ніде не навчалася, оскільки закінчила навчання в технікумі, а до вищого навчального закладу ще не поступила. Відповідач [PERSON] у вересні 2014 року поступила навчатися до Харківського національного автодорожнього університету, а вже 24.09.2014 року звернулася до Київського районного суду м.Харкова з позовом до нього про стягнення з нього аліментів у зв'язку з продовженням навчання. (а.с.2-4, 69-71). Ухвалюючи рішення про задоволення позову [PERSON] в частині вимог про стягнення з [PERSON] на його користь помилково перерахованих їй грошових коштів у сумі 25126 грн., суд першої інстанції виходив з того, що спірні грошові кошти набуті нею безпідставно, що вони не є аліментами, оскільки стягувачем аліментів є третя особа [PERSON], а не дочка позивача і третьої особи відповідач [PERSON] З таким рішенням апеляційний суд погодитися не може у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи. Позивачем не доведено, що належні йому грошові кошти у сумі 25126 грн. його дочка [PERSON] отримала внаслідок допущеної ним помилки. З доводів позивача [PERSON] та наданих ним же письмових доказів вбачається, що 16 червня 2014 року він особисто, свідомо, добровільно, з метою виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2014 року здійснив грошовий переказ на розрахунковий рахунок дочки [PERSON] у розмірі 25126 грн. у якості аліментів. Саме такі дані щодо суми, цільового призначення, платника і отримувача грошових коштів містяться в наданих позивачем у якості письмового доказу квитанціях ПАТ КБ «ПриватБанк» від 16.06.2014р. (а.с.8). З письмових і усних пояснень сторін, третьої особи, відповіді [PERSON] начальника Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області від 09.09.2015р. на його скаргу на дії посадових осіб Ленінського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції, та інших письмових доказів у справі вбачається, що [PERSON] з позовом до [PERSON] «про стягнення помилково перерахованої суми коштів» звернувся лише у травні 2015 року, тобто після того, як [PERSON] ініціювала поновлення виконавчого провадження за постановою начальника Ленінського ВДВС від 15.04.2015 року щодо примусового виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів у розмірі 1/6 частини з усіх видів доходу на утримання дочки [PERSON] у зв'язку з її навчанням, після її вимог про перегляд державним виконавцем розрахунку суми заборгованості, арештом його майна в межах вказаного виконавчого провадження. (а.с.2-4, 47-49, 59-61, 69-71, 73-74, 85-86). Отже помилка [PERSON] мала місце щодо розрахунку суми заборгованості та обраного ним способу забезпечення повного виконання судового рішення, а не здійснення 16.06.2014 року перерахунку дочці [PERSON] певної суми грошових коштів у якості аліментів, в утриманні якої на період навчання, але не більше ніж досягнення нею 23 річного віку, він зобов'язаний приймати участь відповідно до вимог ст.199 Сімейного Кодексу України та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.06.2014 року. Доводи [PERSON] про те, що направити грошові кошти безпосередньо [PERSON] він не мав змоги, так як не знав її адреси та розрахункового рахунку, судова колегія відхиляє оскільки анкетні дані [PERSON] та адреса її місцезнаходження містяться в позовній заяві та інших матеріалах цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дочки на період її навчання. З наданих відповідачем [PERSON] і [PERSON] пояснень вбачається, що про надходження від [PERSON] грошових коштів у сумі 25126 грн. у якості аліментів [PERSON] відразу повідомила матір [PERSON] і за їх спільним рішенням [PERSON] витратила вказані кошти на свої потреби, пов'язані зі вступом до Харківського національного автодорожнього університету і подальшим навчанням, тобто за цільовим призначенням. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що [PERSON] не мала достатньої правової підстави для набуття майна у виді грошових коштів у сумі 25126 грн., направлених їй батьком [PERSON] у якості аліментів, так як такі правові підстави обумовлені вимогами ст.199 СК України, частина третя якої, зокрема, прямо передбачає право дочки, сина, які продовжують навчання, самостійно звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів, а також рішенням Крім того, поза увагою суду залишились припис и статті 1215 ЦК України, якою передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті аліменти, якщо їх виплата проведена фізичною особою добровільно, за відсутністю рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Позивачем не надано належних та допустимих доказів рахункової помилки з його боку та недобросовісності з боку дочки [PERSON] За таких обставин та у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову [PERSON] про стягнення з [PERSON] на його користь 25126 грн. і судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні цих вимог [PERSON] Таке вирішення справи, враховуючи положення ст.ст.192, 195, 197, 198-201 СК України, ст.539 ЦК України та ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», не перешкоджає позивачу [PERSON] звертатися до державного виконавця з вимогою про встановлення суми заборгованості по виконанню рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.06.2014 року з урахуванням отримання повнолітньою, дієздатною дочкою [PERSON] направлених ним 16.06.2014 року грошових коштів у розмірі 25126 грн. у якості аліментів на її утримання, а також звертатися до суду, згідно вимог ст.3 ЦПК України.

Outcome: partial