Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

04 січня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням завідомо неправдивою інформації. Свої позовні вимоги мотивував тим, що відповідачка працювала на посаді заступника директора ТОВ «Крайт». В листопаді 2015\~року на адресу підприємства надійшла заява відповідачки, в якій вона вказала, що відсутня на робочому місці через те, що «не має ніякого бажання бачити огидну пику директора ТОВ «Крайт» [PERSON]І.». Оскільки з листом ознайомилась головний бухгалтер підприємства, а потім й інші співробітники, це спричинило приниження позивача, підрив його ділової репутації погіршило морально-психологічного клімату на підприємстві. Позивач просив суд визнати зазначені вище висловлювання такими, що не відповідають дійсності, зобовязати відповідачку спростувати поширену інформацію шляхом вибачення перед позивачем в присутності працівників ТОВ «Крайт». В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимог та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачки в судовому засіданні проти позову заперечував, вказував, що допущений в листі відповідачки вислів є оціночним судженням, висловлений в різкій, проте допустимій формі. Спростування оціночних суджень не відповідає практиці Європейського Суду з прав людини та Закону України «Про інформацію». Крім того, лист відповідачки був адресований особисто позивачу і його зміст не мав бути поширений серед інших працівників підприємства. Вислухавши пояснення сторін, показання свідка, розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідачка [PERSON] направила на адресу ТОВ «Крайт» лист від 04 листопада 2015 року, в якому зазначила наступне: «На ваш лист стосовно запитання щодо моєї відсутності на робочому місці пояснюю наступне. Я [PERSON], відсутня на робочому місці з 01 вересня 2015 року по теперішній час тому, що не маю ніякого бажання бачити огидну пику директора ТОВ «КРАЙТ» [PERSON]І.» (а.с. 6) Факт підписання та направлення цього листа в судовому засіданні представник відповідачки підтвердив. Згідно ч. 1 ст.\~270 Цивільного кодексу України фізична особа, серед іншого, має право на повагу до гідності та честі. Відповідно до ст. 275 Цивільного кодексу України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст.\~270 Цивільного кодексу України фізична особа, серед іншого, має право на повагу до гідності та честі. Відповідно до ст. 275 Цивільного кодексу України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу. Разом з тим, згідно ч. ч. 1, 2 ст.\~30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Суд виходить з того, що висловлене твердження є оціночним, висловлює особисте негативне ставлення відповідачки до позивача в емоційній формі і насправді не є формою опису зовнішності позивача. В той же час, вираз «огидна пика» в офіційному листі про причини відсутності на роботі на імя підприємства є очевидно невідповідними за загальноприйнятими нормами спілкування і може розцінюватись як такий, що висловлений у принизливій формі, що принижує честь та гідність позивача. При цьому навіть факт подружніх відносин між сторонами не змінює вказану обставину, оскільки лист був формою спілкування між працівником та роботодавцем тому мав відповідати хоча б мінімальним нормам ввічливості та взаємоповаги. Разом з тим, оскільки наведене вище твердження є оціночним і не містить відомостей про факти, відсутня можливість перевірити його достовірність, тому вимоги про визнання твердження таким, що не відповідає дійсності і зобовязання спростувати інформацію задоволенню не підлягають. Оцінюючи твердження представника відповідача, що лист був адресований особисто позивачу і його зміст не мав бути відомим третім особам, суд виходить з наступного. Відповідно до абз. абз 2, 4 п.\~15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №\~1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Як повідомила в суді свідок [PERSON] яка працює на посаді головного бухгалтера ТОВ «Крайт», конверт з листом позивачки відкривала вона. Суд при цьому враховує, що лист був адресований підприємству, а не особисто позивачу, не мав спеціального напису «особисто в руки», тому з боку відповідачки не було вжито достатніх заходів конфіденційності для того, щоб інформація не стала відомим третім особам. Вирішуючи питання про обґрунтованість вимог позивача про зобовязання відповідача вибачитись, суд відзначає наступне. Як зазначено в абз. абз.\~1,\~2 п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №\~1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобовязувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК. Таким чином, вимоги про зобовязання відповідачки вибачитись перед позивачем в присутності працівників підприємства, яке очолює позивач, є неналежним способом захисту цивільних прав і задоволенню не підлягають. Згідно ст.\~88 ЦПК України у звязку з повною відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed