Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

07.06.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . На даний час в його квартирі зареєстровані донька [PERSON] та колишня дружина позивача [PERSON] 28.08.2015 року рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Відповідачка за місцем прописки жодного дня не проживала, особисті речі свої не залишала, оплату за комунальні послуги ніколи не вносила, не несла жодних інших витрат по утриманню квартири. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає, тому на підставі вище вказаного позивач вважає, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням, добровільно знятись з реєстрації не бажає, а тому він звернувся до суду за захистом порушеного права власності та просить позов задовольнити. 31.10.2019 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги відповідач не визнає, зазначає, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , однак за вказаною адресою не зареєстрований. У вищевказаній квартирі зареєстровані відповідач по справі та їх спільна з позивачем донька . Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Оскільки позивач, який є батьком неповнолітньої дитини, не зареєстрований за вказаною адресою та не проживає, дитина проживає з нею, а вона іншого місця реєстрації не має, просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву, згідно якої просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги позивача не визнає та просить відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 03.09.2011 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується відмітками у паспорті позивача та відповідача (а.с.7-9). Після укладення шлюбу з позивачем [PERSON] , а саме [INFO] , відповідач [PERSON] зареєструвала місце проживання за адресою [ADDRESS] , що підтверджується даними паспорту відповідача (а.с.9). Власником вказаної квартири на момент реєстрації у ній відповідача [PERSON] була бабуся позивача [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на спадщину за заповітом від 18.10.2018 року (а.с.15). [INFO] у сторін [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON] , що не заперечується сторонами. Донька сторін [PERSON] також зареєстрована за місцем проживання матері - відповідача по справі - за адресою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] реєстрації місця проживання за вказаною адресою не мав, що підтверджується даними його паспорту (а.с.7-8). Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від від 28.08.2015 року шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.11). 22.01.2018 року власник житла, у якому зареєстровано відповідача [PERSON] - [PERSON] померла, після чого позивач став власником квартири за адресою [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом посвідченого 18.10.2018 року приватним нотаріусом Штефан В.В. (а.с.15). Відповідно довідки виконавчого комітету Зеленодольської міської ради від 06.06.2019 року №823, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.12). З актів про фактичне місце проживання мешканців м.Зеленодольськ № 469 від 06.05.2019 року та № 2163 від 02.11.2018 року встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] , на теперішній час фактично ніхто не проживає, [PERSON] та [PERSON] проживають в м.Кривий Ріг, дана інформація підтверджується сусідами [PERSON] , [PERSON] (а.с.13-14). При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] отримала право користування та зареєструвала місце проживання за адресою [ADDRESS] , 01.03.2012 року, за згодою попереднього власника житла - [PERSON] , яка на даний час померла і позивач є єдиним власником житла. У той же час в судовому засіданні встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована дитина позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] - [PERSON] . Позивач не ставить вимогу про визнання доньки [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, і у судовому засіданні позивач підтвердив, що не бажає визнавати свою дитину такою, що втратила право користування його власністю - квартирою по [ADDRESS] . За таких обставин суд вважає недоведеним у судовому засіданні, що наявність реєстрації відповідача [PERSON] перешкоджає позивачу [PERSON] у користуванні своєю власністю - квартирою. Крім того, аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим чином, може бути встановлено право осіб, які не є власниками майна, користування чужим майном (сервітут). Сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач має право користування спірним житлом як мати малолітньої дитини [PERSON] , право користування якої житлом позивачем не оспорюється. Стаття 406 ЦК України містить вичерпний перелік підстав для припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд вважає необхідним звернути увагу на положення ч. 2ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). За змістом статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Оскільки дитина сторін на даний час не досягла 14 років, а тому в силу ст. 29 ЦК України не має можливості самостійно обирати місце проживання, при цьому дитина [PERSON] не проживає з батьком позивачем по справі, а проживає з матір`ю [PERSON] і позивач не заперечує дану обставину. Тому, суд вважає, що відповідач [PERSON] набула право користування квартирою позивача як мати малолітньої дитини позивача, зареєстрованим місцем проживання якої є квартира по [ADDRESS] . Взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, врегульовані статтею 405 ЦК України. За змістом наведеної норми члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Усвідомлювати наслідки відсутності у жилому приміщенні понад один рік без поважних причин дитина здатна після досягнення 14-річного віку та лише після цієї дати починається перебіг річного строку за статтею 405 ЦК України. Між тим, позивач звернувся до суду із позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у той час коли дитина сторін не досягла зазначеного віку. Підсумовуючи викладене, суд вважає недоведеним наявність у позивача перешкод у користуванні власністю, та наявності істотних обставин, які б свідчили про необхідність припинення права користуванні відповідача житловим приміщенням, яке є єдиним зареєстрованим місцем проживання малолітньої дитини сторін. Тому, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed