Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

06.12.2019 до Заводського районного суду м. Миколаєва звернувся представник [PERSON] - адвокат Алейнік В.А., із позовною заявою до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на її користь 40000 грн. на відшкодування майнової шкоди та 30000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Позов мотивований тим, що позивач з відповідачем перебували у шлюбі, у період якого народилось троє дітей. Вони проживали в [ADDRESS] . У 2015 році відповідач вигнав позивачку разом з дітьми, а 26.07.2017 р. позивач звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва із позовом про усунення перешкод у користування житловим приміщенням шляхом вселення. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.10.2018, яке в частині скасовано Миколаївським апеляційним судом 26.12.2018, зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди позивачу та дітям в користуванні квартирою шляхом вселення. Своїми протиправними діями позивач спричинив матеріальну шкоду, оскільки позивачу довелося орендувати житло за адресою: [ADDRESS] . Поживала позивач в ній з 01.08.2015 р. по 01.12.2018 р., сплачуючи орендну плату у розмірі 1000 грн. щомісячно. Сумарно сплачено 40000 грн. Посилаючись на ч. 1 ст. 1166 ЦК України, вважає, що вказана сума має бути стягнута з відповідача на користь позивача. Також вважає, що з відповідача слід стягнути моральну шкоду, оскільки через протиправні дії відповідача позивач з дітьми були позбавлені можливості користуватись житлом, в якому до цього постійно проживали на законних підставах. Виселення з єдиного житла значно порушило життєвий уклад позивача. так, позивачу довелося докласти значних зусиль щоб відшукати їй з дітьми домівку. Протягом більш як трьох років довелося сплачувати значну частку доходу на оренду кімнати. Також значний час довелося витратити на поновлення прав. Моральну шкоду позивач оцінює в 30000 грн. 11.12.2019 вказана позовна заява залишена без руху. 27.12.2019 представником позивача подано заяву про усунення недоліків. 03 лютого 2020 року вказану позову заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 15 травня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, підписаний адвокатом Качан Р.Ю., відповідно до якого відповідач не погоджується з позовними вимогами, посилаючись на те, що позивач мала реєстрацію за адресою: [ADDRESS] , що свідчить про наявність у неї житла, у тому числі на момент, коли вона з дітьми покинула квартиру. Ні позов, ні акт наданий позивачем не містить чіткої дати позбавлення права користування квартирою. Акт без дати та не засвідчені підписи сусідів. Це свідчить про неналежність доказів. Договір оренди житла не містить дати, посилання на право власності орендодавця на квартиру. Відсутні такі докази і в додатках до позову. Не містить договір і часу, на який укладений і при цьому не вказано що він укладений на невизначений строк. Довідка надана [PERSON] , особа якого не підтверджена. Навіть якщо прийняти цю довідку, до тоді договір оренди укладений на строк, що перевищує три роки і не посвідчений нотаріально, як це передбачено ст. 793 ЦК України. Також позивачкою не дотримано ст. 795 ЦК України щодо складення акту приймання та акту передачі предмету договору найму. Тому відповідач має сумніви в законності наданого позивачкою договору оренди, який на переконання відповідача є нікчемним. Позивачка належним чином не підтвердила понесені нею витрати на оренду житла, оскільки довідка, видана фізичною особою - не власником житла, не може вважатися належним та допустимим доказом. Стосовно моральної шкоди, вказуючи про значні зусилля в пошуку житла позивачка нічим не доводить факту дефіциту пропозицій житла у м. Миколаєві на момент її виселення. Зазначаючи про сплату значної частини її доходів, позивачка не доводить наявність в неї доходів, а також не підтверджує факт сплати орендної плати. Згадуючи, що вимушена зміна місця проживання порушила її звичний життєвий уклад та змінила круг її оточення, позивачка не пояснює у чому полягає її цей звичний життєвий уклад та хто входить до її кругу оточення, з ким, окрім відповідача та його батьків вона була позбавлена спілкування. Посилаючись на значний час та зусилля, витрачений нею на поновлення своїх прав з липня 2017 по грудень 2018, позивач не враховує, що останніми роками судова система держави Україна перебуває в стадії реформування, існують незаповнені вакансії суддів в районних судах, надзвичайна завантаженість суду справами та інші об`єктивні причини тривалості розгляду судових справ. Такі обставини не залежать від волі та бажань відповідача, а тому не можуть жодним чином ставитися йому в вину та бути для стягнення з нього моральної шкоди. Також відповідач особисто ніяких значних зусиль для поновлення її прав не прикладала, оскільки її інтереси представляв адвокат. Крім того бажання позивачки стягнути 30 000 грн. у якості моральної шкоди, без зрозумілого її обґрунтування та доказів, на думку відповідача є явно несправедливим. З викладених доводів відповідач стверджує про відсутність достатніх та допустимих доказів, необхідних для задоволення позову. 04 грудня 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, підписана адвокатом Алейнік В.А., відповідно до якої зазначає, що позивач дійсно була зареєстрована в Арбузинському районі, але не є власником житла і власник не надавав згоди на її проживання. Також Верховний Суд вказав, що доводи про те, що позивачка забезпечена іншим житлом, а саме у копії паспорту позивачки зазначено місце її реєстрації безпідставні, оскільки не впливають на її право користування спірною квартирою. Вказані обставини встановлені рішенням суду і не підлягають доведенню. Факт виселення позивач у 2015 році також встановлено судовим рішенням. Договір оренди між позивачкою та [PERSON] не був укладений на 3 роки і більше. Позивачка розраховувала раніше вселитися до квартири. Даний договір постійно продовжувався з мовчазної згоди сторін. Договір відповідає вимогам ст. 793, 763, 764 ЦК України.. Всі умови договору оренди виконувалися сторонами. Акт передання майна не надавався до суду, оскільки предметом договору не є оспорювання договору. Довідка від [PERSON] про тримання ним коштів в якості оренди підписана ним особисто, містить всі необхідні відомості. Фактично він містить ті самі відомості що й розписка. Щодо моральної шкоди, то з 2015 по кінець 2018 року позивач з дітьми була позбавлена можливості користуватися своїм єдиним житлом, в якому постійно проживала з 2008 року. Через такі протиправні дії позивачці довелося докласти зусиль для організації свого побуту, зокрема підшукати квартиру, знайти кошти для її оплати, облаштувати її з урахуванням потреб дітей. Поновлення свого порушеного права позивач добивалася більше трьох років, і відновлено воно було не добровільно. Через переїзд на інше місце проживання позивачці довелося суттєво змінити круг оточення, зокрема перестати спілкуватися з сусідами, знайомими, з якими вони контактували через наближеність місць проживання. З моменту виселення позивач часто відчувала сильний емоційний розпач, образу, перебувала у пригніченому стані через раптове позбавлення єдиного житла, страх за себе та дітей залишитися без домівки. Вважає, що аргументи відзиву не спростовують доводів позовної заяв, тому просить позов задовольнити. Представники сторін до судового засідання подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що у липні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - служба у справах дітей Миколаївської міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 жовтня 2018 року позов [PERSON] задоволено частково. Зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди малолітнім дітям у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , шляхом їх вселення у квартиру. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що [PERSON] незаконно позбавив своїх малолітніх дітей права на проживання у спірній квартирі, гарантованого положеннями законодавства, питання про їх виселення, зняття з реєстраційного обліку останнім у встановленому законом порядку не вирішувалося, тому малолітнім дітям слід усунути перешкоди у праві користування спірною квартирою шляхом їх вселення в неї. На час звернення до суду з позовом між [PERSON] та [PERSON] сімейні відносини було припинено, тобто вона не була членом сім`ї останнього, унаслідок чого позивачка втратила право на користування вказаною квартирою. Крім того, [PERSON] забезпечена іншим житлом, а саме у копії паспорта позивачки зазначено місце її реєстрації: [ADDRESS] . Постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року апеляційна скарга [PERSON] задоволена, рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом її вселення скасовано. Зобов`язано [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди у користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] . Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки позивачка вселилась у спірну квартиру у встановленому законом порядку, як член сім`ї співвласника цього майна, тривалий час проживала у ній (14 років) перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , а з 14 червня 2008 року ними було зареєстровано шлюб, від якого вони мають трьох малолітніх дітей, тому остання набула права користування спірним житловим приміщенням, яке підлягає захисту шляхом її вселення у квартиру та усуненням перешкод у користуванні нею. Крім того, вселення лише малолітніх дітей сторін у квартиру фактично визначає місце їх проживання із батьком, проте вони бажали проживати з позивачкою, як матір`ю. Висновки суду першої інстанції про те, що [PERSON] забезпечена іншим житлом, а саме у копії паспорта позивачки зазначено місце її реєстрації [ADDRESS] безпідставні, оскільки не впливають на її право користування спірною квартирою. Крім того, зазначене житлове приміщення знаходиться в іншій місцевості та не належить останній на праві власності. 04 березня 2019 року Верховний Суд Постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року залишив без змін. З договору оренди житлового приміщення, написаному від руки, вбачається, що [PERSON] й членам її родини передано в оренду [PERSON] житлову кімнату літ. Б у квартирі [ADDRESS] . За оренду квартири орендодавцю необхідно щомісячно сплачувати 1 000,00 грн. (а.с. 12) Згідно з копією довідки, написаної від руки за підписом [PERSON] від 02.12.2019, за період з 01.08.2015 р. по 01.12.2019 р. на підставі договору оренди кімнати в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] сплатила на його користь 40 000 грн. (а.с. 13). Одночасно, з копіює довідки, написаної від руки за підписом [PERSON] від 02.12.2019, за період з 01.08.2015 р. по 01.12.2018 р. на підставі договору оренди кімнати в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] сплатила на його користь 40 000 грн. (а.с. 15). Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЖК України, договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівки на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Частиною 1 ст. 810 ЦК України розкривається зміст договору найму (оренди) житла, що є об`єктом приватної форми власності, а ч. 3 ст. 810 ЦК України визначає, що до цього договору застосовуються положення Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено законом. Стаття 811 ЦК України встановлює, що договір найму житла укладається у письмовій формі. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З матеріалів справи вбачається, що як на підставу для стягнення орендної плати за користування кімнатою у квартирі [ADDRESS] у розмірі 40 000,00 гривень позивач надала копію договору оренди житлового приміщення та копії двох довідок від 02.12.2019 (а.с.12, 13, 15). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. З наведеного вбачається, що обов`язок доказування розподіляється згідно з перерахованими нормами таким чином: позивач доказує наявність шкоди та її розмір, а відповідач - відсутність його вини в заподіянні шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні даного спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягає з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана фізичній особі, майну фізичної особи чи майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Отже, розглядаючи спір про відшкодування заподіяної шкоди, суд повинен з`ясувати наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, що включає неправомірність поведінки, вини, наявність матеріальних втрат та їх розміру (збитків), причинного зв`язку між неправомірною поведінкою та заподіяними збитками. Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. Суд, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, на які посилається позивач, дослідивши як кожний окремо доказ, так і в їх сукупності оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, вважає доведеними твердження позивачки про те, що саме дії відповідача призвели до втрати користуватися своїм житлом позивача з трьома дітьми і вимушеній оренд іншого житла. Однак, надана позивачем копія договору оренди житлового приміщення не містить дати і місця (населений пункт) укладення договору, що є обов`язковим реквізитом договору з яким пов`язаний ряд юридичних наслідків, зокрема набрання ним сили і виникнення взаємних прав та обов`язків. Окрім цього, позивачем взагалі не надано доказів, що підтверджують право [PERSON] (орендодавця) на укладення цього договору. Дві довідки від 02.12.2019 підписані [PERSON] в розумінні ст. 9 Закону від 16.07.99 р. № 996-XIV «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» не є первинним бухгалтерським документом, оскільки не містить всіх обов`язкових реквізитів, визначених цим Законом, а тому не підтверджує оплату позивачем за договором оренди. Більш того, позивачем надані дві довідки від 02.12.2019 за підписом [PERSON] , які різняться між собою лише періодом, за який сплачено орендну плату (а.с 13, 15). Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76, 77 ЦПК України понесення витрат на оренду житла у розмірі 40 000 грн, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині. Щодо стягнення моральної шкоди, суд виходить із наступного: Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені в ст. 1167 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала у внаслідок протиправної поведінки відносно неї. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. З врахуванням того, що відповідачем не спростовано презумпцію його вини у настанні негативних наслідків для позивача, суд приходить до висновку, що внаслідок винних дій [PERSON] завдано моральної шкоди позивачу, яка виразилася в тому, що неправомірні дії відповідача призвели до стану стресу, зміни звичного укладу життя, змусило докласти додаткових зусиль для організації свого життя. Все це спричиняє позивачу не лише моральні страждання, а ще й змушує звертатися до суду за захистом своїх порушених прав, що потребує не лише матеріальних витрат, а й витрат часу та емоційних затрат. Розмір відшкодування моральної немайнової шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, визначених ст. 3 ЦПК України. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19). Враховуючи те, що дії відповідача призвели до порушення прав користування житлом позивача та її малолітніх дітей, а також з огляду на відновлення прав позивача та її малолітніх дітей та вселення їх до спірної квартири за рішенням суду, суд,

Outcome: partial