Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

05.04.2018 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 14.12.2007 року в розмірі 95916,60 грн., а також сплачений позивачем судовий збір. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 14.12.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, згідно до умов якого відповідач отримала кредит в розмірі 3100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами [PERSON], які викладені на банківському сайті, складає між нею і [PERSON] Договір, що підтверджується її підписом у заяві. ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обовязків ЗАТ КБ «ПриватБанк», в звязку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування Позивача із Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про що зазначено у п.1.1 Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк». 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін. Позивач свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі і на умовах, встановлених Договором. Відповідно до п.6.5 Умов та Правил надання банківських послуг позичальник зобовязався погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. З урахуванням положень ст.ст.526,527,530 ЦК України, п.6.6 Умов надання банківських послуг власник картки зобовязаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникненню [PERSON] згідно п.6.7 Умов надання банківських послуг. В порушення умов кредитного договору відповідач не виконала свої зобовязання, а саме не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Посилаючись на вимоги ст.ст.629,610,525,615,1054,1050 ЦК України, п.п.5.6,5.7 Правил користування платіжною карточкою, п.п.6.4,5.3,4.6,5.2 Умов надання банківських послуг, вважає, що відповідач порушив зобовязання за даним Договором, тому він набув права достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Як зазначає\~позивач,\~в звязку\~з порушенням\~зобовязань за\~кредитним договором\~відповідач станом\~на 28.02.2018\~року має\~заборгованість на суму 95916,60 грн., яка складається із: -2758,63 грн. кредит; -83628,21 грн. відсотки за користування кредитом; -4724,21 грн. пеня та комісія; -250 грн. штраф (фіксована частина); -4555,55 грн. штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобовязань, заборгованість за договором не погашає, що на його думку, є порушенням законних прав ПАТ КБ «ПриватБанк». Після виконання вимог ст.187 ЦПК України на підставі ухвали суду від 31.05.2018 року відкрито провадження у цивільній справі. З урахуванням вимог ст.274 ЦПК України та клопотання представника позивача судовий розгляд вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження та розяснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу. Відповідач 09.07.2018 року надала відзив на позовну заяву, в якому просила застосувати позовну давність у даній справі, відмовивши позивачу в задоволенні позовних вимог. Зазначила, що дійсно 14.12.2007 року отримала кредитну картку з лімітом 3100 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 36,00 % на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Але в розрахунку заборгованості за договором № б/н від 14.12.2007 року, який додається до позовної заяви, з 14.12.2007 року відсоткова ставка (поточна заборгованість) складає 36,00 %, з 01.01.2013 року змінилась до 30,00 %, з 01.09.2014 року змінилась на 34,80% та з 01.04.2015 року змінилася на 43,20%, при цьому має місце відсутність зазначених підстав для встановлення вказаних відсоткових ставок, що вказує на порушення позивачем чинного цивільного законодавства. Вказала, що всупереч ст.ст.628,1056-1 ЦК України її жодного разу не було повідомлено про зміни процентної ставки ПАТ КБ «ПриватБанк» належним чином. Крім того, в розрахунку заборгованості за Договором зазначено, що останній платіж нею здійснено 05.11.2015 року в сумі 75,00 грн., що не відповідає дійсності, так як остання сплата за Договором здійснена 18.02.2014 року на суму 422,27 грн. На думку відповідача, позивачем або здійснено вказаний платіж 05.11.2015 року самостійно, з її заробітної платні, яка надійшла в жовтні 2015 року на картку Приват [PERSON], або надані неправдиві дані про здійснення цього платежу, з метою не допущення пропуску строку позовної давності. Вважає, що позивачем пропущено строк для предявлення позову, який встановлено у ст.ст.256-258,261 ЦК України, оскільки останній платіж на картку в сумі 422,27 грн. внесено 18.04.2014 року (відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 14.12.2007 року, укладеного між ПриватБанком та відповідачем, станом на 28.02.2018 року ) Таким чином, на думку відповідача, вже починаючи з лютого 2014 року [PERSON] фактично знав про своє порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності, як щодо основного зобовязання так і до застосування відсотків за його користування та інших передбачених договором сум. Тобто, на думку відповідача, на сьогоднішній день строк позовної давності щодо стягнення заборгованості та неустойки за кредитним договором № б/н від 14.12.2007 сплив, отже з вказаним позовом [PERSON] повинен був звернутися ще у лютому 2014 року, але [PERSON] звернувся до суду за захистом своїх прав лише в травні 2018 року. \~ \~ \~ \~ Представник позивача [PERSON] 10.08.2018 року подав відповідь на відзив, зі змісту якої слідує, що відповідач підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг. За Договором про надання банківських послуг № б/н від 14.12.2007 року (карткових рахунок № 5168755320984152) клієнт має прострочену заборгованість. Відповідно до п.1.1.3.1.6 Умов Договору операція, проведена банком 05.11.2015 року на суму 75 грн. є правомірною. При проведенні претензійно-позовних заходів ключову роль відіграє заборгованість клієнта (сума фактично отриманих коштів та нарахована плата за користування ними), а не сума стартового кредитного ліміту по карті. Тому належним доказом зняття коштів з карткового рахунку клієнта є виписка. В звязку з цим, обставини, на які відповідач посилається у відзиві, на думку представника позивача, не відповідають дійсності. Зауважив, що розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображує стан нарахувань в певні періоди часу. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.12 р. № 578/5, згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. Із виписки вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому його твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Як вказує представник позивача, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 3% в місяць або 36% на рік. Далі процентна ставка була змінена, що підтверджується наказами банку. Зазначив, що підвищення процентної ставки відбулося тільки за витратами з певної дати, що дає можливість у разі незгоди з новою процентною ставкою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій процентній ставці, що являється суттєвою перевагою для клієнта і не порушує його право на незмінність процентної ставки по уже наявній кредитній заборгованості. Зазначені зміни повністю узгоджуються з Умовами та правилами надання банківських послуг. Зокрема, згідно п.1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість зміни [PERSON] та інших невід'ємних частин Договору. Таким чином, розмір процентної ставки за кредитом може змінюватись [PERSON] за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п.1.1.3.1.9. Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг до обовязків позичальника відноситься: п.1.1.2.3 отримання виписок про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам; п.1.1.2.4 у разі незгоди зі змінами Умов та Правил надання банківських послуг та/або [PERSON] надати [PERSON] письмову заяву про розірвання цього Договору і погасити заборгованість, що виникла перед [PERSON], у тому числі й заборгованість, що виникла протягом 30 днів з моменту повернення Карток, виданих Власнику і його Довіреним особам. Повідомлення про підвищення процентної ставки відповідачу було направлено 01.09.2014 року, 01.04.2015 року та на сьогоднішній день заяв про розірвання кредитного договору від Відповідача до [PERSON] не надходило. Щодо строків позовної давності, представник позивача звернув увагу, що у відповідності до ст.ст.256,257,259 ЦК України даний кредитний продукт має певні особливості та відмінності від інших кредитних договорів. Безпосередньо в загальноприйнятих договорах істотні умови мають чіткий строк виконання та точний щомісячний платіж визначений чітко в грошових одиницях ануїтет, тощо. Відповідно по даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов'язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні Картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, клієнт [PERSON] (ІПН [NUMBER]) згідно кредитного договору б/н від 14.12.2007 року, отримала картки №4149437305763466, №4149437403876541, №4149437727700559, \~ \~ \~ \~№4149437727700617, \~ \~ \~ \~№4149605910948447, №5168755320984152 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 07.2017 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 31.03.2018 року до спливу строку позовної давності. В звязку з цим, обставини, на які відповідач посилається в своєму запереченні, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Зазначив, що наданий [PERSON] розрахунок заборгованості сформовано за допомогою автоматизованого програмного комплексу. Враховуючи викладене, представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 04.09.2018 року відповідач подала заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначає, що надані документи «Про важливі зміни в процедурі оформлення і тарифах по кредитній карті в ПриватБанку» датуються 2014, 2015 роками, а анкета заява датується 2013 роком, що підтверджує той факт, що клієнтка не могла знати про зміни, які вносилися в процентну ставку. Також даний факт підтверджує, що банком в односторонньому порядку були змінені умови договору. Посилаючись на ст.1056-1 ЦК України, п.п.3,114 Правил надання послуг поштового звязку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155, вказала, що боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Щодо вимог позивача про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової) відповідач зазначила, що у відповідності до ст.61 Конституції України, ст.549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідно до вимог ч.3 ст.551 Кодексу розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, з дотриманням принципів розумності та справедливості, що ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права. Згідно заявлених позовних вимог заборгованість за кредитом становить 2758,63 грн., а заборгованість по процентам за користування кредиту становить 93157,97 грн., що майже в 37 разів перевищує суму кредиту. Відповідач вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в даному випадку невиправдано завищені, співвідношення предявлених до стягнення санкцій і наслідки порушення зобовязань не є рівними, виходячи з принципів справедливості та розумності, закріплених у ст.3 ЦК України. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 14.12.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, згідно до умов якого відповідач отримала кредит в розмірі 3100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, що підтверджується доданою до позовної заяви копією заяви [PERSON] від 14.12.2007 року, Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Відповідно до п.3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням [PERSON], і Клієнт дає право [PERSON] в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого [PERSON], відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Таким чином, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами [PERSON], які викладені на банківському сайті, складає між нею і [PERSON] Договір, що підтверджується її підписом у заяві. Позивач свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі і на умовах, встановлених договором, про що свідчить підпис відповідача в зазначених вище документах. ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обовязків ЗАТ КБ «ПриватБанк», в звязку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування Позивача із Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про що зазначено у п.1.1 Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк». 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін. При укладенні Договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України. [PERSON] нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами [PERSON], які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.5.5 Привал користування платіжною карткою. Крім того, п.5.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни [PERSON] та інших невід'ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись [PERSON] за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 4.9. Умов та правил надання банківських послуг і п. 5.8 Правил користування платіжною карткою. Відповідно до п.6.3 до обовязків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам. П.6.4 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що в разі незгоди зі зміною правил та/або [PERSON], які викладені на банківському сайті позивальник зобовязується надати банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити виниклу перед банком заборгованість. Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 36 % на рік. Далі процентна ставка була змінена, а саме з 01.01.2013 року встановлена в розмірі 30 %; з 01.09.2014 року - у розмірі 34,80 %; з 01.04.2015 року - у розмірі 43,20 %. Відповідно до п.6.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Згідно п.6.6 Умов надання банківських послуг у разі невиконання зобов'язань за Договором, на вимогу [PERSON] виконати зобов'язання з повернення Кредиту (у тому числі простроченого кредиту та [PERSON]), оплати Винагороди [PERSON]. Власник карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення [PERSON], згідно п. 6.7 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити [PERSON] штраф в розмірі 250 грн.+ 5% від суми позову. Згідно п.5.6 Правил користування платіжною карткою боржник доручає списувати з будь якого рахунку відкритого в [PERSON] вчасності з Картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з ціллю повного або часткового погашення боргових зобов'язань. Згідно п.4.6 Умов та правил надання банківських послуг Клієнт доручає [PERSON] здійснювати списання грошових коштів з рахунків Клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах суми, підлягаючих сплаті [PERSON] за даним договором, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у разі настання строків платежів за іншими договорами Клієнта в межах, встановлених цими договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку. У відповідності до п.1.4 Постанови НБУ «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» від 29.03.2004 року передбачено, що Договірне списання [PERSON] з рахунку Клієнта коштів без надання Клієнтом платіжного доручення, може здійснюватися [PERSON] у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і Клієнтом. П. 6.1 Постанови встановлює, що [PERSON] обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Якщо кредитором за договором є [PERSON], що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію необхідну банку для списання ним коштів з рахунків платника (п.6.5). Згідно умовам договору клієнт доручає [PERSON] здійснювати списання грошових коштів з рахунків Клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах сум які підлягають сплаті [PERSON] по цьому договору, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку в випадку настання строків платежів по іншим договорам. [PERSON] проводить списання коштів в грошовій одиниці України та іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта в сумі, що еквівалентна сумі заборгованості по договору. Відповідно до п. 5.7 Правил користування платіжною карткою [PERSON] має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у встановленої [PERSON] долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обовязків за цим Договором. Згідно п. 5.2 Умов та правил надання банківських послуг у разі порушення власником або довіреною особою вимог діючого законодавства України та/або умов даного Договору та/або у разі виникнення [PERSON] має право призупинити здійснення розрахунків по карті (заблокувати карту) та/або визнати карту недійсною до моменту усунення порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових обов'язків в цілому або у встановленою [PERSON] часткою у разі невиконання власником або довіреною особою власника своїх боргових обов'язків та інших обов'язків за цим Договором. П.9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що Договір діє на протязі 12 місяців з моменті підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Згідно п.2.2 Постанови НБУ від 17.12.2003 р. «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» ідентифікація клієнта не є обов'язковою, якщо клієнт вже має рахунки в цьому банку і був раніше ідентифікований відповідно до вимог законодавства України. Активація перевипущеної картки здійснюється за допомогою контактного телефону клієнта шляхом відправки коду авторизації на телефон Клієнта, а відповідно карта не може бути активована без згоди / відома Клієнта. Згідно Постанови НБУ від 05.11.2014 № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» код авторизації - набір цифр або букв і цифр, який формується і надається емітентом або юридичною особою - учасником платіжної системи, яка діє за його дорученням, за результатами авторизації, що в свою чергу забезпечує гарантію видачі платіжної картки належному клієнту, запобігання шахрайських операцій з картами. В розділі VI зазначеної Постанови встановлено, що користувач зобов'язаний: - надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. - після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов'язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. П.14.15 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що користувач зобов'язаний надати банку інформацію для здійснення контактів з ним, а банк зобов'язаний зберігати цю інформацію. Обов'язок банку по повідомленню про вчинені операції з використанням електронного платіжного засобу користувача є виконаним у разі Інформування банком користувача про кожну здійснену операцію відповідно до контактної інформації, наданої користувачем. Згідно п.14.16. Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов'язаний негайно повідомити банк. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з дня повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій з електронним платіжним засобом користувача несе банк. Надані відповідачем докази, а саме квитанції про періодичні погашення заборгованості, підтверджують, що вона знала про наявність заборгованості, що утворилася і усвідомлювала характер і наслідки невиконання договірних зобов'язань. З наданого\~позивачем розрахунку\~заборгованості за\~кредитним договором\~вбачається,\~що відповідач\~не надав\~своєчасно банку\~грошові кошти\~для погашення\~заборгованості,\~а також\~інших витрат\~відповідно до\~умов Договору,\~у звязку\~з чим\~станом на\~28.02.2018\~року має\~заборгованість на суму 95916,60 грн., яка складається із: 2758,63 грн. кредит; 83628,21 грн. відсотки за користування кредитом; 4724,21 грн. пеня та комісія; 250 грн. штраф (фіксована частина); 4555,55 грн. штраф (процентна складова). Доказів, які б свідчили про наявність підстав для звільнення [PERSON] від виконання зобов'язань за кредитним договором від 14.12.2007 року суду не надано. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Цивільні обовязки згідно з вимогами ч.1 ст.14 ЦК України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Ст.202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Ст.626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Положеннями ст.ст.638,639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо сторони домовилися укласти договір в певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно ст. 634 ЦК України договір приєднання, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов згідно ст.525 ЦК України не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Ст.629 ЦК України встановлює обов'язковість договору для виконання сторонами. У разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона у відповідності до ст.615 ЦК України має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. У разі порушення боржником негативного зобовязання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобовязався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобовязання. Така вимога може бути предявлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобовязання. Ч.1 ст. 610 ЦК України встановлює, що порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Зобов'язання відповідно до ст.598 ЦК України припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Особливості припинення зобов'язань за договорами купівлі-продажу цінних паперів, укладених на фондовій біржі, встановлюються законодавством. Законом можуть бути встановлені випадки, коли припинення зобовязань на певних підставах не допускається. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Аналізуючи викладені норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що [PERSON] взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом, процентами та пенею є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача нарахованих позивачем штрафних санкцій в звязку з порушенням відповідачем умов договору, а саме: 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 4555,55 грн. штраф (процентна складова), суд не вбачає підстав для задоволення за наступних обставин. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). За положеннями ст.61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг у разі виникнення прострочених зобов'язань, клієнт сплачує банку пеню та штраф. Разом з тим, у відповідності до положень ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 р. у справі № 554/2743/14-ц. Таким чином, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафів (фіксованої частини в розмірі 250 грн. та процентної складової в розмірі 4555,55 грн.), слід відмовити. Що стосується твердження відповідача про порушення позивачем встановленого чинним законодавством строку позовної давності, суд приходить до наступного висновку. Позовна давність у відповідності до ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Встановлена законом позовна давність може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст. 259 ЦК України). Ст.261 ЦК України передбачає початок перебігу позовної давності за зобов'язаннями з визначеним строком виконання зі спливом строку виконання, який відповідно до ст.253 ЦК України починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст. 264 ЦК України). Враховуючи положення ч.1 ст.264 ЦК України, яка передбачає, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, суд не вбачає жодних правових підстав для застосування позовної давності, оскільки термін позовної давності переривався, а тому після переривання обчислення строків починається спочатку з 05.11.2015 року. Позивач же звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості 05.04.2018 року, тобто до спливу строку позовної давності. Понесені позивачем документально підтверджені судові витрати у справі відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial