Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

05 липня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], в якому просила: інвестиційний договір №43-3081 від 08.07.2003р., укладений між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло - Інвест» Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації та [PERSON] про участь у фінансуванні квартири [ADDRESS] визнати вдаваною угодою в частині інвестора та визнати позивача інвестором фінансування будівництва даної квартири; визнати за позивачем [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (колишня назва вул. Луначарського) в м.Києві. Обґрунтовуючи підстави позову, посилається на наступне, що в 2003 році позивач інвестувала грошові кошти в будівництво однокімнатної квартири[ADDRESS] у зв'язку з наявними на той час у позивача невиконаними фінансовими зобов'язаннями перед третіми особами, квартира була оформлена на сестру позивача - відповідача [PERSON], від імені якої було укладено інвестиційний договір №43-3081 від 08.07.2003р. та 22 червня 2004 року видано на її ім'я свідоцтво про право власності на квартиру.Проте, весь цей час спірна квартира перебувала у фактичному володінні та користуванні позивача, жодних спорів щодо квартири із сестрою не було. Однак, в подальшому, через те, що сестра стала прихожанкою релігійної секти, відносини між ними погіршилися та [PERSON] стала висловлювати наміри щодо реалізації спірної квартири з метою пожертви коштів. Позивач вирішила переоформити квартиру на себе, як на фактичного власника, проти чого [PERSON] не виступала, проте чоловік останньої - відповідач [PERSON], через погіршення стосунків з останньою, принципово заперечував проти вчинення таких дій, а в подальшому й [PERSON] стала ухилятися від спілкування з позивачем. З наведених підстав, з посиланням на положення ст.235 ЦК України, позивач просить визнати інвестиційний договір «вдаваною угодою» та, з підстав визначених ст. 392, ч.1 ст.344 ЦК України визнати за позивачем право власності на квартиру. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 18 липня 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, подала до суду заяву про проведення розгляду справи за її відсутності, просила позов задовольнити на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав до суду заяву про визнання позову разом з клопотанням про розгляд справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, подала до суду письмовий відзив, в якому просила провести розгляд справи за її відсутності та зазначила, що визнає правдивість всіх викладених у позові обставин, не проти визнання за позивачем права власності за квартиру, однак за своїми переконаннями не бажає та не зобов'язана укладати у нотаріуса правочини щодо квартири, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Представник Комунального підприємства Фінансова компанія «Житло-Інвест» - В.Погребний в підготовче судове засідання не з'явився, направив на адресу суду листа, в якому зазначив, що рішенням Київської міської ради від 18 грудня 2003 року №275/1150 державну госпрозрахункову організацію «Житло - Інвест» Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації було ліквідовано, про що 12 жовтня 2006 року в Єдиному державному реєстрі було здійснено запис про реєстрацію припинення юридичної особи, ДГО «Житло-Інвест» правонаступників не має. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. ( ч.3 ст.200 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Як слідує з матеріалів справи, 08 липня 2003 року між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло - Інвест» Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (організація) та [PERSON] (інвестор) було укладено інвестиційний договір №43/3081 (далі - Договір), предметом якого є участь інвестора у фінансуванні будівництва об'єкта нерухомості шляхом внесення коштів на розрахунковий рахунок організації з метою отримання об'єкта будівництва - квартири [ADDRESS], після завершення будівництва будинку на умовах цього договору. Плановий термін введення будинку в експлуатацію - 2 квартал 2004 року. Вартість квартири на день укладання договору становить 132447,00грн. (при курсі 5.3324 за одну умовну одиницю (долар США за курсом НБУ), що підлягає корегуванню за умовами договору). (а.с.4-5) Згідно довідки №043/13інв 43-3081 (2004) від 21.07.2004, Державна госпрозрахункова організаціє «Житло - Інвест» підтверджує, що кошти згідно з договором №№43/3081, 18.07.2003 за 1-кімнатну квартиру [ADDRESS] в сумі 132449,03грн. надійшли на рахунок організації у повному розмірі, згідно з касовими документами, кошти були сплачені повністю платником [PERSON]. Загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України визначає Закон України «Про інвестиційну діяльність» (далі - Закон). Об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства, цінні папери, цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об'єкти власності, а також майнові права (ст.4 Закону в редакції від 11.06.2003 - чинній на час виникнення спірних правовідносин). Інвестори - суб'єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об'єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності. (ч.2 ст.5 Закону у відповідній редакції) У відповідності до частин 2-4 ст.7 Закону (у відповідній редакції), Інвестор самостійно визначає цілі, напрями, види й обсяги інвестицій, залучає для їх реалізації на договірній основі будь-яких учасників інвестиційної діяльності. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. На підтвердження викладених у позовній заяві обставин про те, що позиває є «фактичним», як зазначено у позові, власником спірної квартири, яка «фіктивно» була оформлена на відповідача [PERSON], позивачем надані наступні документи: копії квитанцій на інвестування будівництва, платником за якими є [PERSON] (а.с.12-15); копія довідки КП «Житло-сервіс» від 01 липня 2018 року, згідно якої за спірною адресою ніхто не зареєстрований, [PERSON] проживає в цій квартирі з 2004 року по даний час без реєстрації (а.с.7); копію договору від 18 червня 2013 року по наданню послуг на заміну віком в спірній квартирі, замовником за яким є позивач; копії розписок відповідачів від 08 липня 2003 року та від 23 червня 2004 року, зі змісту яких убачається що будівництво та купівля спірної квартири в повному обсязі були здійснені за кошти [PERSON], яка дійсним інвестором та фактичним власником даної квартири, а [PERSON] лише тимчасово оформлена як інвестор та власник квартири (а.с.16-17). Визначаючи предмет позову, позивач просить визнати інвестиційний договір, укладений 08 липня 2003 року, удаваним та визнати позивача інвестором, з правових підстав, визначених ст.235 ЦК України. Разом з тим, відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільно кодексу України від 16.01.2003 р. до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу лише щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Таким чином, щодо вимог, які стосуються оспорювання правочинів укладених до 1 січня 2004 року слід застосовувати правила Цивільного кодексу УРСР 1963 року. Відповідно до вимог ч.2 ст.58 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, розглядаючи справу у відповідності до вимог ст.13 ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог, а саме - з підстав визначених ст.235 ЦК України (що діє з 01 січня 2004 року), відсутні законні підстави для задоволення позову в частині вимог про удаваність інвестиційного договору. Крім того, слід зауважити, що як за змістом ч.2 ст.58 ЦК УРСР та і ч.1 ст.235 ЦК України, удаваними є угода/правочин які вчинені для приховання іншої/го угоди/правочину, а не приховання їх сторони. Отже визнання угоди або правочину удаваними (ч.2 ст.58 ЦК УРСР та і ч.1 ст.235 ЦК України) в частині однієї із сторін таких угоди/правочину ані законодавством, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, ані законодавством, що діє на даний час, не передбачено. З огляду на викладене, суд відмовляє в задоволенні позову [PERSON] в частині вимог про визнання удаваною угодою інвестиційний договір №43-3081 від 08.07.2003р., укладений між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло - Інвест» Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації та [PERSON] про участь у фінансуванні квартири [ADDRESS], в частині інвестора та визнання позивача інвестором фінансування будівництва даної квартири. Стосовно позовних вимоги позову про визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] (колишня назва вул.Луначарського) в м.Києві, суд не вбачає законних підстав для задоволення позову в цій частині, виходячи з наступного. Судом встановлено, що власником квартири №13, яка розташована в місті Києві по вул.Луначарського, 12 (будівельна адреса - Лікарняна, 4 (а.с.8), розпорядженням КМР №125/1 від 19.02.2016 перейменовану у вул. Митрополита Андрія Шептицького), є [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 22 червня 2004 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація). (а.с.6) Виходячи з положень ст.392 ЦК України, посилання на зазначену норму міститься саме у позовній заяві, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов'язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Отже, головною умовою для визнання в судовому порядку права власності за наведеною статтею є звернення з відповідним позовом саме власника майна. Проте позивач у справі - [PERSON] ніколи не була та не є на даний час власником спірної квартири в розумінні діючого законодавства (ст.ст. 316, 317 ЦК України). З огляду на викладене, відсутні й визначені вищевказаною статтею підстави для визнання за позивачем права власності на квартиру. Також, позивач посилається, як на підставу визнання права власності на квартиру, на положення ч.1 ст. 344 ЦК України, згідно якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення. Таким чином, зміст статті 344 ЦК України встановлює, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити з того, що задоволення таких позовних вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Крім того, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Виходячи з наведених вище та оцінених судом доказів, враховуючи положення статті 344 ЦК України, суд дійшов висновку про те, що позивач [PERSON] не довела підстав для визнання права власності на зазначене нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки квартира належить відповідачеві на підставі свідоцтва про право власності, а сам по собі факт придбання спірної квартири за кошти позивача, з урахуванням наведених вище положень ст.ст.5, 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність», підтвердження розписками відповідачів тимчасового оформлення на одного з відповідачів прав інвестора та подальшого права власності, не є підставою для виникнення у позивача права власності за набувальною давністю, як і її проживання в цій квартирі та проведення заміни вікон на її замовлення. Крім того, слід зауважити, що визнання права власності з підстав визначених у ст.392 ЦК України та ст.344 ЦК України суперечить одна одній, оскільки в першому випадку визнання права власності можливе за позовом власника цього майна, а в другому - за позовом особи, якій спірне майно на праві власності не належить. Отже, позивач звернулась до суду з позовом про визнання права власності з двох взаємовиключаючих підстав. При цьому суд був позбавлений можливості уточнити у позивача правову підставу, з якої заявлена дана вимога, оскільки позивач в судове засідання не з'явилася та просила розглядати справу за її відсутності, а обов'язок суду по сприянню учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України (п.4 ч.5 ст.12 ЦПК України) не включає в себе роз'яснення норм матеріального права, оскільки сторона є вільною у виборі як предмета так і підстав позову, а також несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України). Крім того, вимога про визнання права власності в розрізі даного позову є похідною від першої вимоги - про визнання удаваною угоди в частині інвестора та визнання позивача інвестором, однаке в цій частині судом в позові відмовлено, тому відсутні підстави для задоволення позову в іншій частині заявлених вимог. Згідно з ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються сторонами, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно із ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Визнання позову - це спрямована на припинення цивільного процесу безумовна згода відповідача виконати матеріально-правові вимоги позивачу, виражена у встановленій законом процесуальній формі. Визнаючи позов повністю, відповідач відмовляється від захисту проти всіх пред'явлених до нього матеріально-правових вимог позивача. У такому разі суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України). Суд вправі не прийняти визнання позову, якщо воно протирічить закону або порушує права і охоронювані інтереси інших осіб. Визнання позову оцінюється судом в сукупності зі всіма які маються в справі матеріалами із врахуванням з'ясованих в судовому засіданні обставин справи. В розрізі даного спору, суд не приймає заяву відповідачів про визнання позову, яка подана в порядку статті 206 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки висловлена відповідачами позиція щодо підстав визнання позову зводиться до констатації факту набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно, ці обставини не доведено позивачем та не базуються на нормах чинногозаконодавства, яке регулює спірні відносини, а визнання відповідачами певних фактів є підставою лише для звільнення від доказування, як це передбачено ч.1 ст.82 ЦПК України, а не для ухвалення судом рішення, а зважаючи на те, що відповідачі не визнають саме матеріально-правові вимоги позивача, які є предметом позову, тому формальне визнання позову суд розцінює як спрямоване на припинення судового спору, закінчення судового процесу шляхом ухвалення судового рішення на користь позивача. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - Державна госпрозрахункова організація «Житло - Інвест» Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації про визнання договору удаваним та визнання права власності на нерухоме майно, є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат , з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, суд враховує, що позивача звільнено від сплати судового зборуна підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» (а.с.18), тому відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed