Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

06.10.2015 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористані відпустки, зазначивши, що він перебував у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «Азовелектросталь» з 21 грудня 2010 року до 05 лютого 2015 року. На момент звільнення з підприємства відповідач в день звільнення позивача не сплатив заборгованість по заробітній платі, чим порушив вимоги ст. 116 КЗпП України та відповідач у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України має сплатити йому середній заробіток під час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, на час звільнення відповідач не сплатив йому компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1207 грн. 43 коп. та заборгованість за сплатою відпускних у 2011 році у сумі 2890 грн. В звязку з викладеним просив стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку а саме за період з у сумі 4829 грн. 72 коп., компенсацію за невикористану відпустку у 2014 році у розмірі 1207,43 грн., заборговані відпускні у 2011 році у розмірі 2890 грн. Позивач в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій просила розглянути позовні вимоги за її відсутністю, підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, заява про розгляд справи за його відсутності до суду не надходила, разом з тим надав суду заперечення проти позову, де зазначили, що позов не визнають, оскільки заборгованість перед позивачем була виплачена 29.09.2015 року . В день звільнення позивач не працював, а тому відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України повинен був предявити відповідну вимогу про розрахунок, оскільки така вимога не заявлялась, підстав для задоволення позову та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку немає. . Відповідно до ст. 197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд вважає, за можливе відповідно до ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали по справі вважає, що позов [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні та компенсації за невикористані відпустки підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Статтею 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Як вбачається із матеріалів справи, з 21.12.2010 року по 5.02.2015 р. позивач працював у ПАТ «Азовелектросталь» . На час звільнення розрахунок з ним проведений не був та заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] мала місце, але була сплачена позивачу 29.09.2015 року в повному обсязі , що підтверджується платіжною відомістю ПАТ « ВТБ Банк » від 06.10.2015 року. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно ст. 24 Закону України « Про відпустки «, ст. 83 КЗпП України встановлено, що вразі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Позивачем заявлено вимоги щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку у 2014 році у розмірі 1207,43 грн. та недоплата за відпустку у 2011 році у розмірі 2890 грн. 00 коп. Відповідачем до суду були надані письмові заперечення проти позову, разом з тим, заперечень проти позову в цій частині в них немає та доказів щодо сплати вищевказаних сум суду не надано, тому ці суми підлягають стягненню з відповідача. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Заперечуючи проти позову , відповідач посилався на те,що на день звільнення позивач не працював та з вимогою про розрахунок до відповідача не зверталась. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи позивач звертався до суду із судовим наказом та цей час враховується судом як день звернення з вимогою про виплату заборгованої заробітної плати. Кількість робочих днів починаючи з дня звернення до суду із судовим наказом про виплату заробітної плати , а саме з 27.03.2015 року по 29.09.2015 рік складає 131 день. Згідно довідки про середню заробітну плату (дохід) розмір середньоденного заробітку складає 39 грн. 37 коп. При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Таким чином, розмір середнього заробітку за період з 27.03.2015 року по 29.09.2015 рік складає: 131 х 39,37 грн. = 5 157 грн. 47 коп. та ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487 грн. 20 коп. за вимоги майнового характеру.

Outcome: partial