Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

07.04.2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Органу опіки та піклування, служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації (далі по тексту - третя особа) про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька (а.с.2-3). Так, позивач просить суд: - визнати відмову [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини, [PERSON], 2008 року народження, безпідставною; - дозволити [PERSON], без згоди колишнього чоловіка та батька її сина, [PERSON], тимчасово виїхати з неповнолітньою дитиною [PERSON] за межі України; - допустити негайне виконання рішення суду в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за межі України. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони з 15.09.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 27.07.2010 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], який з народження та по теперішній час проживає з матір'ю, [PERSON], яка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У свою чергу, батько дитини, [PERSON], з травня 2000 року мешкає окремо та участі у вихованні дитини не приймає. За твердженням [PERSON], вона має намір під час канікул, разом з сином виїхати за кордон та відпочити, що матиме істотне значення для духовного та фізичного розвитку дитини, а також її оздоровлення. Між тим, як зазначає [PERSON], батько дитини, [PERSON], безпідставно, без жодних аргументів не надає згоди на виїзд дитини за межі України, що шкодить інтересам дитини та не сприяє всебічному та гармонійному розвитку дитини. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.04.2015 року відкрито провадження по справі № 495/2386/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи ООП, ССД Білгород-Дністровської РДА про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Справу призначено до розгляду (а.с.15). Представником відповідача - [PERSON], подано до суду заперечення проти позову [PERSON], відповідно до якого вона просить суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що у позовній заяві [PERSON] не надає інформацію щодо країни, в яку вона має намір вивезти сина, не представлено доказів бронювання номерів та копій квитків, як підтвердження факту планування подорожі. Надані ж [PERSON] докази не мають ніякого відношення до даного спору (а.с.22). В судових засіданнях представник [PERSON] - [PERSON], заявлені [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. В судових засіданнях представник [PERSON] - [PERSON], заперечувала проти позовних вимог [PERSON] та просила суд у їх задоволенні відмовити. В судових засіданнях представник ООП, ССД Білгород-Дністровської РДА - Поповська Г.С., не заперечувала проти заявлених [PERSON] позовних вимог. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] за участю третьої особи ООП, ССД Білгород-Дністровської РДА про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу у сторін [INFO] народився син, [PERSON], що підтверджується виданим 15.01.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області свідоцтвом про народження серії [NUMBER], відповідний актовий запис за № 23 (а.с.10). 27.07.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що свідчить видане 04.06.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER], відповідний актовий запис за № 48 (а.с.11). 01.12.2013 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], що підтверджується виданим 01.12.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], відповідний актовий запис № 574 (а.с.9). Згідно із довідкою ВК Випасненської СР № 345 від 02.03.2015 року, [PERSON], [INFO], проживає по [ADDRESS], але не зареєстрована. До складу сім'ї входять: чоловік - [PERSON], [INFO]; син - [PERSON], [INFO], який проживає при матері (а.с.4-5). Відповідно до довідки № 09 від 27.02.2015 року, виданої Випаснянською ЗОШ І-ІІ ступенів № 1, [PERSON] дійсно навчається в 1-А класі Випаснянської ЗОШ І-ІІ ступенів № 1 Білгород-Дністровського району Одеської області (а.с.6). Згідно позовної заяви [PERSON] та наданих в судовому засіданні її представником пояснень, вона має намір під час канікул, разом з сином виїхати за кордон та відпочити, що матиме істотне значення для духовного та фізичного розвитку дитини, а також її оздоровлення. Між тим, батько дитини, [PERSON], безпідставно, без жодних аргументів не надає згоди на виїзд дитини за межі України, що шкодить інтересам дитини та не сприяє всебічному та гармонійному розвитку дитини. Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року № 724), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Статтею другою Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що документом, який дає право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є, зокрема паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Згідно із п.4 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року (у редакції постави Кабінету України від 24.03.2004 року № 380), оформлення паспорта громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон. Однак малолітній [PERSON], який на дату судового розгляду даної справи досяг 7-річного віку, позбавлений можливості виїхати за кордон у зв'язку із ненаданням його батьком, [PERSON], згоди як на його виїзд за кордон в супроводі його матері - [PERSON] або інших осіб, так і на оформлення документів на виїзд цієї дитини за кордон. У відповідності до ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Згідно із ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як зазначає позивач, подорож за кордон, відповідатиме інтересам її дитини та сприятиме всебічному розвитку дитини. Між тим, матеріали справи не містять, а [PERSON] чи її представником не представлено до суду жодного доказу щодо звернення до [PERSON] про надання згоди на виїзд їх спільної дитини за межі України та щодо відмови [PERSON] в наданні згоди. Крім цього, при розгляді справ про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків необхідно виходити з положень Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року № 724, якими передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків. Відповідно до п.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Згідно із частиною 2 пункту 2-2 Правил, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У судовому рішенні має бути посилання на п.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п.п. 2, 4-2 Правил перетинання державного кордону та п.п. 16, 23 Правил оформлення і видачі паспорта. У резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини за кордон і про надання дозволу на оформлення проїзного документа на дитину. У разі встановлення судом необхідності перебування дитини не в одній країні, а в кількох протягом одного виїзду з України, в резолютивній частині рішення має бути вказівка на ці країни. Між тим, не можна визнати вимоги [PERSON] обґрунтованими, оскільки, крім іншого, ані в позовній заяві [PERSON], ані її представником в судовому засіданні не зазначено, в яку країну і на який термін вимагається надання дозволу, як не представлено і доказів не порушення при цьому безпосередньо прав та інтересів дитини. Крім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Між тим, [PERSON] ні конкретного виїзду, ні його терміну (початку і закінчення) не визначено, що суперечить нормам матеріального права, зокрема, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично може бути позбавлено батька можливості брати участь у вихованні сина та можливості спілкування з ним. Також, оскільки спір між батьками про виїзд дитини за кордон відноситься до категорії спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, то відповідно до ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України, участь органу опіки та піклування у розгляді цих справ є обов'язковою. На підставі ч.5 ст.19 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування має надавати суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних від батьків дитини з приводу обґрунтування як доцільності виїзду, так і заперечень другого із батьків. Між тим, органом опіки та піклування відповідний висновок суду поданий не був, а [PERSON] також не представлено до суду доказів щодо звернення до вказаного органу з приводу спірного питання. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких підстав для визнання відмови [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини, [PERSON], 2008 року народження, безпідставною та дозволення [PERSON], без згоди колишнього чоловіка та батька її сина, [PERSON], тимчасово виїхати з неповнолітньою дитиною [PERSON] за межі України. Зі змісту ст.3 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права. Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Між тим, як встановлено під час розгляду справи та було вищезазначено, матеріали справи не містять, а позивачем не представлено до суду доказів, які б свідчили про порушення прав [PERSON] зі сторони [PERSON], які вона просить захистити. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON], у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed