Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

05.08.2014 позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить стягнути з останнього на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], 1999 р.н., у розмірі 1/2 частини його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня розірвання шлюбу 03.10.2012 р. і до досягнення дитиною повноліття. Вимоги позивачка мотивує тим, що з 1999 року перебувала в шлюбі з відповідачем [PERSON] Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], 1999 р.н., який на даний час проживає з позивачкою та знаходяться на її утриманні. Відповідач належним чином не виконує свого батьківського обов'язку щодо утримання сина, ухиляється від надання матеріальної допомоги. При цьому позивачка вказує, що з 16.10.2013 син [PERSON], перебуває на лікуванні у кардіоревматологічному відділенні. Лікування сина потребує значних витрат, у зв'язку з чим, позивачка просить стягнути з відповідача аліменти у зазначеному вище розмірі. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання. Про причини своєї не явки суд до відома не поставив. Враховуючи положення ст. 224 ЦПК України, а також те, що позивачка не заперечувала проти вирішення справи у порядку передбаченому даною статтею, суд знаходить можливим розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних доказів, ухваливши заочне рішення. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, який розірваний рішенням Солом'янського районного суду м. Києві від 03.10.2012. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER]. Згідно статті 180 СК України на батьків покладено обов'язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Водночас відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. Відповідач ухиляється від обов'язку по утриманню дітей, матеріальну допомогу не надає. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Таким чином, враховуючи, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього [PERSON], всі витрати несе позивачка, а відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття та створювати для них необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації їх життя, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] про стягнення з відповідача аліментів. При цьому згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї ж статті визначає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Таким чином зважаючи на наведенні положення СК України, а також беручи до уваги вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивачки про стягнення аліментів, розмір яких слід визначити як 1/3 частина доходу відповідача, оскільки вважає, що такий розмір буде достатнім для створення неповнолітній дитині необхідних передумов для розвитку і забезпечення організації їх життя. З доводами позивачки про необхідність стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/2 частини його доходу у зв'язку з хворобою дитини, суд не погоджується, з огляду на те, що у такий спосіб відповідачка фактично просить включити до складу аліментів додаткові витрати на дитину, що викликані особливими обставинами, а саме, станом її здоров'я. Разом з цим, згідно положень ч. 2 ст. 185 СК України, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Проте, вимога про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину не є предметом даного провадження. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Зважаючи на те, що позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що вона після розірвання шлюбу 03.10.2012 вживала заходів для стягнення аліментів з відповідача, у відповідності до ст. 191 СК України, аліменти підлягають стягненню починаючи з 05.08.2014 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до 15.07.2017 року включно. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вважає за необхідне у відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за подання позову про стягнення аліментів в розмірі 243 гривень 60 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved