Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

06 квітня 2016 року позивач [PERSON] звернулася\~\~до суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який є громадянином США. Шлюб з відповідачем розірвано 19.03.2010 року. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги позивач\~\~ обгрунтувала тим, що неповнолітня дитина проживає з нею, а відповідач не надає матеріальної допомоги на її утримання. Просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки\~\~\~\~ в твердій грошовій сумі\~\~в розмірі 15 000\~\~гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В ході розгляду справи, уточнила позовні вимоги та просила стягнути на свою користь аліменти з відповідача на утримання дитини в розмірі 40\~000 грн. до досягнення дитиною повноліття. В судове\~\~засідання позивачка [PERSON] не зявилася, \~надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, наполягала на задоволенні позову, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON], який мешкає в США, до судового засідання не зявився. Матеріали судового доручення повернуто до суду без виконання. Суд дослідивши матеріали справи, \~вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи відповідачем у справі є [PERSON] є громадянином США, тобто іноземець у розумінні\~ст. 1 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Так, відповідно до даної статті, іноземцем є особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Таким чином, в силу положень ст.ст.\~1,2 ЗУ «Про міжнародне приватне право»\~на спірні приватно-правові відносини поширюється його дія. Згідно ч. 1\~ст. 1 ЗУ «Про міжнародне приватне право», приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні,майновій самостійності, суб'єктами яких є фізичні та юридичні особи. Відповідно до\~ст. 2 ЗУ «Про міжнародне приватне право», цей закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: визначення застосовуваного права; процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; підсудність судам України справ з іноземним елементом; виконання судових доручень; визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів. Згідно\~ст. 16 ЗУ «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Якщо фізична особа є громадянином двох або більше держав, її особистим законом вважається право тієї з держав, з якою особа має найбільш тісний зв'язок, зокрема, має місце проживання або займається основною діяльністю. Відповідно до\~ст. 66 ЗУ «Про міжнародне приватне право»\~права та обов'язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв'язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Ст. 67 ЗУ «Про міжнародне приватне право»\~встановлено, що зобов'язання щодо утримання, які виникають із сімейних відносин, крім випадків, передбачених\~статтею 66 цього Закону, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання. З огляду на положення ст.ст.\~16,\~66,\~67\~вказаного\~Закону, суд вважає, що справа підлягає вирішенню згідно положення національного законодавства. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народилася 13 липня 2010 року, що підтверджено свідоцтвом про народження, виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 05 жовтня 2010 року, актовий запис №3124. Батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON]. Крім того, встановлено, що на теперішній час малолітня дитина зареєстрована та проживає з матірю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до\~ст. 180 СК України\~батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом\~ст. 182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 1, 2, ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912» від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Ст. 184 СК України\~встановлено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, але не менше 50% прожиткового мінімуму відповідного віку дитини згідно вимог ст. 182\~Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 1\~ст. 191 СК України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, підписаної 23.11.2007 року та яка набрала чинності для України 01.11.2013 року, кожна дитина має право на рівень життя, що відповідає фізичному, розумовому, духовному, моральному та соціальному розвиткові дитини. Один з батьків (батьки) або інші особи, які відповідають за дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці повинні вживати всіх відповідних заходів, у тому числі стосовно укладення міжнародних угод, для забезпечення стягнення утримання на дитину з одного з батьків (батьків) або інших осіб, які відповідають за дитину, зокрема у випадках, коли такі особи проживають у державі, іншій, ніж та, у якій проживає дитина. У відповідності до ст. 1 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, метою цієї Конвенції є забезпечення ефективного міжнародного стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, зокрема шляхом: створення всеосяжної системи співробітництва між органами Договірних держав; забезпечення доступності заяв, які подаються для винесення рішень про утримання; забезпечення визнання та виконання рішень про утримання, а також передбачення ефективних заходів для негайного виконання рішень про утримання. Ст. 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року та ратифікованої Постановою ВР№ 789-XII від 27.02.91 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. На підставі викладених обставин та досліджених письмових доказів у справі,

Outcome: partial