Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

05.10.16 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, в якому просить провести розподіл майна подружжя, що є спільною сумісною власністю, визнавши за [PERSON] право особистої власності на ? частину квартири [ADDRESS] і Петрова у м.Одесі, а також ? частину квартири [ADDRESS] і Петрова у м.Одесі за [PERSON], мотивуючи позов тим, що з 14.02.197 року позивачка перебувала у шлюбі з [PERSON], який розірвано на підставі рішення Київського районного суду м.Одеси від 07.05.14 року. Від даного шлюбу у сторін є діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу подружжям було придбано майно, а саме квартиру [ADDRESS] і Петрова у м.Одесі. Однак придбання зазначеної квартири відбулось за грошові кошти від продажу майна, що належало на праві особистої власності позивачці, а саме квартири [ADDRESS]. Договір купівлі продажу спільного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] оформлений на імя відповідача [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник, адвокат [PERSON], діюча на підставі договору про надання правової допомоги, позовні вимоги визнали в повному обсязі, просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав, проти розподілу сумісного майна подружжя не заперечував. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] з 14 лютого 1997 року перебувала у зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану Київської рай адміністрації виконкому Одеської міської ради, який розірвано рішенням Київського районного суду м.Одеси від 07.05.2014 року (справа №520/3579/14-ц). Від даного шлюбу у сторін народились діти : [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. В період перебування у шлюбі на підставі договору купівлі- продажу квартири від 25.02.2002 року сторони набули спільне майно, а саме [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] і Петрова у м.Одесі. Тобто, на час придбання вищезазначеного спірного нерухомого майна сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Що сторонами в судовому засіданні не спростовувалось. Відповідно до вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Правовідносини, які виникли між сторонами стосовно розподілу спільного сумісного майна подружжи врегульовані Сімейним кодексом( СК) України та Цивільним кодексом (ЦК) України Відповідно до частини 1 ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено, домовленістю між ними відповідно до ст.63 СК України. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобовязані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними\~\~або\~\~шлюбним договором. Відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пленум Верховного суду України № 11 від 27.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у п.23 розяснив, що загальна ідея поділу майна полягає у припинені режиму спільності й виникненні на його основі режиму роздільності майна. Кожен із подружжя після поділу майна стає власником тієї чи іншої речі або сукупності речей і не повязує свої дії щодо володіння, користування та розпорядження майном з іншим із подружжя. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланнями на визнання позову сторонами без з'ясування і дослідження інших обставин справи. При таких обставинах, враховуючи те, що відповідачами визнано позов у повному обсязі, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, позовні вимоги обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню. З відповідача [PERSON] належить стягнення витрат по сплаті судового збору сумою 6110 (шість тисяч сто десять) гривень на користь [PERSON], оскільки відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved