Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

05 листопада 2013 року позивач звернувся до Козелецького районного суду Чернігівської області з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 12.03.1994 року між ним та відповідачем [PERSON] відділом реєстрації актів цивільного стану Ананьївського районного управління юстиції Одеської області, зареєстровано шлюб, актовий запис № 19. Від шлюбу дітей не мають. Сімейне життя не склалось. Подружні відносини фактично припинені з кінця 2012 року, з того часу проживають окремо. Шлюб між сторонами на даний час розірвано на підставі рішення суду від 14.05.2013 року. В період шлюбу за час спільного проживання сторони за спільні грошові кошти спільно збудували житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], який на підставі свідоцтва про право власності, яке видане Крехаївською сільської радою 26.06.2012 року згідно рішення № 22 від 29.05.2012 року, було зареєстровано КП Ніжинське МБТІ на відповідача як на власницю. Розділи майно за взаємною згодою сторони не можуть, тому для вирішення спору про поділ майна позивач змушений звернутися до суду. Позивач просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на майно, що придбане позивачем та відповідачем під час перебування шлюбі, на 1/2 частину будинку, який побудували за час спільного проживання. В свою чергу відповідач не погоджуючись з заявленим позовом, звернулася до суду з зустрічним позовом до позивача, в якому просила суд, поділити спільне майно подружжя у вигляді майнових обов'язків за договором позики від 25.08.2006 року, який укладений в формі розписки, наданої [PERSON] - [PERSON], та визнати [PERSON] боржником в розмірі 1/2 частини грошових зобов'язань за даним договором позики. Свої зустрічні позовні вимоги [PERSON] обгрунтовувала тим, що нею було укладено договір позики від 25.08.2006 року. За цим договором набуто майно у виді майнових зобов'язань. Так як гроші було витрачено на нерухоме майно, на яке претендує позивач у первісному позові, то і набуті майнові обов'язки являють собою об'єкт спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні позивач та представник позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним позовом, первісний позов підтримали в повному обсязі, з підстав, викладених в позові просили суд первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом підтримала в повному обсязі, зустрічний позов, просила суд відмовити в задоволенні первісного позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, розглянувши надані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в зустрічному позові - необхідно відмовити, з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 12.03.1994 року між сторонами було укладено шлюб, який було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Ананьївського районного управління юстиції Одеської області, про що зроблено актовий запис № 19 (а.с. 24). 28 серпня 2006 року між відповідачем за первісним позовом та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (а.с. 30), на якій був збудований житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS]. Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 14.05.2013 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 9). У відповідності зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. за № 11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Що стосується вимог за зустрічним позовом [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя у вигляді майнових обов'язків за договором позики від 25.08.2006 року, суд вважає, що вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Стороною відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження того факту, що грошові кошти отримані за договором позики від 25.08.2006., були витрачені саме на придбання земельної ділянки та зведення спірного житлового будинку. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то, зокрема гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї ( ч. 4 ст. 65 СК). В даному випадку розписку від 25.08.2006 року (а.с. 23) про боргове зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] не можна вважати договором, укладеним одним із подружжя в інтересах сім'ї, тому сума боргового зобов'язання в розмірі 24000 доларів США розподілу між сторонами не підлягає. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін, а тому первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи задоволення первісного позову і часткове задоволення зустрічного позову, сплачений сторонами судовий збір взаємозараховується.

Outcome: approved