Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

05.11.2021 [PERSON] , в особі представника - адвоката Кравченко О.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просив стягнути з [PERSON] борг за договором позики у розмірі 60 000, 00 грн., а також стягнути з [PERSON] судовий збір у розмірі 908 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.08.2021 [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики грошових коштів, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність грошові кошти у сумі 60 000,00 грн, що також підтверджується розпискою написаною та підписаною [PERSON] . Вказані грошові кошти [PERSON] зобов`язувався повернути [PERSON] до 30.10.2021. Разом з тим, в обумовлений договором термін [PERSON] не повернув [PERSON] грошові кошти, та відмовляється добровільно повернути позику, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді від 09.11.2021 прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження позовну заяву [PERSON] , призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні на 21.12.2021 о 14 год. 30 хв. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Кравченко О.В. у судове засідання, призначене на 21.12.2021, не з`явились. 21.12.2021 на адресу суду від представника позивача - адвоката Кравченко О.В. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, у якій вона просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання, призначене на 21.12.2021, також не з`явився. 14.12.2021 від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, у якій він також повідомив, що отримав позовну заяву з додатками, а також зазначив, що не заперечує проти задоволення позову у повному обсязі. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів без участі сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, та оцінивши наявні у ній докази у сукупності, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу чиїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 01.08.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого позивач, позикодавець передав, а відповідач, як позичальник прийняв у власність грошові кошти у розмірі 60 000 грн. Згідно п.1 вказаного договору, [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів без відсотків у строк до 30.10.2021. Згідно п. 4 вказаного договору місцем виконання цього договору є місце реєстрації позикодавця: [ADDRESS] . Отримання позики грошових коштів у розмірі 60 000 грн. підтверджується розпискою, складеною відповідачем [PERSON] 01.08.2021 та договором позики, який укладено у письмовій формі. Згідно розписки, позика підлягає поверненню у повному обсязі у строк до 30.10.2021. Судом встановлено, що як на момент звернення до суду із позовом так і на час розгляду справи судом, відповідач не виконав своїх зобов`язань та не повернув суму позики у розмірі 60 000 грн. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 2 ст.1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підставі ч. 2 ст.1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст. 610 ЦК України). Відповідно до положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від Позикодавця до позичальника. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.08.2019 р. у справі № 369/3340/16-ц. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Досліджена судом розписка від 01.08.2021 містить підтвердження про отримання відповідачем у борг грошових коштів від позивача та зобов`язання повернути їх у строк до 30.10.2021. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Оскільки, відповідач, у заяві від 14.12.2021 зазначив, що не заперечує проти задоволення позову у повному обсязі, тобто визнав позовні вимоги, матеріали справи не містять відомостей про виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, суд доходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог про стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 60 000 грн. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 206 ЦПК, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на встановлені судом обставини, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на вищевказані положення Закону, суд доходить до висновку, що позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, тобто 454 грн. (908Х50 %), а інші 50 відсотків сплаченого судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved