Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

06.12.2019 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру аліментів на утримання малолітніх дітей та стягнення аліментів за минулий час, у якому позивач просить суд: стягнути з відповідача на користь неповнолітнього [PERSON] аліменти за минулий час з 23.09.2016 року по 07.08.2019 року в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з урахуванням індексації; стягнути з відповідача на користь неповнолітньої [PERSON] аліменти за минулий час з 23.09.2016 року по 07.08.2019 року в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з урахуванням індексації; збільшити розмір аліментів визначених наказом Оболонського районного суду м. Києва від 27.08.2019 року шляхом стягнення з відповідача на користь неповнолітнього [PERSON] аліменти у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття; збільшити розмір аліментів визначених наказом Оболонського районного суду м. Києва від 27.08.2019 року шляхом стягнення з відповідача на користь неповнолітньої [PERSON] аліменти у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04.04.2016 року первісний позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів був залишений без задоволення. При цьому, об`єднаний позовом щодо відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання матері задоволений. Вказаним рішенням встановлено, що: 15.05.2008 року між сторонами у справі був зареєстрований шлюб; від цього шлюбу народились діти - [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; заочним рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 22.07.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25.12.2015 року, шлюб між сторонами у справі розірвано та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частині від всіх видів доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку. 13.06.2016 року між сторонами у справі укладений нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та про визначення місця проживання дітей. За умовами вказаного договору син залишився проживати з позивачем, а донька із матір`ю. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.09.2016 року затверджено мирову угоду між сторонами. 23.09.2016 року сторони уклали договір про внесення змін до договору від 13.06.2016 року за змістом якого, діти залишаться проживати з позивачем. Позивач вказує, що у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх обов`язків щодо утримання дітей наказом Оболонського районного суду м. Києва від 27.08.2019 року з [PERSON] стягнуто на користь неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку стосовно кожної дитини до досягнення повноліття. Позивач вказує, що дітям повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим ніж прожитковий мінімум на дитину гарантований державою. З 23.09.2016 року діти проживають разом з позивачем, з віком витрати на дітей зростають у зв`язку із чим матеріальне становище позивача значно погіршилося. Позивач вказує, що з усіх сил намагається забезпечити дітям гідне життя, освіту та виховання, однак в зв`язку зі зростанням комунальних тарифів, інфляції та девальвації курсу гривні забезпечити належний рівень життя та розвитку для дітей стає все важче. За твердженням позивача, відповідач аліментів нікому не платить, стягнення по виконавчим документам (окрім стягнення аліментів на дітей) з відповідача не проводяться, інших неповнолітніх дітей відповідач не має, непрацездатні батьки на утриманні відповідача не перебувають. Нерухомості у відповідача на праві власності немає. Визначеного наказом Оболонського районного суду м. Києва розміру аліментів не вистачить для забезпечення дітям нормальних умов життя, розвитку та виховання. Із постанови державного виконавця від 18.09.2019 року при примусовому виконанні наказу суду про стягнення аліментів позивачу стало відомо, що відповідачка працює у ТОВ «Модерн-Трейд». Отже, на думку позивача, поскільки відповідач отримує заробітну плату, її матеріальні стан поліпшився, а тому існують підстави для збільшення розміру аліментів. Стосовно стягнення аліментів за минулий час позивач зазначає, що доказом вжиття заходів для отримання з відповідача аліментів є укладення із ним договору від 13.06.2016 року та додаткової угоди від 23.09.2016 року відповідно до умов яких син та донька залишились проживати з позивачем. Посилаючись на положення п.п. 3.1.1., 3.2.1. укладеного між сторонами договору позивач вказує, що з моменту укладення додаткової угоди до договору основний тягар щодо матеріального забезпечення дітей ліг на нього, у свою чергу відповідачка була зобов`язана брати участь у несенні свого вкладу щодо матеріального забезпечення дітей. Крім того, 19.12.2018 року позивач направив відповідачу претензію про сплату аліментів, яку відповідачка отримала 28.12.2018 року, однак на претензію не відреагувала. Ухвалою суду від 08.01.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. 05.02.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до неї позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що надані позивачем докази жодним чином не підтверджують заявлені ним позовні вимоги. Так, договір про надання послуг по вивченню іноземної мови від 29.08.2019р. не є належним доказом. Факт укладення договору не свідчить про понесені витрати Позивачем при його виконанні. [PERSON] не надано ніяких квитанцій, чеків тощо, котрі б свідчили про оплату замовником послуг виконавцю за цим договором. До того ж, договір не містить даних щодо особи Виконавця, таких як РНОКПП (у договорі вказано, що виконавець ФОП), відсутні паспортні дані виконавця. Зміст договору не дає змоги достеменно визначити його сторони, що ставить під сумнів його чинність. Договір найму житлового приміщення не може свідчити про наявність витрат як цілеспрямованих на забезпечення дітей, оскільки Позивач винаймає житло і для особистого проживання також, вартість оренди та місцезнаходження квартири з Відповідачкою не узгоджував. Копії товарних та фіскальних чеків на придбання канцелярії, одягу, продуктів харчування за вересень 2019р. не можуть бути розцінені для підтвердження реальних систематичних витрат на утримання дітей. Витрати на канцелярське приладдя, одяг не є щомісячними витратами на утримання дітей, вони мають ситуативний характер та несуть довготривалу користь. Позивачем не наведені витрати за цією категорією в річному розрізі з помісячним розрахунком. Окрім того, фіскальні чеки на продукти харчування не дають стовідсоткового розуміння, що ці витрати були здійснені виключно на дітей, придбані продукти могли використовуватись і Позивачем. За твердженням відповідача, додані [PERSON] докази створюють ілюзію дійсного понесення витрат, однак при детальному їх аналізі жоден окремо та в сукупності не дає можливості провести точний висновок з цього приводу. Суд не може керуватись припущеннями, докази не несуть конкретики, не є достатніми та однозначними. Також Позивачем не наводяться докази, котрі б свідчили про дійсну можливість сплати Відповідачем аліментів в збільшеному розмірі. Посилання на Постанову Карлівського РВ ДВС ГГУЮ У Полтавській області про звернення стягнення на заробітку плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника лише свідчить про працевлаштування Відповідача, забезпечення власної життєдіяльності, однак не про рівень доходів. Навпаки, вказана заборгованість [PERSON] по аліментам в 1668,39 грн. вказує на недостатній рівень доходу Відповідача навіть для забезпечення поточних аліментів. Матеріальний стан дитини прямо залежний від матеріального стану його утримувача, в даному випадку Позивача. [PERSON] не розкриває дійсного рівня своїх доходів, відсутні відомості про працевлаштування та розмір заробітної плати, без чого відсутня можливість дійти висновку про недостатність коштів на утримання дітей. Стосовно стягнення аліментів за минулий час відповідачка зазначає, що ані договір про визначення місця проживання дітей, ані додаткова угода не можуть вважатись доказом вжиття заходів щодо одержання аліментів. Предметом договорів є визначення місця проживання дітей, а матеріальне забезпечення дітей ними не врегульоване. Єдиним доказом котрий попередньо можна віднести до заходів щодо одержання аліментів є Претензія від 19.12.2018р., однак, на думку відповідача, і вона викликає великі сумніви. Так в якості підтвердження направлення та отримання претензії Позивач додає копії фіскальних чеків та рекомендованого повідомлення про вручення. Але, за твердженням відповідача, нею не було отримано жодного подібного листа. З копій доказів про направлення, доданих до позову, не вдасться роздивитися номер відправлення для його перевірки в онлайн-сервісі Укрпошти. Окрім того, надсилання листа Відповідачу не свідчить про надсилання саме згадуваної претензії, що могло б бути підтверджено описом вкладення. Відповідачка не отримувала вказаної претензії та не розписувалася про це в повідомленні про вручення. Крім того, за твердженням відповідача, вона в означений період особисто утримувала дітей, деякий час проживала з ними та не повинна була зберігати докази утримання дітей (придбання харчування, ліків, оплати ЖКП тощо). Відповідачка додатково зазначає, що хоче, аби діти проживали з нею, а пред`явлення позивачем позовів свідчить про реалізацію його погроз «знищити відповідачку морально». Вищевказані угоди щодо визначення місця проживання дітей з батьком відповідачка підписувала під тиском позивача, що буде предметом окремих проваджень. Відповідачка зазначає, що починаючи з 23.09.2016р. Позивач не проводив жодних належно підтверджених дій щодо одержання аліментів з [PERSON] , а як наслідок вимоги про стягнення аліментів за минулий час є безпідставними. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 22.07.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25.12.2015 року, шлюб між сторонами у справі розірвано, визначено місце проживання неповнолітніх дітей з їх матір`ю [PERSON] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частині всіх видів його заробітку щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с. 10-14). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04.04.2016 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей та стягнення аліментів, при цьому задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання матері (а.с. 7-9). 13.06.2016 року сторони у справі уклали нотаріально посвідчений договір між батьками щодо здійснення батьками прав та про визначення місця проживання дітей, яким домовились про те, що місцем проживання [PERSON] є місце проживання (реєстрації) батька, а місцем проживання [PERSON] є місце проживання (реєстрації) матері. Батько зобов`язується піклуватись про здоров`я сина, брати участь у вихованні дитини, забезпечити дитині достатній рівень життя та освіти незалежно від стосунків сторін та не перешкоджати спілкуванню дитини з матір`ю (п. 3.1.1.). Мати зобов`язується піклуватись про здоров`я доньки, брати участь у вихованні дитини, забезпечити дитині достатній рівень життя та освіти незалежно від стосунків сторін та не перешкоджати спілкуванню дитини з батьком (п. 3.2.1) (а.с. 15-16). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.09.2016 року скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04.04.2016 року, визнано мирову угоду укладену між сторонами у справі 21.09.2016 року та закрито провадження у справі. За змістом затвердженої мирової угоди сторони дійшли згоди, що місцем проживання спільного сина [PERSON] є місце проживання (реєстрації) батька, а місцем проживання спільної доньки [PERSON] є місце проживання (реєстрації) матері. Батько зобов`язується піклуватись про здоров`я сина, брати участь у вихованні дитини, забезпечити дитині достатній рівень життя та освіти незалежно від стосунків сторін та не перешкоджати спілкуванню дитини з матір`ю. Мати зобов`язується піклуватись про здоров`я доньки, брати участь у вихованні дитини, забезпечити дитині достатній рівень життя та освіти незалежно від стосунків сторін та не перешкоджати спілкуванню дитини з батьком (а.с. 17-19). 23.09.2016 року сторони у справі уклали нотаріально посвідчений договір про внесення змін до договору щодо здійснення батьками прав та про визначення місця проживання дітей від 13.06.2016 року, яким погодили, що місцем проживання спільних дітей [PERSON] та [PERSON] є місце проживання (реєстрації) батька. При цьому, сторони договору виключили з нього підпункт 3.2. графи 3, у якому, зокрема, йшлося про обов`язок матері забезпечити донці достатній рівень життя та освіти (а.с. 20). Наказом Оболонського районного суду м. Києва від 27.08.2019 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щодо кожної дитини, щомісячно, починаючи з 08.08.2019 року і до досягнення кожним з дітей повноліття (а.с. 21). На підтвердження своїх вимог про збільшення розміру аліментів позивачем надано копію договору №25 від 29.08.2019 року по надання послуг по вивченню іноземної мови стосовно сина [PERSON] із зазначенням вартості послуг у сумі 2000,00 грн. щомісячно (а.с. 22-23). Також позивачем надано копію договору найму житлового приміщення від 15.06.2019 року, а саме квартири [ADDRESS] , що за змістом договору винаймається для проживання позивача та двох його дітей за ціною 12000,00 грн. щомісячно (а.с. 24). Крім того, позивачем надано копії фіскальних та товарних чеків на підтвердження здійснення витрат і їх розміру (а.с. 25-33). Мотивуючи наявність змін у майновому стані відповідача позивач посилаються на те, що за змістом постанови державного виконавця у ВП №59954041 від 18.09.2019 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, відповідачка, яка є платником аліментів, працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «МОДЕРН-ТРЕЙД» (а.с. 34). Як на доказ вжиття заходів з одержання аліментів, що дають підстави для присудження аліментів за минулий час, позивач посилаються на наявність його претензії до відповідача, що датована 19.12.2018 року, у якій позивач просить відповідача сплатити на корить дітей аліменти починаючи з 23.09.2016 року у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (35). Підтверджуючи дійсне надсилання вказаної претензії та її фактичне отримання відповідачем, позивач додав до своєї позовної заяви копії фіскальних чеків та копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 36). Відповідно до положень ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За змістом ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, заявляючи позовні вимоги про збільшення розміру аліментів одержувач аліментів має довести суду наявність реальних змін у матеріальному або сімейному стані, погіршення або поліпшення здоров`я, що впливає на можливість збільшення розміру аліментів, або ж навести інші обставини, що прямо передбачені нормами СК України для збільшення розміру аліментів встановлених за рішенням суду. Із матеріалів справи вбачається, що наказ Оболонського районного суду м. Києва був виданий 27.08.2019 року (заява про видачу наказу надійшла 08.08.2019 року), а свою позовну заяву з вимогою про збільшення розміру аліментів позивач здав до суду 30.09.2019 року. Таким чином, позивачем мало би бути доведено, що протягом 1,5 місяці від дати звернення із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення аліментів, з`явились обставини, передбачені ст. 192 СК України, що вказують на необхідність збільшення розміру цих аліментів. У відповідності до положень ст. 192 СК України позивачем не доводилось будь-яких змін у сімейному стані або щодо змін у стані здоров`я особисто його чи платника аліментів. Оцінивши наявні у справі докази суд дійшов висновку, що зміни у майновому стані платника аліментів у бік його поліпшення також не доведено, оскільки із постанови державного виконавця не вбачається дати працевлаштування відповідача у ТОВ «МОДЕР-ТРЕЙД». Тобто, відсутні належні підстави вважати, що відповідачка працевлаштувалась вже після звернення позивача із заявою про видачу судового наказу або після дати видачі такого наказу. Крім того, саме по собі працевлаштування не може бути достатнім доказом зміни матеріального стану платника аліментів у бік його поліпшення без наявності даних про розмір отримуваного від такого працевлаштування доходу у порівнянні з попередньо отримуваним доходом. В цьому питання посилання позивача є лише припущеннями на яких не може ґрунтуватись рішення суду. Так само недоведеними є посилання позивача на зміну його матеріального стану, адже для належного підтвердження таких змін необхідно надати докази розміру доходів одержувача аліментів станом на час видачі судового наказу про стягнення аліментів та станом на час звернення із позовною заявою про збільшення їх розміру, що дає змогу суду встановити реальну різницю між цими показниками. Безпідставними є посилання позивача на договір найму жилого приміщення для підтвердження змін у його майновому стані, адже такий договір датований 15.06.2019 року, отже був наявний на час винесення наказу суду про стягнення аліментів, натомість ст. 192 СК України передбачає, що збільшення розміру аліментів можливо за обставин, які виникли згодом, тобто після ухвалення відповідного рішення суду про стягнення аліментів. Стосовно посилань позивача на укладення договору про надання послуг по вивченню іноземної мови, суд вважає, що такі витрати не охоплюються положеннями ст. 192 СК України та можуть розглядатись в межах вимог ст. 185 СК України, як додаткові витрати на дитину при доведеності, що ці витрати необхідні для розвитку відповідних здібностей дитини. Крім того, реальне виконання сторонами умов цього договору жодними доказами не підтверджено. Зі змісту наданих стороною позивача фіскальних та товарних чеків не можна дійти переконливого висновку про те, що всі зазначені у них кошти витрачались саме на потреби дітей. Також слід зазначити, що обґрунтування вимог про збільшення розміру аліментів шляхом висвітлення реальних трат із посиланням на їх збільшення порівняно з попередніми періодами, має підтверджуватись належними доказами щодо витрат на дітей і до звернення з відповідним позовом для можливості здійснити належне порівняння, однак таких даних позивачем не наведено. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до положень ст. 182 СК України, мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При цьому, позивач жодним належним та достатнім доказом не підтвердив суду наявності достатнього заробітку (доходу) платника аліментів для покладення на нього обов`язку сплачувати аліменти у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та позивач не звертався до суду в порядку ст.ст. 83, 84 ЦПК України з клопотанням про витребування відповідних доказів для підтвердження наявності достатності заробітку відповідача. При рівності обов`язку батьків щодо матеріального забезпечення дітей, з урахуванням визначеного наказом суду розміру аліментів, що становить 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, іншу рівну частину має забезпечити батько дітей, що в цілому і дорівнює прожитковому мінімуму, який гарантований державою. Ураховуючи встановлені судом обставини та оцінивши наявні у справі докази суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про збільшення розміру аліментів стягнутих згідно наказу Оболонського районного суду м. Києва від 27.08.2019 року не підлягають до задоволення. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів за минулий час у період з 23.09.2016 року по 07.08.2019 року в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку стосовно кожного із двох дітей з урахуванням індексації, суд виходить з наступного. Обґрунтовуючи зазначені вимоги позивач посилається на положення ст. 191 СК України. За змістом ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз положень наведеної норми закону вказує на те, що присудження аліментів за минулий час на підставі вказаної статті СК України здійснюється під час вирішення вимог позивача про стягнення аліментів і відповідне не є тотожнім стягненню аліментів за минулий час, що передбачено ст. 194 СК України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач на власний розсуд прийняв рішення звернутись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, хоча не був позбавлений можливості звернення до суду із позовом про стягнення аліментів і вимогою про присудження цих аліментів за минулий час у відповідності до положень ст. 191 СК України. Крім того, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та не можливості їх одержання у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Зміст укладеного між сторонами нотаріально посвідченого договору та договору про внесення до нього змін не є доказами вжиття заходів для одержання аліментів та взагалі не містять зобов`язань матеріального забезпечення дітей відповідачкою. Першочерговий договір передбачав обов`язок матеріального забезпечення кожним з батьків тієї дитина, яка з ним проживає, тобто батьком сина та матір`ю доньки. Змінивши цей договір сторони взагалі виключили питання стосовно матеріального забезпечення матір`ю навіть доньки та лише передбачили місце проживання обох дітей з батьком. Наведене не вказує на відсутність обов`язку матері утримувати своїх дітей, оскільки такий обов`язок передбачений нормами чинного законодавства України і безумовно батьки зобов`язані утримувати своїх дітей. Але зазначене вказує на відсутність у змісті договорів укладених між батьками, будь-яких положень, що могли би бути розцінені судом як вжиті позивачем заходи для отримання аліментів в розумінні положень ч. 2 ст. 191 СК України. Стосовно поданої позивачем як доказ вжиття заходів отримання аліментів претензії до відповідача, що датована 19.12.2018 року, суд також не має обґрунтованих підстав для визнання цієї претензії належним та достатнім доказом. Відповідач категорично заперечує отримання від позивача листа/претензії з відповідним змістом. При цьому, за відсутності опису вкладення в цінний лист з відтиском почтового відділення на ньому, у суду відсутні належні підстави вважати, що саме ця претензія була направлена відповідачу і саме цю претензію ним було отримано. Тож, з урахування неможливості застосування до вирішення спору припущень, така претензія не може бути взята судом до уваги як доказ вжиття позивачем заходів для отримання від відповідача аліментів на утримання дітей. За наведених обставин суд не вбачає обґрунтованості вимог позивача про стягнення з відповідача аліментів за минулий час та приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Також, суд звертає увагу позивача, що формулюючи свої вимоги, останній по всім чотирьом вимогам просив застосувати стягнення на користь дітей. Однак вірним визначенням способу стягнення в даному випадку є формулювання про стягнення аліментів на користь саме позивача на утримання дітей, адже діти є малолітніми і проживають разом з позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed