Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

05.12.2019р. [PERSON] через свого представника - адвоката Калініченка А.В. (діє на підставі ордеру від 15.11.2019р. - а.с. 26) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ТОВ «Комфі Трейд» про визнання правочину недійсним, укладеного неповнолітнім ща межами цивільної дієздатності (а.с. 2-4). Ухвалою судді Наумової О.С. від 06.12.2019р. позов прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін до положень ч. 1 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України (а.с. 29-30). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05.04.2018р. його неповнолітній син - [PERSON] , [INFO] , уклав з ТОВ «Комфі Трейд» договір купівлі продажу, за яким придбав дорогій смартфон Apple, iPhone 7 32 Gb Blak A, SN:[NUMBER], загальною вартістю 19 498,00 грн. Правочин укладений поза а межами цивільної дієздатності [PERSON] , без батьківського дозволу, після укладення правочину син повідомив про це позивача. Кошти на смартфон позивач не надавав, накопичував їх і регулярно давав сину для майбутньої оплати за навчання у ВИШі. Власного доходу сина не має, не отримує стипендії, не має іншого самостійного заробітку, тому що навчається на денній формі навчання. 09.04.2018р. позивач з сином звернулися до відповідача з вимогою визнати правочин від 05.04.2018р. недійсним і повернути кошти, але представник відповідача пояснив, що товар слід передати в магазин відповідача і пообіцяв, що через певний час позивачеві зателефонують і скажуть, коли можна забрати гроші. При цьому, позивач передав відповідачеві новий, не використаний телефон, а відповідач видав Акт прийому - передачі б/н від 09.04.2018р., у якому вказав, що товар (смартфон) прийнятий «без слідів експлуатації». 16.04.2018р. позивача запросили до магазину відповідача, де був наданий Акт б/н від 16.04.2018р. про відмову від виконання гарантійного ремонту товару. Позивач був приголомшений, оскільки про гарантійний ремонт він не домовлявся, а телефоном син не користувався, товар був у такому ж стані, як і при продажу, що підтверджено представником відповідача в Акті від 09.04.2018р. На підставі викладеного, посилаючись на норми ст. 32, ч. 2 ст. 222, ст. 216 ЦК України, просив визнати правочин купівлі-продажу смартфону Apple, iPhone 7 32 Gb Blak A, від 05.04.2018р., укладений сином [PERSON] , [INFO] з ТОВ «Комфі Трейд» недійсним, стягнути з ТОВ «Комфі Трейд» грошові кошти у розмірі 19 498,00 грн. Відповідач позовні вимоги не визнав. 28.12.2019р. представник відповідача - адвокат Литвиненко К.С. (діє на підставі довіреності від 19.12.2017р. - а.с. - 52) надала відзив на позовну заяву (а.с. 32-54), в якому не погодилася із викладеними позивачем обставинами справи. Вказала, що дійсно 05.04.2018р. в магазині COMFY, розташованому за адресою: м. Маріуполь, Запорізьке шосе, буд. 2, був проданий товар - смартфон Apple iPhone 7 32GB Black, вартістю 17 819,01 грн., а також послуга з налаштування смартфону, програмні продукти та бонусне накопичення - на загальну суму 19 498,00 грн. Оплата здійснена банківською карткою з введенням PIN коду на терміналі пристрою. 09.04.2018р. (на п`ятий день після покупки) до магазину разом з смартфоном звернулись [PERSON] (син позивача) і сам позивач [PERSON] . Метою звернення до магазину стало те, що після здійснення покупки смартфон почав перегріватись та не вмикається. Позивачеві і його сину запропоновано передати товар до сервісного центру для діагностики, на що вони погодилися і товар був переданий до сервісного центру через магазин, про що складено акт прийому-передачі товару, підписаний [PERSON] у присутності батька. В акті представником магазину зафіксована заявлена несправність товару зі слів покупця, комплектація товару та зовнішній вигляд: «без слідів експлуатації». Вказував, що від позивача від самого укладення договору і до дня подання відзиву на цей позов не надходило жодних претензій з приводу продажу товару неповнолітній особі без його схвалення і про повернення коштів. Навпаки, позивач займав позицію, що ними був придбаний товар, його син взяв його до лазні, після чого смартфон почав нагріватися, а через деякий час і взагалі перестав вмикатися. 16.04.2018р. за результатами діагностики авторизованим сервісним центром ТОВ «Асбіс Сервіс» складений акт № AUA01815X0055 про відмову у виконанні гарантійного ремонту, яким установлено, що під час огляду товару - смартфону Apple iPhone 7 32GB Black, виявлено сліди потрапляння вологи всередину пристрою, тому у виконанні гарантійного ремонту було відмову. 18.04.2018р. товар був отриманий представниками відповідача з сервісного центру. В подальшому син позивача неодноразово усно й письмово запрошувався для отримання ним смартфону в магазині, але отримувати його відмовилися. За наведеного відповідач вважав, що позивач до моменту подачі позову схвалив вчинений його сином правочин. Також зауважив, що позивач у позові вказував, що після укладення правочину неповнолітній син його про це повідомив, з чого слідує, що позивач дізнався про укладення правочину одразу після покупки, тобто 05.04.2018р. Правочин укладено 05.04.2018р., а тому з 06.04.2018р. по 06.05.2018р. включно позивач мав змогу не схвалити вчинений правочин шляхом написання письмової заяви відповідачеві. Проте жодних письмових заяв ані на адресу магазину, ані на юридичну адресу відповідача не надходило. При зверненні до магазину 09.04.2018р. і прийнятті товару з метою подальшої передачі до сервісного центру для проведення гарантійного ремонту, позивач також не заявив жодних претензій щодо продажу товару його синові, не просив визнати правочин недійсним, навпаки сином за погодженням позивача була пред`явлена вимога щодо ремонту товару. Також поставив під сумнів факт відправлення представником позивача претензії від 08.05.2018р., додано до позовної заяви, оскільки заява вих. 2592 від 07.05.2018р. відправлена представником позивача на адресу магазину «COMFY», який є структурним підрозділом, а не юридичною особою, не філією і не представництвом, тому не може відповідати за зобов`язаннями відповідача - ТОВ «Комфі Трейд». Претензія мала бути направлена на юридичну адресу відповідача. Отже претензію магазин не отримував та жодних відповідей не надавав. Відповідь відповідача листом вих. № 1351 від 28.05.2018р. не є відповіддю на претензію, а інформуванням сина позивача про необхідність отримання товару з магазину. До позовної заяви представник позивача не додав жодних доказів отримання листа представниками відповідача, у т.ч. повідомлення про вручення листа або роздруківки з сайту Укрпошти про відстеження трек-номеру., скріншоту повідомлення про отримання заяви представником відповідача у м. Маріуполі. Відстежити інформацію про вручення листа не виявляється можливим через те, що інформація на сайті Укрпошти зберігається протягом 6-ти місяців. Відповідач поставив під сумнів дійсність опису вкладення в цінний лист, долученого до позову, оскільки його форма не відповідає формі 107, наведеній у п. 3.2.1.2 Порядку пересилання поштових відправлень затвердженого Наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12.06.2006р. № 211, а саме - на місці, де має бути проставлений календарний штемпель працівника поштового зв`язку, на описі, він відсутній. Отже, зазначене, на думку відповідача, може свідчити про не відправлення заяви за місцем знаходження магазину або відправлення інших документів, які не стосуються суті справи. Вважав, що позивач він мав переконатись в отриманні заяви відповідачем, тобто. у тому, що ним учинені всі дії щодо належного повідомлення про свій намір. Окрім того, посилався на те, що визнаючи правочин недійсним, позивач повинен розуміти правові наслідки недійсності правочину, у т.ч. відшкодування шкоди, завданої неповнолітньою особою її батьками. Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач 26.03.2020р. надав відповідь на відзив, а також надав заяви про витребування доказів (а.с. 60-68), в яких вказав, що позивач 09.04.2018р. дізнався про укладення сином оспорюваного правочину і до 09.05.2018р. повідомив про це відповідача, що підтверджується копією відповідної претензії. Її оригінал вірогідно знаходиться в матеріалах іншої справи, що перебувала у провадженні цього суду № 263/11039/18, вважав за доцільне їх оглянути, а за відсутністю - надіслати запит до «Укрпошти», наполягав на задоволенні позовних вимог. Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, вважаю, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). При розгляді справи встановлено наступні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Встановлено, що 05.04.2018р. в магазині «Comfy», розташованому за адресою: м. Маріуполь, Запорізьке шосе, буд. 2, був проданий товар - смартфон Apple iPhone 7 32GB Black, вартістю 17 819,01 грн., а також послуга з налаштування смартфону, програмні продукти та бонусне накопичення на загальну суму 19 498,00 грн. (а.с. 9). Як вказує відповідач і позивачем це не заперечується, оплата за товар була здійснена банківською карткою з введенням PIN коду на терміналі пристрою. Покупцем смартфону і послуг з налаштування був [PERSON] , [INFO] , що відповідачем також не заперечується, а тому не підлягає доказуванню в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Як вказує позивач, 09.04.2018р. він з сином звернулися до відповідача з вимогою визнати правочин від 05.04.2018р. недійсним, повернути кошти, проте представник відповідача пояснив, що товар слід передати в магазин, через певний час можна забрати гроші. З матеріалів справи видно, що 09.04.2018р. між покупцем [PERSON] і представником відповідача складений Акт прийому-передачі б/н від 09.04.2018р., у якому у графі несправність заповнено зі слів покупця «після придбання перегрівається, не вмикається» товар прийнятий «без слідів експлуатації» (а.с. 20). 16.04.2018р. за результатами діагностики авторизованим сервісним центром ТОВ «Асбіс Сервіс» складений Акт № AUA01815X0055 про відмову у виконанні гарантійного ремонту, яким установлено, що під час огляду товару - смартфону Apple iPhone 7 32GB Black, виявлено сліди потрапляння вологи всередину пристрою, фото додаються. В акті вказано, що згідно з умовами гарантійного обслуговування, пристрій зі слідами потрапляння рідини, не може бути обслуговуваний за гарантією у сервісному центрі. Виконавець відмовив замовнику в виконанні гарантійного ремонту на підставі дії п. 14 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с. 38-39). 18.04.2018р. товар отриманий представниками відповідача з сервісного центру (а.с. 41). Як вказує відповідач, позивач і його син відмовилися забирати смартфон, тому 28.05.2018р. і 07.08.2019р. відповідачем були направлені листи [PERSON] про необхідність забрати товар з магазину (а.с. 42-47), які залишилися без реагування. Вирішуючи спір у межах позовних вимог, суд виходить з такого. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ч. 2 ст. 30 ЦК України). Згідно статті 31 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: 1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; 2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Згідно статті 32 ЦК України, крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Як вбачається з матеріалів справи, сину позивача - [PERSON] , [INFO] (а.с. 7), станом на день укладення договору 05.04.2018р., було повних 15 років, тобто він був неповнолітньою особою та мав право на укладення договору виключно за згодою батьків. Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості. Враховуючи те, що предметом правочину є смартфон та супутні послуги вартістю 16 498,00 грн., а син позивача на момент укладення правочину власного доходу не мав, був студентом КЗ «Маріупольський технічний ліцей» (а.с. 19), правочин щодо придбання смартфону виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивача як одного з батьків. Правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу (ч. 1. ст. 222 ЦК України).. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Згідно з ч. 1 ст. 221 ЦК України правочин, який вчинено малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, може бути згодом схвалений її батьками (усиновлювачами) або одним з них, з ким вона проживає, або опікуном. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. У разі відсутності схвалення правочину він є нікчемним. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано суду копію листа свого адвоката Калініченка А.В. від 07.05.2018р. за вих № 2596, адресованого ТОВ «Комфі Трейд», з якої видно що, 09.04.2018р. (через чотири дні після укладення сином правочину - 05.04.2018р.) батькам стало відомо про цю обставину з акта прийому-передачі товару б/н від 09.04.2018р., яким [PERSON] (син) передав товар назад продавцю. Повідомлено, що син [PERSON] є неповнолітнім (надана копія свідоцтва про народження), він придбав у магазині відповідача без згоди батька за кошти, які належали батькові смартфон Apple, iPhone 7, 32 Gb, black, SN: [NUMBER] (додано копії чеків) за 19 498,00 грн., після чого поставив свій підпис у гарантійному талоні смартфона. На підставі ст. ст. 31, 32, 221, 222 ЦК України просив врахувати правові наслідки вчинення правочину неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності та повернути грошові кошти у розмірі 19 498,00 грн. батьку [PERSON] через адвокатське об`єднання «Перша колегія адвокатів» (а.с. 22). Лист адвоката від 07.05.2018р. за вих. № 2596 був направлений на адресу магазину ТОВ «Комфі Трейд» - «Комфі» (87512, м. Маріуполь, Запорізьке Шосе, буд. 2) 08.05.2019р., що підтверджується описом вкладення в цілинний лист з відбитком штампу пошти за 08.05.2018р. та розрахунковим чеком про сплату за послуги пошти за 08.05.2018р. (а.с. 23). Отже, дізнавшись про вчинення правочину 09.04.2018р., позивач протягом місяця з моменту як дізнався про цей правочин, а саме - 08.05.2018р. направив претензію ТОВ «Комфі Трейд» з приводу укладення правочину без його згоди. Суд вважає доведеним факт вчинення правочину малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності та відсутності схвалення батьком такого правочину, а також надіслання відповідачеві претензії щодо укладення правочину без згоди батька протягом місяця. Посилання відповідача на те, що позивач не направляв претензії на юридичну адресу відповідача судом не приймаються. Законодавство не встановлює форму, в якій має бути заявлено претензію другій стороні правочину та не вимагає обов`язкового досудового врегулювання спору. Як видно з матеріалів справи, не погодившись із укладеним неповнолітнім сином договором купівлі-продажу позивач через свого представника - адвоката Калініченка А.В. звернувся протягом місця від дня коли дізнався, з претензією до ТОВ «Комів Трейд» у м. Маріуполі. Не приймається до уваги твердження відповідача про те, що ним не отримувався означений лист, оскільки ця обставина не впливає на настання наслідків, передбачених ст. ч. 2 ст. 222 ЦК України, і закон не покладає на споживача обов`язку пересвідчитися в отримання претензії іншою стороною. Невідповідність опису вкладення формі ф. 107 (рис. 27), затвердженої Наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12.06.2006р. № 211, не свідчить про те, що означений лист не був відправлений взагалі, оскільки позивачем долучено до позову квитанцію про сплату за послуги поштового зв`язку, а аркуш з описом містить відбиток календарного штемпеля пошти. В контексті клопотання позивача про необхідність витребування додаткових доказів від «Укрпошти», суд зазначає, що згідно із ч. 3 ст. 79 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 2, 4, 5, 6 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Проте відповідачем не ставився під сумнів відповідність поданих позивачем копії, а лише висловлена незгода щодо невідповідності їх вимогам наказу Укрпошти. Посилання відповідача на схвалення позивачем (батьком) правочину, укладеного його неповнолітнім сином подальшими діями - звернення з вимогами про ремонт, є безпідставними. Варто зауважити, що правовідносини, які склалися між сторонами після укладення правочину, у т.ч. щодо наслідків придбання товару (як на думку позивача) неналежної якості, гарантійного обслуговування судом не беруться до уваги, оскільки знаходяться поза межами спору про визнання правочину недійсним, укладеного неповнолітньою особою поза межами її дієздатності. Аналізуючи матеріали справи, суд доходить висновку, що смартфон із супровідними послугами вартістю 19 498,00 грн. був проданий в магазині « Комфі » неповнолітньому [PERSON] за відсутності згоди її батька з вказаним правочином. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У п.п. 5, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлено як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Тому суд доходить висновку щодо необхідності застосування двосторонньої реституції. При цьому на позивача покладається обов`язок повернути ТОВ «Комфів Трейд» смартфон у повній комплектації та повернути вартість супутніх послуг. При цьому у межах даного спору не неналежна якість смартфону, не може бути взятий судом до уваги, адже питання завдання збитків відповідачеві пошкодженням смартфону не є предметом даного спору. Реституція - це поновлення порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою заподіяно шкоду, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах. За правилами статті 216 ЦК України реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Отже, товар (смартфон Apple, iPhone 7 32 Gb Blak A, SN:[NUMBER]) на суму - 19 498,00 грн. підлягає поверненню позивачем ТОВ «Комфі Трейд». Водночас, як не заперечують сторони, смартфон залишився у ТОВ «Комфі Трейд», адже наданий у розпорядження відповідача 09.04.2018р. і після того не забирався, тому відсутні підстави для зобов`язання позивача його повертати. Що стосується супутніх послуг, суд позбавлений можливості застосувати реституцію щодо цих послуг, оскільки відповідачем не надано доказів їх вартості на момент прийняття рішення. Водночас, сторони не позбавлені можливості звернутися до суду із позовами про застосування реституції стосовно цих послуг. Стосовно клопотання відповідача про розгляд справ з повідомлення (викликом) сторін (а.с. 55-56) через наявність сумнівів стосовно доданого до позову опису вкладення, варто зауважити таке. Згідно з ч. 11 ст. 83 ЦПК України у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Проте, відповідачем не спростовано іншими доказами недостовірність або підробленість опису вкладення, тому клопотання відповідача про виключення його з числа доказів лише з тих підстав, що форма опису вкладення не відповідає вимога наказу «Укрпошти» не може бути задоволене, і тим більше, це не є підставою для переходу до розгляду справи у порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. Частиною ч. 1 ст. 247 ЦПК України визначені категорії справ, які розглядаються виключно у порядку спрощеного позовного провадження. Це малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків. Згідно з ч. 2 цієї ж статті, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій ст. 274 ЦПК України. Згідно із ч. 3 ст. 274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. За змістом ч. 1 ст. 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. Отже, суд вправі розглянути будь-яку справу за правилами спрощеного позовного провадження за наявності клопотання позивача про це і при цьому враховує обставини справи, передбачені ч. 3 ст. 274 ЦПК України. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, просив суд розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Судом вирішене питання про відкриття провадження у справі у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін з урахуванням вимог ч. 3 ст. 274 ЦПК України і під час її розгляду не віднайдено підстав для переходу до розгляду справи у порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позов задоволено, судові витрати по справі у вигляді сплаченого позивачем судового збору в сумі 768,40 грн. (а.с. 1) підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved