Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

06.08.2020 р. Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення надміру виплаченої пенсії. В позовній заяві зазначено, що відповідач [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України м. Вінниці та з 02.09.2012 отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням п. 1 ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» . 18.01.2016 та 26.02.2016 р. відповідач зверталась до Головного управління Пенсійного фонду України м. Вінниці із заявами про перерахунок пенсії на підставі ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», проте двічі отримала відмову та звернулася до суду. На виконання постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 17.11.2016, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16.02.2017 (справа 127/20953/16-а) Головним управлінням Пенсійного фонду України м. Вінниці проведено перерахунок та виплату пенсії відповідача з урахуванням п. 2 ст. 56 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зі збільшенням пенсії на 1% заробітку за кожен наступний рік понад установлений стаж 15 років, але не вище 75% цього заробітку, починаючи з 18.01.2016. Однак, при проведенні розрахунків понаднормового стажу з урахуванням нових розрахункових складових, по пенсійній справі відповідача виникла переплата пенсії за період з 01.10.2017 по 28.02.2019 у сумі - 14480,94 грн. Таким чином, Головному управлінню було завдано шкоду в розмірі 14480,94 грн. надміру виплаченої пенсії відповідачу, на яку остання не мала права. З підстав, зазначених вище, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою. 21.08.2020 р. у даній справі відкрито провадження. В судовому засіданні представник позивача Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області - Грабар А.С. вимоги позовної заяви підтримала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просила її задоволити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлялася судом належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала. Враховуючи вищезазначене та положення ч. 4 ст. 223 ЦПК і ст.. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.11.2016, справа 127/20953/16-а, визнано неправомірною відмову Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці щодо перерахунку пенсії [PERSON] відповідно до п. 2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 18.01.2016 року та зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці провести перерахунок та виплату пенсії [PERSON] з урахуванням п. 2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі збільшенням пенсії на 1 відсоток заробітку за кожен наступний рік роботи понад установлений стаж 15 років, але не вище 75 відсотків цього заробітку, починаючи з 18.01.2016 року. Ухвалою Вінницького апеляційний адміністративний суду від 16.02.2017 апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці на зазначену вище постанову суду залишено без задоволення, а постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 17 листопада 2016 року - без змін. (а.с. 10-12) Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 55 Конституції України та статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Порядок та підстави повернення суми пенсій, виплачених пенсіонеру, визначено Законами України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та «Про пенсійне забезпечення». Згідно ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. Так, відповідно ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Отже, обов`язковою умовою для повернення чи примусового стягнення отриманої державної соціальної допомоги є наявність встановленого факту умисних дій особи щодо подання недостовірних відомостей, в тому числі про доходи і майновий стан, які вплинули або могли вплинути на встановлення права на таку допомогу і на визначення її розміру. При цьому статтею ст. 1215 ЦК України визначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною чи юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Тобто механізм повернення надмірно сплачених сум допомоги передбачає стягнення таких сум лише у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини особи, що отримує допомогу, а саме, через зловживання, зокрема, у випадку надання недостовірної інформації або ненадання інформації, обов`язковість подання якої передбачена законодавством. Закон встановлює два виключення з цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються. Таким чином, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності рахункової помилки з боку особи, яка проводить таку виплату та недобросовісності з боку набувача. За відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, і факту недобросовісності набувача, такі кошти поверненню не підлягають. Правильність розрахунків, за якими проведено виплати, а також добросовісність набувача презюмуються, тому тягар доказування рахункової помилки та недобросовісності набувача покладено на платника відповідних грошових сум. До подібних висновків щодо застосування статті 1215 ЦК України дійшов Верховний Суд України у постановах: від 22 січня 2014 року №6-151цс13, від 02 липня 2014 року №6-91цс14. Ці висновки також підтвердила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц. В чинному законодавстві відсутнє визначення терміну рахункової помилки, однак у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про працю» надається роз`яснення поняттю лічильної (рахункової) помилки: це помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків. До лічильних помилок, наприклад, належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період. Будь-яких доказів, які б свідчили про рахункову помилку з боку Управління, так і надання відповідачем завідомо неправдивих даних, які стали підставою для призначення пенсії, а також зловживань з боку відповідача при отриманні приведеної в позові суми, позивач суду не надав. Окрім цього, суд вважає що спеціалісти УПФУ перед тим, як провести виплату відповідачу пенсії, могли пересвідчитися у правильності проведених нарахувань, однак цього не зробили, що свідчить про недотримання стандарту належної обачливості. Пунктом 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року встановлено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок також міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії» (постанова від 05.02.2018 року в справі № 556/1231/17). Таким чином, суд дійшов висновку, що без встановлення фактів недобросовісної поведінки відповідача чи фактів його зловживань, наявності рахункової помилки при виплаті пенсії, відсутні підстави для стягнення з відповідачки надмірно виплаченої суми пенсії відповідно до ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» або ж ст. 1212 ЦПК України, а тому з урахуванням встановлених вище обставин справи позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України оскільки судом відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed