Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

06.06.2014 року Державне підприємство р. Молдова «Брєнешть» (далі по тексту позивач) звернулося до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою (з урахуванням поданих 03.02.2015 року та 22.06.2015 року уточнень) до [PERSON] (далі по тексту відповідач-1), [PERSON] (далі по тексту відповідач-2), [PERSON] (далі по тексту відповідач-3) та Реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області (далі по тексту відповідач-4) за участю третьої особи Затоківської селищної ради (далі по тексту третя особа) про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації, витребування майна, усунення перешкод у здійсненні права володіння майном, зобов ?язання вчинити певні дії (т.1 а.с.2-5, 179-184, т.3 а.с.22-24). Відповідно до поданої 08.07.2014 року заступником Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора до суду заяви, прокурор, у відповідності до ст.ст. 45-45 ЦПК України, ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру», п.2 ст.121 Конституції України, вступив в судовий розгляд справи № 495/4112/14-а в інтересах держави в особі Затоківської СР (т.1 а.с.51-52). Представники позивача ДП р. Молдова «Брєнешть», в судовому засіданні заявлені (уточнені) позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач-1 [PERSON], в судові засідання з'явилася без поважних причин, про причини неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань не заявляла, хоча була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, що підтверджується наявними в матеріалах справи розпискою про вручення її представнику [PERSON] ухвали суду про призначення судового розгляду та підписаним довідковим листом про призначення судового розгляду (т.3 а.с.68, 76). Представники відповідача-4 РС Білгород-Дністровського МУЮ, третьої особи Затоківської СР та прокуратури в судові засідання не з'явилися без поважних причин, про причини неявки суд не повідомили, будь-яких клопотань не заявляли, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними розписками та поштовими повідомленнями (т.3 а.с.66-67, 69, 82-83, 84). Відповідач-2 [PERSON], та відповідач-3 [PERSON], в судові засідання не з'явилися без поважних причин, про причини неявки суд не повідомили, будь-яких клопотань не заявляли, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду Відповідно до ч.5 ст.74 Цивільного процесуального кодексу України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Так, ухвали суду про призначення слухання справи, судові повістки, а також копії позовної заяви та уточнень до неї були надіслані на адреси [PERSON] та [PERSON], які наявні в матеріалах справи та за якими вони зареєстровані. Між тим, усі документи з визначених адрес були повернуті до суду без вручення адресату у зв'язку із закінченням терміну зберігання (т.1 а.с.46, 110, 135, 144, 158, т.2 а.с.134, 146-147, т.3 а.с.4-5, 17, 19, 70-73). Згідно із ч.2 ст.77 Цивільного процесуального кодексу, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно із ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно із ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більше як на пятнадцять днів. Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за можливе і необхідне, у відповідності до ст.ст. 157, 169, 224 Цивільного процесуального кодексу України, розглянути справу за відсутності відповідачів, їх представників та представників третьої особи і прокуратури, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, ДП р. Молдова «Брєнешть» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та РС Білгород-Дністровського МУЮ за участю третьої особи Затоківської СР про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації, витребування майна, усунення перешкод у здійсненні права володіння майном, зобов ?язання вчинити певні дії. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 06.09.1974 року відбулося засідання колегії МВС Молдавської РСР, на якому було постановлено створити базу відпочинку для співробітників ОВС Молдавської РСР на території Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради депутатів трудящих Одеської області, передавши її на баланс підрозділу (установи) ОЩ-29/4 Управління виправно-трудових установ МВС Молдавської РСР, про що свідчить відповідний протокол від 06.09.1974 року (т.2 а.с.9-12). Наказом міністра МВС Молдавської РСР № 219 від 23.07.1975 року було затверджене Положення про базу відпочинку «Мечта» установи ОЩ-29/4 Управління виправно-трудових установ МВС Молдавської РСР на території Затоківської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області, яким визначено, що база відпочинку «Мечта» перебуває на балансі установи ОЩ-29/4 Управління виправно-трудових установ МВС Молдавської РСР і експлуатується під контролем адміністрації цієї установи для організації відпочинку працівників МВС Молдавської РСР (т.1 а.с.206-207, т.2 а.с.15-18). Станом на 29.05.1975 року відповідно до розшифровки рахунку «01 Основні средства» до балансу установи ОЩ-29/4 Управління виправно-трудових установ МВС Молдавської РСР в частині бази відпочинку «Мечта» майно цієї бази, яке перебувало на балансі ОЩ-29/4 складалося з 14-ти будинків відпочинку та стовпів металевих з світильниками. Рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів № 1108 від 19.11.1987 року установі ОЩ-29/4 Управління виправно-трудових установ МВС Молдавської РСР була надана у користування земельна ділянка під базою відпочинку «Мечта» на 1988 рік (т.1 а.с.216). Рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів № 1197 від 17.11.1988 року установі ОЩ-29/4 Управління виправно-трудових установ МВС Молдавської РСР була надана у користування земельна ділянка під базою відпочинку «Мечта» на 1989 рік і на підставі цього рішення між Затоківською селищною радою та установою ОЩ-29/4 був укладений договір на право тимчасового користування землею від 20.12.1988 року (т.2 а.с.77-78). Рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів № 1218 від 10.10.1989 року установі ОЩ-29/4 Управління виправно-трудових установ МВС Молдавської РСР була надана у користування земельна ділянка під базою відпочинку «Мечта» на 1990 рік і на підставі цього рішення між Затоківською селищною радою та установою ОЩ-29/4 був укладений договір на право тимчасового користування землею від 25.10.1989 року (т.1 а.с.218). У 1989 році був розроблений план реконструкції бази відпочинку «Мечта» установи ОЩ- 29/4 Управління виправно-трудових установ МВС Молдавської РСР в смт. Затока Білгород-Дністровського району УРСР (т.2 а.с.99-128), який у квітні 1989 року був погоджений виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради, начальником Білгород-Дністровського РВ, Затоківською селищною радою та затверджений МВС МРСР. Згідно цього плану реконструкції був розроблений проект реконструкції бази відпочинку «Мечта» в смт. Затока, який пройшов державну експертизу проектної документації та був затверджений МВС Молдавської РСР зі сметоюі 63530 руб., про що свідчить відповідний висновок з відміткою про його затвердження. Впродовж 1990 -1991 років ОЩ-29/4 Управління виправно-трудових установ МВС Молдавської РСР на підставі вищевказаної проектної документації здійснило реконструкцію бази відпочинку «Мечта» і 20.03.1992 року цей обєкт був прийнятий до експлуатації згідно акту державної приймальної комісії по прийняттю закінченого будівництвом обєкта від 16.03.1992 року (т.1 а.с.210-215, т.2 а.с.84). Станом на 20.03.1992 року відповідно до розшифровки рахунку «01 Основні средства» до балансу установи ОЩ-29/4 Управління виправно-трудових установ МВС Молдавської РСР в частині бази відпочинку «Мечта» майно цієї бази, яке перебувало на балансі ОЩ-29/4 складалося з 7-ми будинків з мансардами, двохповерхового корпусу, туалету з душовими, трьох цистерн, стовпів металевих з світильниками. Наказом МВС Молдавської РСР № 156 від 21.05.1991 року в системі МВС Молдавської РСР було створено управління пенітенціарних установ до підпорядкування якого увійшла установа ОЩ- 29/4 (т.2 а.с.34-46). У 1992 року у складі ОЩ-29/4 Управління пенітенціарних установ МВС р. Молдова РСР було створено державне підприємство «Багос», на баланс якого було передано майно бази відпочинку «Мечта» в смт. Затока. 17.12.1996 року у р. Молдова вступив в дію Закон «Про пенітенціарну систему», відповідно до якого вся пенітенціарна система була підпорядкована міністерству юстиції р. Молдова, а всі пенітенціарні установи р. Молдова (в тому числі і ОЩ 29/4) були передані з відання Управління пенітенціарних установ МВС р. Молдова до відання Департаменту пенітенціарних установ Міністерства юстиції р. Молдова. У звязку з цим 04 грудня 1996 року міністерством юстиції р. Молдова в особі начальника Департаменту пенітенціарних установ був затверджений статут ДП «Багос», відповідно до якого засновником цього підприємства є Департамент пенітенціарних установ Міністерства юстиції р. Молдова, а створено це підприємство на базі ОЩ- 29/4. Статут ДП «Багос» був зареєстрований державною реєстраційною палатою міністерства юстиції р. Молдова 30.12.1996 року за № 10301641 (т.2 а.с.52-61). 20.08.1999 року на підставі наказу директора ДП «Багос» № 03 від 20.08.1999 року у структурі ДП «Багос» було створено дочірнє підприємство «[PERSON] відпочинку «Мечта», та затверджений статут цього підприємства. Відповідно до статуту засновником цього дочірнього підприємства було ДП р. Молдова «Багос», підприємство мало державну форму власності р. Молдова, юридичну адресу: Україна, Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт. Затока, район Солнечний, створено засновником для здійснення для організації прийому та обслуговування туристів на базі відпочинку «Мечта», яка перебувала на балансі ДП «Багос». Дочірнє підприємство «Мечта» було зареєстроване належним чином 04.11.1999 року (т.1 а.с.194, т.2 а.с.22-29). 23.12.1999 року на підставі рішення № 2 від 23.07.1999 року між Затоківською селищною палою та ДП «[PERSON] відпочинку «Мечта» був укладений договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,370 га (склад земель під громадськими забудовами 0,370 га), яка розташована за адресою: м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, район Сонячний, база відпочинку «Мечта». Цей договір був посвідчений нотаріально та зареєстрований у Білгоро-Дністровському відділі земельних ресурсів Деркомзему України за № 153 від 04.01.2000 року. Земельна ділянка була виділена в натурі та встановлені її межі на місцевості згідно з планом землекористування, який є невідємною частино договору (т.1 а.с.219-222). 11.08.1994 року між Урядом України та урядом республіки Молдова була підписана Угода про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності. 27.04.1999 року до Угоди від 11.08.1994 року були внесені зміни відповідно до Протоколу від 27.04.1999 року. 12.07.2001 року Верховна Рада України прийняла Закон № 2666-ІІІ про ратифікацію Угоди від 11.08.1994 року, який набрав чинності 19.08.2001 року. Таким чином, з 19.08.2001 року Угода від 11.08.1994 року є частиною національного законодавства України та положення цієї Угоди підлягають першочерговому застосуванню при вирішенні питань, повязаних з визнанням прав власності на майно між Україною та р. Молдова. Відповідно до статті 2 Угоди від 11.08.1994 року, кожна із Сторін визнає право власності іншої Сторони, її громадян та юридичних осіб по відношенню до розташованих на її території підприємств, установ, організацій та інших об'єктів (філіали, долі, паї, акції та інше майно), включаючи об'єкти соціально-культурної сфери (санаторії, санаторії-профілакторії, будинки і бази відпочинку, пансіонати, готелі і кемпінги, туристичні бази, дитячі оздоровчі заклади), що перебували на 01.12.1990 року у віданні органів державного управління іншої Сторони, а також були власністю інших юридичних осіб, у майні яких відсутня державна частка, та фізичних, за винятком об'єктів, що збудовані з метою ліквідації наслідків форс-мажорних обставин. Відповідно до статті 11 Угоди від 11.08.1994 року, сторони домовились, що правовий статус раніше створених підприємств, визнаних на основі цієї Угоди власністю одної Сторони та розташованих на території іншої Сторони, визначається у відповідності до законодавства Сторони, на території якої знаходяться підприємства, та оформлюються протоколами між органами Сторін, уповноваженими розпоряджатися державним майном. Таким чином, визнання прав однієї із сторін Угоди (України чи р. Молдова) на майно оформлюється протоколами між Фондом Державного Майна України та Департаментом приватизації р. Молдова і саме ці протоколи є документами, які засвідчують право власності Сторін на майно. 31.10.2002 року між Фондом Державного Майна України та Департаментом приватизації р. Молдова був підписаний протокол про правовий статус дочірнього підприємства «[PERSON] відпочинку «Мечта», яким база відпочинку «Мечта» була визнана власністю р. Молдова і за яким з 31.10.2002 року р. Молдова набула права власності на базу відпочинку «Мечта» (т.1 а.с.103-107). Отже, 31.10.2002 року Молдова набула право власності на базу відпочинку «Мечта» у порядку, який встановлений міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною радою України, і це право підтверджено належним та достатнім документом (Протоколом), який визначений цим міжнародним договором та підписаний уповноваженими на його підписання органами. Наказом Міністерства юстиції р. Молдова № 130 від 20.03.2003 року база відпочинку «Мечта» була передана у володіння та користування державного підприємства р. Молдова «Брєнешть», про що був складений відповідний акт від 24.03.2003 pоку, який підписаний членами комісії з передачі та затверджений директором управління пенітенціарних установ міністерства юстиції р. Молдова (т.1 а.с.199-200). Правомірність набуття ДП «Брєнешть» права володіння базою відпочинку «Мечта» підтверджується довідкою агентства по приватизації р. Молдова від 26.01.2006 року та довідкою агентства публічної власності р. Молдова від 30.01.2015 року (т.1 а.с.185-186). З метою утримання та використання бази відпочинку «Мечта», організації відпочинку було створено дочірнє підприємство «[PERSON] відпочинку «Мечта». Відповідно до статуту в редакції від 02.04.2004 року засновником дочірнього підприємства «[PERSON] відпочинку «Мечта» є державне підприємство р. Молдова «Брєнешть» (т.1 а.с.18-27). У 2003 році був розроблений генеральний план перспективного розвитку бази відпочинку «Мечта», який був затверджений міністерством юстиції р. Молдова. Після чого за замовленням ДП «[PERSON] відпочинку «Мечта» було розроблена містобудівна документація, щодо облаштування бази відпочинку «Мечта» спорудами дитячого та спортивного майданчиків, альтанок, каналізаційного обладнання і ця містобудівна документація була погоджена головним архітектором м. Білгород-Дністровський. З відомості проектованих будівель та споруд, яка погоджена з архітектором м. Білгород-Дністровський вбачається, що на базі наявні наступні будівлі: будинки для відпочинку в кількості 7 шт., адміністративно - побутовий корпус, санітарний блок, пожежний резервуар, цистерна, майданчик для збору сміття, стоянка для автомобілів, а проектуються наступні споруди: каналізаційна система, спортивний майданчик, дитячий майданчик, альтанка, навіс. Державне підприємство р. Молдова «Брєнешть» через своє дочірнє підприємство «БВ «Мечта» користувалося земельною ділянкою площею 0,37 га, на якій розміщена база відпочинку «Мечта» та сплачувало до Затоківської селищної ради плату за користування цією земельною ділянкою, про що свідчать відповідні договори оренди землі та довідки ДПІ. Між дочірнім підприємством «БВ «Мечта» та Затоківською селищною радою були укладені угоди про розмір плати за фактичне користування земельною ділянкою, остання угода укладена 22.02.2013 року (т.1 а.с.225-226). Відповідно до договорів прибирання територій загального користування ДП «[PERSON] відпочинку «Мечта» сплачувало вартість послуг з прибирання територій загального користування в смт. Затока, придбавало елементи благоустрою, приймало участь у будівництві дороги загального користування (т.1 а.с.230-232, 234-236). Саме державне підприємство р. Молдова «Брєнешть» через дочірнє підприємство «БВ «Мечта» (надаючи йому фінансування для утримання та обслуговування БВ «Мечта» та для сплати заробітної плати, податків та обовязкових платежів) утримувало базу відпочинку «Мечта» в належному стані, проводило роботи з благоустрою території бази відпочинку, проводило ремонт будівель та споруд бази відпочинку, постачало необхідне обладнання, меблі, будівельні конструкції та матеріали, про що свідчать копії податкових та митних накладних, здійснювало господарську діяльність, використовуючи базу відпочинку (т.1 а.с.237-242). Викладені обставини свідчать про той факт, що саме державне підприємство р. Молдова «Брєнешть» є законним володільцем [PERSON] відпочинку «Мечта» і здійснювало свої права володіння у встановленому законом порядку, права державного підприємства р. Молдова «Брєнешть» визнавалися державою Україна через відповідні органи державної влади та органи місцевого самоврядування, права державного підприємства р. Молдова «Брєнешть» та дочірнього підприємства «[PERSON] відпочинку «Мечта» на базу відпочинку «Мечта» не оспорювалися державними органами України. Отже, саме державне підприємство р. Молдова «Брєнешть» є законним володільцем бази відпочинку «Мечта». В свою чергу, ані ДП «Брєнешть», ані Міністерство юстиції р. Молдова, ані інші органи влади р. Молдова, які мають повноваження щодо розпорядження державною власністю, не надавали свого погодження на відчуження бази відпочинку «Мечта» з власності р. Молдова на користь третіх осіб. Між тим, 21.12.2012 року на підставі ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.11.2012 року (яка була винесена у справі за позовом [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності), було зареєстроване право власності [PERSON] на базу відпочинку «Мечта» (т.1 а.с.8-9). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.02.2014 року ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.11.2012 року скасована, а справа за позовом [PERSON] була направлена на новий розгляд (т.1 а.с.10-14). При новому розгляді справи Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалив рішення від 13.05.2014 pоку, яким відмовив в повному обсязі у задоволенні позовних вимог [PERSON] (т.1 а.с.15-17). Таким чином, [PERSON], не маючи на те правових підстав оформила право власності на [PERSON] відпочинку «Мечта». При цьому, державне підприємство «Брєнешть» та представники держави р. Молдова не були залучені до участі у цій судовій справі, не надавали будь-якої згоди на відчуження [PERSON] відпочинку «Мечта», не відмовлялися від права власності або права володіння на це майно. [PERSON] відпочинку «Мечта» вибула з володіння державного підприємства «Брєнешть» не з їхньої волі, а іншим шляхом. 27.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу ? частки [PERSON] відпочинку «Мечта», яка розташована за адресою: Одеська область, м. Білгород- Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, 101,який був посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2850. На підставі цього договору купівлі-продажу 29.12.2012 року право власності [PERSON] було зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.32-33). Також, 27.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу ? частки [PERSON] відпочинку «Мечта», яка розташована за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна,101, який був посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2848. На підставі цього договору купівлі-продажу 29.12.2012 року право власності [PERSON] було зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.30-31). [PERSON] майно (база відпочинку «Мечта»), яке незаконно вибуло з володіння державного підприємства «Брєнешть» (не з їхньої волі, а іншим шляхом на підставі судового рішення, яке визнане незаконним та скасоване у встановленому законом порядку) було відчужене [PERSON] на користь третіх осіб, чим грубо порушені права державного підприємства «Брєнешть» щодо володіння та користування базою відпочинку «Мечта», які були набуті у встановленому Законом порядку. [PERSON] та [PERSON] не допускають представників та працівників державного підприємство «Брєнешть» та дочірнього підприємства «[PERSON] відпочинку «Мечта» до бази відпочинку «Мечта», створюють перешкоди у володінні та користуванні цим майном. Відповідно до ст.396 Цивільного кодексу України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відповідно до ст.386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею кі можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання іу порушенню. Відповідно до ст.388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення шкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на положення ст.396 Цивільного кодексу України, речове право, а в даному випадку право володіння підлягає захисту відповідно до положень ст.ст. 386, 388, 391 Цивільного кодексу України, згідно яких може бути витребувано законним володільцем, володілець має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування майном. В даному випадку наявні всі правові підстави для застосування положень ст.388 Цивільного кодексу України при витребуванні державним підприємством «Брєнешть» бази відпочинку «Мечта» з володіння [PERSON] та [PERSON] та застосування положень ст.391 Цивільного кодексу України для усунення перешкод з боку [PERSON] та [PERSON] у здійсненні державним підриємством «Брєнешть» права базою відпочинку «Мечта». Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України). Згідно із статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Даною статтею визначаються загальні правові засади визнання правочину недійсним. Звичайно, що для цього має існувати відповідна правова підстава. Такою правовою підставою ЦК визнає факт недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, встановлених частинами 3, 5, 6 ст.203 ЦК, тобто вимог щодо волевиявлення учасника правочину, щодо настання реальних правових наслідків правочину, щодо недопустимості порушення правочином, вчинюваним батьками, інтересів малолітніх дітей. [PERSON] порушення вимог закону, допущені стороною (сторонами) після укладення правочину, не можуть спричиняти його недійсність, а призводять до інших правових наслідків, передбачених законом. Недійсність правочину може наступати лише за певні порушення закону. За ступенем недійсності правочину всі правочини поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов. Оспорюваними є правочини, які ЦК не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи. До них належать переважно правочини з дефектами волі та волевиявлення його суб'єктів. Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, судовим рішенням (ухвалою апеляційного суду Одескої області від 28.02.2014 року), яке набрало законної сили, скасоване як незаконне судове рішення (ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.12.2012 року), на підставі якого за [PERSON] було зареєстроване право власності на базу відпочинку Мечта», а іншим судовим рішенням (рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.05.2014 року), яке набрало законної сили, встановлено, що [PERSON] не має будь-яких прав відносно бази відпочинку «Мечта». Відповідно до статті 13 Угоди від 11.08.1994 року між Урядом України та урядом республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності, сторони гарантують, що власність сторін, їх юридичних і фізичних осіб в межах цієї Угоди користується повним і безумовним правовим захистом. Право власності р. Молдова на базу відпочинку «Мечта», як і право володіння на це майно, яке виникає на підставі рішень уповноваженого органу р. Молдова, охороняється міжнародним договором, який є частиною законодавства України. Оскаржуваними договорами купівлі-продажу від 27.12.2012 року майно (база відпочинку «Мечта»), яке визнане державою України власністю держави р. Молдова, та у встановленому законом порядку передано у володіння державного підприємства «Брєнешть», перейшло у власність третіх осіб ([PERSON] та [PERSON]Д.) без будь-якої згоди р. Молдова та законного володільця. Наведені обставини свідчать про те, що зміст цих правочинів (договорів купівлі-продажу від 27.12.2012 року) суперечить міжнародному договору та нормам Цивільного Кодексу України, які встановлюють безумовний правовий захист майна р. Молдова від позбавлення права власності інакше як за волею держави р. Молдова, або від порушення прав щодо цього майна. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання недійсними: - договору купівлі-продажу ? частки бази відпочинку «Мечта», яка розташована за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна,101, який укладений 27.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2848 від 27.12.2012 pоку, бланк серії ВТВ № 882856; - договору купівлі-продажу ? частки бази відпочинку «Мечта», яка розташована за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна,101, який укладений 27.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2850 від 27.12.2012 pоку, бланк серії ВТВ № 882857. Відповідно до положень ст.182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення , переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Фактично ж реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи , що виникають з правовідносин , предметом яких є нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам підлягає обов'язковій державній реєстрації, що випливає зі ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» . Відповідно до положень зазначеного Закону державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень з 01.01.2013 року проводиться державним реєстратором прав на нерухоме майно органу державної реєстрації, а також нотаріусами як спеціальними суб'єктами, на яких покладаються функції державного реєстратора. Частиною четвертою статті 9 Закону визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Згідно з частиною першою статті 26 Закону записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно з пп.10 п.27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Оскільки договори купівлі-продажу бази відпочинку «Мечта» № 2848 від 27.12.2012 pоку та № 2850 від 27.12.2012 pоку, укладені між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] та [PERSON], підлягають визнанню недійсними, то державна реєстрація права власності, яка відбулась на підставі цих договорів підлягає скасуванню. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог ДП р. Молдова «Брєнешть», у зв'язку з чим позовна заява ДП р. Молдова «Брєнешть» до[PERSON], [PERSON], [PERSON] та РС Білгород-Дністровського МУЮ за участю третьої особи Затоківської СР за участю Білгород-Дністровської міжрайонної прокуратури про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації, витребування майна, усунення перешкод у здійсненні права володіння майном, зобов ?язання вчинити певні дії підлягає задоволенню.

Outcome: approved