Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

05 серпня 2021 року [PERSON] звернулася до Веселинівського районного суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Веселинівська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області, про визнання осіб таких, що втратили право користування житлом. Позов обгрунтувала тим, що їй на підставі Договору дарування житлового будинку, укладеного 20 січня 2020 року між [PERSON] , як дарувальником, та нею, як обдарованою, належить житловий будинок [ADDRESS] . Цього ж дня Договір дарування житлового будинку був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом та зареєстроване право власності на житловий будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На момент прийняття нею дарунку, за адресою прийнятого в дарунок будинку було зареєстровано місце проживання [PERSON] та [PERSON] . Оскільки на час укладення Договору дарування вони в будинку не проживали, а [PERSON] самостійно, без їхніх заяв зняти їх з реєстрації місця проживання в відчужуваному будинку не могла, то вони домовилися між собою про зобов`язання останньої до двадцятого лютого 2021 року зняти з реєстрації місця проживання з відчужуваного житлового будинку зареєстрованих осіб та надати відповідну довідку. Прийнявши дарунок, вона з сім`єю поселилася в будинку, зареєструвала своє місце проживання та проживають в цьому будинку по теперішній час. На сьогоднішній день своє зобов`язання зняти з реєстрації місця проживання в будинку [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] не виконала. Наявність реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою належного їй будинку створює перешкоди в здійсненні права власності на житловий будинок, та в отриманні житлової субсидії - безповоротної адресної державної соціальної допомоги як споживачу житлово-комунальних послуг. Ухвалою суду від 13 вересня 2021 року було відкрито провадження по цивільній справі та призначено справу до підготовчого засідання. В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] підтримали позовні вимоги в тому ж обсязі і з тих же підстав та просять їх задовольнити, проти винесенння заочного рішення не заперечували. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 04.11.2021 та 24.11.2021 року не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені через оголошення, опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України та направлено на їх адресу судову кореспонденцію, яка повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання. Причини неявки суду невідомі. Відзив на позов не надійшов. Представник третьої особи Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області А.І. Стаднічук в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не повідомили суд про причини неявки в судове засідання, відзиву на позовну заяву не подали і представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, суд вважає за можливе та доцільне розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. 24.11.2021 року суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] , на підставі Договору дарування житлового будинку, укладеного 20 січня 2020 року між [PERSON] , як дарувальником, та позивачем, як обдарованою на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . В цей же день Договір дарування житлового будинку відповідно до вимог ч. 2 ст. 719 Цивільного кодексу України був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Власовою С. Я. та зареєстрований в реєстрі за № 27 Відповідно до вимог ст. 312 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на житловий будинок зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 січня 2020 року за номером запису про право власності: 35103599, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер : 196921017 від 20.01.2020 16:49:26. На момент прийняття дарунку, за адресою прийнятого позивачем в дарунок будинку було зареєстровано місце проживання [PERSON] та [PERSON] . Оскільки на час укладення Договору дарування вони в будинку не проживали, а [PERSON] самостійно, без їхніх заяв зняти їх з реєстрації місця проживання в відчужуваному будинку не могла, згідно п. 2.5 Договору «Сторони домовилися між собою про зобов`язання [PERSON] до двадцятого лютого 2021 року зняти з реєстрації місця проживання з відчужуваного житлового будинку зареєстрованих осіб та надати відповідну довідку Обдарованій». Прийнявши дарунок, позивач з сім`єю, яка складається з позивача [PERSON] та двох її малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , поселилася в будинку, зареєструвала місце проживання та проживає в цьому будинку по теперішній час, що підтверджується Витягом № 8426-02/06-07-2021, виданою адміністратором ЦНАП Веселинівської селищної ради 15.07.2021 р. На сьогоднішній день своє зобов`язання зняти з реєстрації місця проживання в будинку [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] не виконала, що стало перешкодою для позивача в здійсненні права власності на житловий будинок та в отриманні житлової субсидії - безповоротної адресної державної соціальної допомоги як споживачу житлово-комунальних послуг. У зв`язку з цим 15 липня 2021 року позивач звернулася до ЦНАП Веселинівської селищної ради з заявами про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] (заява № 234), та [PERSON] (заява № 235). В знятті відповідачів з реєстрації місця проживання позивачу було відмовлено з посиланням на те, що для зняття з реєстрації, відповідно до п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 р., особа звертається особисто або надається рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню Відповідно до ст. ст. 71 та 72 ЖК України особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців, без поважних на те причин. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В зв`язку з цим суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані в житловому будинку як члени сім?ї колишнього власника відповідно з 02.09.1997 р. та 24.12.2010 р. та виселилися з будинку задовго до набуття права власності позивачем на будинок та жодних дій для вселення в будинок за цей час не приймали та претензій щодо свого права проживати в будинку не заявляли. Аналіз цих правових норм дає підстави стверджувати, що у разі відсутності особи без поважних причин законодавством України передбачено максимальний строк для збереження за такою особою права проживання в житловому приміщення в 1 рік. Свідок [PERSON] суду показала, що знає сім`ю позивача тривалий час, знаходиться з нею в дружніх стосунках, підтвердила, що позивачка проживає за адресою: [ADDRESS] . В будинку проживає вона, чоловік [PERSON] і двоє дітей. Відповідачів по справі та їх речей вона в будинку не бачила. Свідок [PERSON] суду показав, що сім`я позивачки, яка складається з неї, чоловіка та двох дітей проживає в будинку, що розташований в [ADDRESS] . Знає їх 5-6 років, інщих людей і чужих речей в будинку не бачив. Свідок [PERSON] суду показала, що проживає по сусідству з позивачкою, яка проживає 9 років за адресою : [ADDRESS] . Знала відповідачів [PERSON] та [PERSON] , що проживали до позивачки у вказаному будинку, підтвердила, що відповідачі відсутні за місцем реєстрації їхнього місця проживання понад один рік. Відповідно до ст.. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] втратили право користування житловим приміщенням в будинку у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню житлового будинку, суд вважає за необхідне задовольнити позовну заяву та визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями ч.1 ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем вимоги про стягнення витрат не заявляються, то відсутні підстави стягнення з відповідача на користь позивача сплачений ним при зверненні з позовом до суду судовий збір у сумі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved