Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-22 00:00:00

04 травня 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить, з урахування уточнень від 23.06.2018 року, стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дитини [PERSON], яка продовжує навчання, в розмірі 1/6 частини заробітку, починаючи з дати подання позову та до досягнення [PERSON] двадцятитрьохрічного віку. Позов обґрунтовано тим, що позивач перебувала з відповідачем у шлюбних відносинах з 15.10.1999 року по 05.11.2008 року. Від даного шлюбу у сторін народилась дитина донька [PERSON], 01.05.2000 року, яка на даний час є повнолітньою та продовжує навчатися у Харківському Національному Університеті ім. Г.С. Сковороди. [PERSON] навчається на денній формі навчання та не має змоги влаштуватися на роботу, щоб самостійно отримувати заробіток. Відповідач є працездатним та має змогу утримувати спільну з позивачем дочку. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, надала суду пояснення, які відповідають змісту позовної заяви, пояснила, що дочка [PERSON] проживає з нею, в них спільний бюджет, у м.Харкові дочка проживає у гуртожитку на період навчання, на вихідні вона приїжджає додому. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав з підстав, зазначених ним у відзиві, а саме: що [PERSON] є неналежним позивачем у справі. Частина 3 статті 199 Сімейного кодексу України закріплює, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Натомість дочка [PERSON] не проживає разом з матірю в м.Павлограді, оскільки навчається на денній формі навчання в Харківському Національному Університеті ім. Г.С. Сковороди. В даному випадку право на подання такого позову має сама [PERSON]. Також відповідач зазначив, що за рішенням суду від 03.02.2014 року з нього стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 10 січня 2014 року, до її повноліття, але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, відповідач має кредитні зобовязання за укладеними раніше кредитними договорами та вимушений щомісячно виконувати ці зобовязання, сплачуючи значні кошти зі свого доходу. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги своєї матері - позивача у справі. Суд заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач та відповідач є батьками повнолітньої [PERSON], 01 травня 2000 року (а.с.3). Як вбачається з довідки № 152/18 від 26 квітня 2018 року, [PERSON] дійсно є студенткою Харківського національного педагогічного Університету ім. Г.С. Сковороди факультету іноземної філології 1 курсу денної форми навчання, термін навчання до 30.06.2021року. (а.с.5). Статтею 199 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу, право на утримання припиняється у разі припинення навчання, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обовязок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обовязкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у звязку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Виходячи з вищевикладеного, позивач обґрунтовано, маючи на те законні підстави, звернулась до суду з позовом до відповідача щодо утримання повнолітньої дочки. Відповідно до вимог ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Судом встановлено, що щомісячний дохід відповідача складає 13000 - 17000грн.(а.с.24), він сплачує аліменти на утримання іншої дитини доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), до травня 2018року сплачував також аліменти у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) на утримання дитини [PERSON]( а.с.25-27). Тому суд вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на повнолітню дочку [PERSON], яка продовжує навчання, у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу). Факт наявності кредитних зобовязань відповідача у розмірі 1625, 57грн. щомісячно (а.с.28-30) не доводить неможливість для нього сплачувати аліменти на повнолітню дочку [PERSON], яка продовжує навчання, у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу). Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки [PERSON] на користь позивача у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, на період навчання, але не більше ніж до досягнення дитиною 23 років, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved