Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

05.03.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Свій позов мотивував тим, що 06.11.2012 року позивач позичив відповідачу грошову суму в розмірі 4 000,00 гривень, про отримання яких відповідач склав розписку, в якій зазначив, що позику зобов'язується повернути до 10.12.2012 року. В цій же розписці передбачено, що позичальник зобов'язується сплатити на користь позикодавця проценти за договором позики, а саме по 300 гривень щомісячно, починаючи з 01.01.2013 року на суму 5 000,00 гривень. Кінцевий строк повернення процентів - до 01 липня 2014 року. Однак, станом на дату подання позову до суду, відповідачем вищезазначену суму не повернуто, добровільно виконувати взяті на себе зобов'язання відповідач відмовляється. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задоволити з підстав, що наведено у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заявив, що ним було отримано в позику від позивача 4 000,00 гривень, про що він власноруч написав розписку та що визнає позов в частині заборгованості за процентами із врахуванням 3% річних та інфляційних втрат в загальній сумі 5 637,12 грн. В частині заборгованості по сумі боргу із врахуванням 3% річних та інфляційних втрат в загальній сумі 5 432,40 грн. позовні вимоги заперечує, оскільки кошти в сумі 4 000,00 гривень він повернув позивачу в грудні 2012 року, пропустивши строк повернення позики на 2-3 дні, особисто в руки біля будинку позивача. Передача коштів відбувалася без свідків та належних доказів на підтвердження зазначених ним обставин він надати не може. Розписку він у позивача не забрав, оскільки поспішав та не думав, що позивач може скористатись розпискою для стягнення з нього суми боргу у судовому порядку. В судових дебатах вказав, що не заперечує наявність боргу, визнає, що зобов'язаний розрахуватись за договором позики, однак враховуючи його майновий стан просив розстрочити виконання рішення суду на розумний строк, оскільки в нього важке матеріальне становище, наявна сім»я, яку він утримує. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов'язань. Судом встановлено, та сторонами по справі не заперечуються ті обставини, що 06 листопада 2012 року між позивачем [PERSON] як позикодавцем з однієї сторони та відповідачем [PERSON], як позичальником з іншої сторони, укладено договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідач отримав грошові кошти в сумі 4 000,00 гривень, які зобов'язався повернути до 10 грудня 2012 року (а.с.5). Згідно цієї ж розписки відповідач зобов'язався щомісячно виплачувати по 300 гривень суму, яка становить 5 000,00 гривень з 01.01.2013 року. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч.1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Вирішуючи справи вказаної категорії суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем за договором позики правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6 - 79 цс 14). Відповідачем по справі не заперечується факт укладення договору позики та отримання за ним грошових коштів, за тим винятком, що він оспорює факт наявності у нього заборгованості по сумі основного боргу в розмірі 4000 грн., оскільки вказує, що повернув вказані грошові кошти в грудні 2012 року, як наслідок вказує, що з нього не підлягають стягненню 5432, 40 грн., (з яких: 4000 грн. - сума основного боргу; 266,00 грн. - 3% річних; сукупний індекс інфляції за відповідний період - 1166, 40 грн.). За запитання суду повідомив, що він не може довести належними та допустимими доказами факт повернення основного боргу позивачеві, оскільки передача грошових коштів відбувалась без свідків, а як наслідок суд приходить до висновку, що заперечення відповідача проти позову з приводу повернення суми боргу є перед судом недоведеними. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст.ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. З представленої суду як доказ оригіналу розписки, що видана [PERSON] вбачається, що позивач позичив, а відповідач взяв у борг грошові кошти у сумі 4 000,00 грн., які зобов'язався повернути [PERSON] до 10.12.2012 року. Згідно цієї ж розписки відповідач зобов'язався щомісячно виплачувати по 300 гривень суму, яка становить 5 000,00 гривень з 01.01.2013 року (а.с. 20). Згідно розрахунку позивача суми позову №1 від 02.03.2015 року сума заборгованості із врахуванням індексу інфляції становить 5 432,40 грн., з яких: 4000,00 грн. - сума основного боргу, 266,00 грн. - 3% річних, 1 166,40 грн. - інфляційні втрати (а.с.3). Згідно розрахунку позивача суми позову №2 від 02.03.2015 року сума процентів із врахуванням 3% річних та індексу інфляції становить 5 637,12 грн., з яких: 5 000,00 грн. - сума процентів, 87,12 грн. - 3% річних, 550,00 грн. - інфляційні втрати (а.с.4). Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює сторонам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом Суд не приймає до уваги твердження відповідача те, що кошти в сумі 4 000,00 гривень ним повернуті позивачу в грудні 2012 року особисто в руки біля будинку позивача, оскільки відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів повернення суми позики. Такі доводи спростовуються представленою позивачем оригіналом розписки. Отже, сума неповернутої позики складає 4 000,00 гривень, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вимоги позивача щодо стягнення з відповідача, відповідно до ст. 625 ЦК України, 3 - х відсотків річних від простроченої суми, як розраховано позивачем, в сумі 266,00 грн. (4 000,00 грн.*3%/365 днів*809 днів), також підлягають до задоволення. Вимоги позивача щодо стягнення з відповідача, відповідно до ст. 625 ЦК України, інфляційних втрат, як розраховано позивачем, в сумі 1 166,40 грн. (індекс інфляції в грудні 2012 року - 99,8%, в 2013 році-100,5%, в 2014 році-124,9%, в 2015 році 103,1%, сукупний індекс інфляції = (99,8/100) * (100,5/100) * (124,9/100) * (103,1/100) = 0,9980*1,005*1,249*1,031=1,291; 4 000,00*1,2916=5 166,40-4 000,00=1 166,40 грн.), також підлягають до задоволення. Вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми процентів 5 000,00 грн., 87,12 грн., - 3% річних (5 000,00*3%/365 днів*212 днів) та 550,00 грн. - інфляційних (5 000,00*1,1147=5 550,00-5 000,00=550,00 грн., де 111,47% - індекс інфляції з липня 2014 року по лютий 2015 року), як розраховано позивачем, теж підлягають задоволенню. Таким чином, з відповідача на користь позивача за весь час прострочення підлягає стягненню сума основної заборгованості із врахуванням 3% річних та інфляційних втрат 5 432,40 грн. та сума процентів із врахуванням 3% річних та інфляційних втрат 5 637,12. Разом з тим, суд враховує обставини на які вказує відповідач, а саме те, що у нього важке матеріальне становище, у нього на утриманні є сім»я, яку слід годувати, та у цьому зв'язку відповідачу слід надати розстрочку виконання рішення суду на 12 місяців. Відповідно до ст.217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи суму боргу, обставини на які посилається відповідач, суд вважає можливим надати відповідачу розстрочку виконання рішення строком на 12 місяців, стягуючи щомісячно з відповідача 922, 46 грн. (11069, 52 : 12=922, 46 грн.). Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи те, що позов на користь позивача задовольняється повністю, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у виді судового збору у розмірі 243,60 грн. та документально підтверджені судові витрати на правову допомогу в розмірі 1 000,00 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу суд враховую те, що вказані витрати належним чином підтверджені, а саме: 1) Договором про надання правової допомоги укладеної між адвокатом Лещенко С.В. та позивачем (а.с. 6), та актом приймання - передачі наданих послуг за вказаним договором (100 грн., - консультація; 900 грн. - написання позовної заяви). На підставі викладеного,

Outcome: approved