Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

06.11.2018 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом в інтересах позивача [PERSON] до відповідача Бреусівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області про визнання права власності на земельну ділянку площею 4,12 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходяться на території Бреусівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області, в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] року [PERSON], посилаючись на те, що після смерті останнього залишилося спадкове майно у вигляді зазначеної земельної ділянки. За життя [PERSON] заповіт не складав. Далі, в позові представник позивача зазначив, що позивач звернулася до державного нотаріуса Полтавської районної державної нотаріальної контори з питання отримання свідоцтва про право на спадщину на вищезазначену земельну ділянку як спадкоємець за законом після померлого [INFO] року [PERSON], однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на землю. Згідно ухвали суду від 26.11.2018 року вбачається, що по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, справа призначена до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 26.12.2018 року о 13 год 00 хв. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилися, але направили заяви в яких прохали розглянути цивільну справу без їхньої участі, позов підтримують. Відповідач Бреусівська сільська рада Козельщинського району Полтавської області в судове засідання не з'явилася, але направила заяву про розгляд справи без участі представника, проти задоволення позову не заперечує. Згідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, в зв'язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову у підготовчому судовому засіданні відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, зазначаючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону. Суд, вивчивши письмові докази, встановив наступне. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], після смерті останнього залишилося спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 4,12 га, що знаходиться на території Бреусівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області та підтверджується державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Згідно довідки, що видана відділом у Козельщинському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 12.09.2018 року вбачається, що згідно списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства «Бреусівка» Козельщинського району, який є додатком до державного акту на право колективної власності на землю серії [NUMBER] реєстраційний № 5 від 11.05.1996 року та 11 сесії Бреусівської сільської ради 23 скликання 14.03.2000 року громадянин [PERSON] значиться під №36; згідно книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються на території Бреусівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області громадянину [PERSON] сертифікат на право на земельну частку (пай) не видавався; згідно Книги реєстрації державних актів на право приватної власності на землю під №2797 від 10.04.2001 року зареєстрований на громадянина [PERSON] державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. Видача державних актів на право приватної власності на землю по даній сільській раді здійснювалось на той час Бреусівською сільською радою Козельщинського району Полтавської області. Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Відповідно до ст.ст. 5, 9, 17 Земельного кодексу України в редакції Закону № 2196-XII від 13 березня 1992 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, до компетенції сільських, селищних, міських Рад, на території яких розташовані земельні ділянки, належить передача земельної ділянки у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна. Згідно ст. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94, право на земельну частку (пай) може бути об'єктом спадщини. За правилами ч. 1 ст. 548, ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в ст. 21 цього Кодексу. Системний аналіз положень Розділу ІІ «Право власності» та Розділу VII «Спадкове право» ЦК УРСР 1963 року свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Із матеріалів справи вбачається, що після смерті [PERSON], спадкоємцем за законом на все його майно була його дочка [PERSON], яка померла [INFO] року. За життя [PERSON] прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управляння та володіння спадковим майном, але не оформила належним чином документи на отримання спадщини. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Ст. 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Далі судом встановлено, що після смерті [PERSON] спадкоємцем за законом на все її майно був її чоловік [PERSON], який помер [INFO] року. За життя [PERSON] шляхом спільного проживання прийняв спадщину, але не оформив належним чином документи на отримання спадщини. Із матеріалів справи вбачається, що спадкоємцями за законом після померлого 05.07.2015 року [PERSON], є позивач [PERSON] та громадянка [PERSON], яка відмовилася від прийняття спадщини, інші спадкоємці за законом відсутні. Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30.08.2018 року вбачається, що позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на приватизовану земельну ділянку, площею 4,12 га, що знаходиться на території Бреусівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області відмовлено, оскільки державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданий після смерті [PERSON] Суд звертає увагу на те, що державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який виданий після смерті [PERSON] не скасований, а отже право власності спадкодавця [PERSON] на володіння вищезазначеної земельної ділянки відповідачем не оскаржено. Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов позивача підлягає до задоволенню, оскільки визнання права власності не порушує права інших осіб і іншим шляхом вирішити питання в позасудовому порядку не можливо. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов. На підставі викладеного,

Outcome: approved