Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

06.11.2014 позивач звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь 85000 гривень - кошти отримані за продаж земельної ділянки, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у сумі 13770 гривень, а також три проценти річних від простроченої суми у розмірі 3046 гривень 02 копійки, та судовий збір в сумі 1018 гривень 16 копійок (а.с.2-3). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. Позивачу на праві власності належала земельна ділянка площею 0,10 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована у [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. 12 серпня 2013 року відповідач [PERSON], який діяв від імені позивача на підставі нотаріально посвідченої довіреності, уклав в інтересах позивача договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, та, як зазначено в п.5 договору купівлі-продажу, продаж земельної ділянки вчинено за 85000 гривень, які відповідач отримав як її представник до підписання договору. Позивач стверджує, що відповідач не повернув їй кошти, отримані від продажу належного їй на праві власності майна, хоч вона неодноразово зверталась до відповідача з цією вимогою, уникає з нею зустрічей, не відповідає на телефонні дзвінки. Позивач просить суд, з урахуванням вимог ч.2 ст.625 ЦПК України задовольнити її позовні вимоги, стягнути 85000 гривень - кошти отримані за продаж земельної ділянки, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у сумі 13770 гривень, а також три проценти річних від простроченої суми у розмірі 3046 гривень 02 копійки, всього на загальну суму 101816 гривень 02 копійки. 29 грудня 2014 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області було ухвалено заочне рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів задоволено повністю: стягнуто з [PERSON], [INFO], податковий номер [NUMBER], зареєстрованого в [ADDRESS], на користь [PERSON], податковий номер [NUMBER], кошти, отримані за продаж земельної ділянки в сумі 85000 гривень, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у сумі 13770 гривень, а також три проценти річних від простроченої суми у розмірі 3046 гривень 02 копійки, на загальну суму 101816 гривень 02 копійки, а також судовий збір в сумі 1018 гривень 16 копійок, а всього на загальну суму 102834 гривні 18 копійок (сто дві тисячі вісімсот тридцять чотири гривні вісімнадцять копійок) (а.с.28,29-32). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2015 року було задоволено заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення та скасовано заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2014 року по даній цивільній справі. В якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог залучено Кредитну спілку «Мікрокредит», м.Київ, проспект Перемоги, 108/1 (а.с.67-69). Крім того, ухвалою суду 22.04.2015 року в якості третьої особи, яка не заявляє позовних вимог щодо предмета спору, було залучено [PERSON], [ADDRESS] (а.с.88). В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю. Позивач додатково пояснила, що вона, дійсно, при посередництві відповідача отримала кредит в кредитній спілці «Мікрокредит» та підписала усі документи, які їй були надані, в тому числі довіреність на ім'я відповідача з правом розпоряджатись належною їй земельною ділянкою. На вимогу кредитора вона надала документи на належну їй земельну ділянку, про те, що був також укладений договір іпотеки, вона не пам'ятає. В кінці листопада 2013 року представники КС «Мікрокредит» повідомили їй про те, що мають намір продати належну їй земельну ділянку, а також повідомили про укладений відповідачем від її імені договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12 серпня 2013 року. В грудні 2013 року вона сплатила заборгованість за кредитом, а також викупила земельну ділянку в покупця, якому відповідач її продав, сплативши власні кошти. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що зазначений в позовній заяві договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12 серпня 2013року є удаваною угодою, оскільки був укладений відповідачем на виконання зобов'язань позивача по поверненню кредиту та відсотків. Вони стверджують, що 30.04.2013 позивач уклала із третьою особою КС «Мікрокредит» договори кредиту та іпотеки, за яким предметом застави була визначена земельна ділянка [NUMBER] площею 0,1 га, що по [ADDRESS]. Отримавши кредитні кошти, позивач не виконувала свої обов'язки і утворилась заборгованість по оплаті кредиту. Шляхом переговорів між позивачкою та третьою особою КС «Мікрокредит» досягнуто компромісного рішення, що позивач формально продасть заставне майно визначеній КС «Мікрокредит» особі за договором купівлі-продажу земельної ділянки, а КС «Мікрокредит» видасть довідку про погашення заборгованості і виключить майно з іпотеки, а позивач протягом півроку має погасити наявну заборгованість і повернути заставне майно в такий же спосіб, оформивши договір купівлі-продажу. 24.12.2013 року позивач погасила свою заборгованість, а третя особа КС «Мікрокредит» повернули їй притримане нерухоме майно, шляхом укладення договору купівлі-продажу земельною ділянкою між третьою особою [PERSON] та позивачкою. Представник відповідача вважає, що позивач не змогла логічно пояснити, чому вона видала довіреність на продажу належного їй майна та передала посадовим особам КС «Мікрокредит» правовстановлюючі документи на заставне майно, а також з приводу того, що вона не знала до 24.12.2013 року, що нерухоме майно їй формально не належить, а потім в один день випадково знайшла готівкові кошти та погасила кредит в сумі 68000 гривень та 86000 гривень, щоб моментально придбати майно у [PERSON]. В той час, як відповідач надав суду правдиві свідчення, чітко і зрозуміло пояснив обставини його правовідносин з позивачкою та третіми особами. А саме, що на початку 2013 року позивач попросила відповідача допомогти по оформленню кредиту в кредитній спілці «Мікрокредит» м.Київ, проспект Перемоги, 108/1, куди той звернувся, при цьому позивача влаштовувало, що кредитування можливе за наявності поручителя і заставного майна. Для оформлення застави і подальшого кредиту 19.03.2013 позивач оформила на відповідача та працівника кредитної спілки [PERSON] доручення на управляння земельною ділянкою, а згодом 30.04.2013 року було укладено договір іпотеки, поруки та кредиту. Відповідач виступив поручителем, а також однією із умов кредитної спілки було, що якщо позивач не сплачує кредит, без судового спору стягнення звертається на заставне майно, шляхом продажу. 12.08.2013 року шляхом продажу земельної ділянки було врегульовано відносини між позивачем і кредитною спілкою, оскільки виникла заборгованість за кредитним договором. Жодних коштів відповідач не отримував, і тому обов'язку передавати їх позивачу у відповідача не було. Він вважає, суд, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, на підставі ст..235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, в даному випадку притримання майна за ст.594 ЦК України, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Представник відповідача також вважає, що визнавати в цілому правочини купівлі-продажу нерухомого майна від 12.08.2013 та 24.12.2013 року недійсними чи формувати з цього приводу окремі позовні вимоги зустрічного позову відповідача не має сенсу, оскільки правовідносини які вони приховували - притримання речі боржника кредитором по суті своїй є законними, нічиїх прав не порушено, на даний час сторони фактично повернути в попередній стан. Він також зазначає, що між сторонами не було письмових договорів про надання комерційних, оплатних, посередницьких чи представницьких послуг по продажу земельної ділянки, а позивач добровільно дала доручення і погодилась з тим, що на визначених особисто відповідачем умовах та за ціною на його власний розсуд він мав право розпоряджатися її майном, на підставі усною домовленості. Та, що умови такої домовленості не передбачали продаж та передачу грошей на корись позивача, а лише переоформлення права власності на визначену кредитною спілкою особою, якщо позивачка не буде виконувати свої зобов'язання, що в дійсності мало місце (а.с.108). Треті особи в судове засіданні не з'явились, про час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином. Від третьої особи Кредитної спілки «Мікрокредит» до суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, відповідно до змісту якого третя особа повідомила суду, що 30.04.2013 року [PERSON], звернувшись до кредитної спілки «Мікрокредит», отримала кредит на умовах відповідно до Кредитного договору №328. Вони погодила графік повернення платежів, однак графік був порушений, що призвело до виникнення простроченої кредитної заборгованості. Неодноразові телефонні контакти їх працівників з позивачем впродовж червня-липня 2013 року до жодної оплати не призвели. Поручителем по кредиту виступав [PERSON], який був поінформований про невиконання взятих на себе зобов'язань [PERSON] за кредитним договором та необхідність погашення простроченої заборгованості. 12.08.2013 року, уклавши договір купівлі-продажу земельної ділянки було повністю погашено заборгованість по кредиту згідно Кредитного договору №328 від 30.04.2013 року. Третя особа [PERSON] причини неявки в судове засідання суду не повідомив, заперечень щодо позову не подав (а.с.88). Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, допитавши в порядку ст.184 ЦПК України в якості свідка відповідача [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторонам та їх представникам судом було роз'яснено, що відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України судом було роз'яснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. В тому числі роз'яснено, що відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, за змістом ч.3 та 4 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, відповідно до вимог ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, суд враховує, що за змістом ч. 1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 0,10 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована у [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], виданим Бориспільською міською радою 28.10.2011 на підставі рішення Бориспільської міської ради №4883 41 сесії 5 скликання від 09.10.2008 року, зареєстрованим відділом Держкомзему у м.Бориспіль Київської області 29.12.2012 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №321050001002541 (а.с.4). 12 серпня 2013 року відповідач [PERSON], який діяв від імені та в інтересах позивача [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., 19.04.2013 за реєстровим №1603, уклав і підписав від імені позивача договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., реєстровий №3291 (а.с.5-6). Так за змістом вказаної нотаріально посвідченої довіреності від 19 квітня 2013 року позивач [PERSON], що діяла за договором доручення, укладеним в усній формі між нею та повіреними особами стосовно зазначених в довіреності повноважень, уповноважила відповідача [PERSON], а також [PERSON], кожний з яких діє самостійно, незалежно один від одного, бути її представниками з усіма необхідними повноваженнями, в тому числі в нотаріальних органах з питання розпорядження (продати, обміняти, здати в оренду) належною їй на праві особистої приватної власності земельною ділянкою площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована у [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови договорів на власний розсуд з правом реєстрації права власності, для чого були надані права, в тому числі укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру, в тому числі договори купівлі-продажу, одержувати належні позивачу грошові суми, сплачувати за позивача державне мито, обов'язкові збори, сплачувати податок з доходу фізичних осіб від продажу нерухомого майна, оплачувати надані для неї послуги, здійснювати інші необхідні платежі, пов'язані з цією довіреністю (а.с.26). Відповідно до вищезазначеного договору купівлі-продажу від 12 серпня 2013 року [PERSON], від імені якої діє [PERSON], продала, а покупець [PERSON] купив належну позивачу земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована у [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.5-6). Згідно з п.5 зазначеного договору купівлі-продажу від 12 серпня 2013 року, продаж земельної ділянки, за домовленістю сторін, вчинено за 85000 гривень (вісімдесят п'ять тисяч гривень), які покупець передав представнику продавця до підписання цього договору. Так, як зазначено в п.7 договору купівлі-продажу, представник продавця своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану земельну ділянку, одержання від покупця грошей в сумі 85000 (вісімдесят п'ять тисяч гривень) та відсутність по відношенню до покупця будь-яких претензій фінансового характеру. За змістом ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ч.3 вказаної статті представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Як зазначено в ч.1 ст.244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Відповідно до ч.3 цієї статті довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Враховуючи, що главою 17 «Представництво» Цивільного кодексу в повній мірі не врегульовані права та обов'язки довірителя та представника та наслідки їх не виконання, суд керується вимогами ч.8 ст.8 ЦПК України, відповідно до якої, якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). В даному випадку, суд прийшов до висновку, що слід застосовувати положення глави 68 «Доручення» Цивільного кодексу України, якою врегульовані подібні за змістом правовідносини. Так, відповідно до ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Виходячи з положень ч.1 ст.1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. З наведеного вбачається, що договір доручення, може посвідчуватись довіреністю, та є різновидом представництва інтересів особи-довірителя, що виникає на підставі договору. Обов'язки повіреного передбачені ст.1006 ЦК України. В тому числі відповідно до п.3 ч.1 цієї статті повірений зобов'язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. За змістом ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до вимог ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами п.4 ч.1 ст.532 ЦК України місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі, виконання провадиться за грошовим зобов'язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов'язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов'язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов'язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов'язаних із зміною місця виконання. При цьому за змістом п.п.1,2 ч.1 ст.537 ЦК України боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання; ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку. За змістом ч.1 ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження виконання відповідачем грошового зобов'язання щодо негайної передачі отриманих за договором купівлі-продажу земельної ділянки належних позивачу коштів в сумі 85000 гривень, в тому числі щодо здійснених відповідачем за рахунок вказаної суми платежів в інтересах позивача та на виконання виданої йому довіреності від 19 квітня 2013 року, суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. За змістом ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч.2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі наведеного, суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо стягнення на її користь коштів, отриманих відповідачем за продаж земельної ділянки в сумі 85000 гривень, в тому числі з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми в межах заявлених позовних вимог за період з 12.08.2013 року по 22.10.2014 року, а саме: · сума інфляції в розмірі 13770 гривень: 85000грн.х116,2% (процент інфляції за період з серпня 2013 року по вересень 2014 року включно)=13770,00 грн.; · три проценти річних в розмірі 3046 гривень 02 копійки: 3% х 85000 грн. х 436дн. /365дн.=3046,02 грн. · Щодо заперечень відповідача та його представника щодо удаваності та безгрошовості укладеного договору купівлі-продажу від 12 серпня 2013 року, то ці заперечення відповідачем не доведені належними і допустимими доказами, при цьому показання відповідача в якості свідка не можуть бути враховані судом для встановлення обставин, які підлягають встановленню письмовими доказами. Так, дослідивши надані сторонами письмові документи, які стосуються правовідносин, що виникли між позивачем та третьої особою КС «Мікрокредит» з приводу укладених між ними кредитного договору від 30 квітня 2013 року, Іпотечного договору від 30 квітня 2013 року, реєстровий номер 1784, а також договір поруки від 30 квітня 2013 року, укладений між відповідачем [PERSON] та третьою особою КС «Мікрокредит», та довідки про те, що заборгованість за кредитним договором від 30 квітня 2013 року №328 відсутня, видані КС «Мікрокредит» на ім'я [PERSON] від 12 серпня 2013 року №12-08/2013 та від 24 грудня 2013 року №241201/13, а також договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 24 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., реєстровий №5850(а.с.42, 43-45, 46, 47, 105-106,107), та надаючи їм оцінку, суд прийшов до висновку, що вони не спростовують встановлених в судовому засіданні вищенаведених обставин укладення відповідачем від імені та в інтересах позивача договору купівлі-продажу від 12 серпня 2013 року та отримання коштів за вказаним договором, який є чинним та ніким не оспорюється. Всупереч твердженням відповідача та його представника, що договір купівлі-продажу від 12 серпня 2013 року між позивачем та третьою особою [PERSON] є удаваним та укладений сторонами договору для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме: з метою притримання належного позивачу нерухомого майна до виконання позивачем своїх зобов'язань за кредитним договором від 30 квітня 2013 року №328, укладеним між позивачем та третьою особою КС «Мікрокредит», в порядку, визначеному ст.594 ЦК України, суд прийшов до переконання, що для застосування до спірних правовідносин правил такого виду забезпечення виконання зобов'язання як притримання, у суду відсутні підстави, виходячи з наступного. З дослідженого в судовому засіданні вищенаведеного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 серпня 2013 року встановлено, що третя особа КС «Мікрокредит» не була стороною цього договору, який, як встановлено судом, ніким не оспорюється, в зв'язку з чим усі інші вищезазначені письмові докази що стосуються укладеного позивачем та КС «Мікрокредит» кредитного договору, не стосуються предмету спору, а саме: правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем з приводу виконання останнім договору дорученням та отримання коштів за укладеним ним в інтересах позивачем договору купівлі-продажу належної позивачу земельної ділянки. Та обставина, що позивач 24 грудня 2013 року за нотаріально-посвідченим договором купівлі-продажу земельної ділянки відновила своє право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], не спростовує висновків суду щодо обґрунтованості пред'явленого позивачем позову та не доводить твердження відповідача та його представника, що укладений між позивачем та третьою особою [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12.08.2013 є удавано угодою, оскільки це спростовується змістом вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.12.2013, відповідно до умов п.п.5,7 якого цей продаж за домовленістю сторін вчинений за суму 86000 гривень, які покупець передав продавцю до підписання цього договору, та продавець своїм підписом під цим договором підтвердив факт повного розрахунку за продану земельну ділянку, одержання від покупця грошей в сумі 86000 гривень та відсутність по відношенню до покупця будь-яких претензій фінансового характеру (а.с.105-105а,106). Таким чином, усі доводи відповідач та його представника за відсутності належних і допустимих доказів, які б ці обставини доводили, є припущеннями, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України позивачу, на користь якої ухвалено рішення, має бути присуджені понесені нею і документально підтверджені судові витрати в сумі 1018 гривень 16 копійок (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved