Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

04 лютого 2019 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до Очаківської міської ради. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі рішення Очаківської міської ради № 146 від 27 квітня 1993 року на його ім'я було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1043 га, розташовану на території [ADDRESS]. При заповненні зазначеного державного акту невірно вказано цільове призначення земельної ділянки - замість обслуговування житлового будинку, вказано ведення господарства. Посилаючись на те, що у зв'язку з наведеними порушеннями він не може реалізувати своє право на розпорядження земельною ділянкою, просив визнати державний акт недійсним. Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить про її задоволення. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином повісткою. До судового засідання надійшов лист за підписом міського голови [PERSON], в якому він просить розглянути справу за відсутності представника міської ради, проти задоволення позову не заперечує. Дослідивши письмові докази, що є у справі, суд дійшов наступного. 30 квітня 1993 року Очаківською міською радою видано державний акт на право приватної власності на землю за реєстраційним №690, яким посвідчується право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1043 га, що розташована на території [ADDRESS], за цільовим призначенням - ведення господарства. Оскаржуваний державний акт видано на підставі рішення Очаківської міської ради № 146 від 27 квітня 1993 року. З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 23432983 від 24 червня 2014 року, вбачається, що за позивачем за адресою: [ADDRESS], зареєстровано право власності на житловий будинок. Відповідно до ч.1 ст.17 Земельного кодексу України, в редакції, яка діяла на час одержання спірного державного акту (далі - ЗК України), передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, що передбачалося ст.23 ЗК України. Відповідно до ст. 6 ЗК України, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, визнається судом незаконним та скасовується. Стаття 155 ЗК України, в редакції, яка діє на теперішній час, зазначає, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що вимоги про визнання державного акту недійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки на час видачі спірного державного акту вказане в ньому цільове призначення земельної ділянки не передбачалося діючим Земельним кодексом України.

Outcome: approved