Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

05 лютого 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказав, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 08 квітня 1996 року, укладеного між ним та колгоспом імені Коларова Жовтневого району Миколаївської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2-439, належить житловий будинок [ADDRESS] . Окрім нього в будинку зареєстровані: його мати - [PERSON] та син - [PERSON] . [PERSON] у вказаному житловому будинку не проживає з 2010 року, спірним житлом не цікавиться, позивач сплачує надмірні комунальні послуги, позбавлений можливості оформити субсидію, в свою чергу відповідач матеріально утримувати будинок не допомагає, комунальні послуги не сплачує, в зв`язку з цим він вимушений нести додаткові витрати. Будь-яких перешкод у користуванні житловим будинком відповідачу він не чинить. Позивач пенсіонер, через маленьку пенсію знаходиться в край скрутному матеріальному становищі. Оскільки відповідач відмовляється знятися з реєстрації в добровільному порядку, він змушений звернутися до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та просить його задовольнити. Позивач в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач в судові засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений своєчасно, виклик відповідача здійснений в порядку частини 11 статті 128 ЦПК України, а тому він вважається таким, що повідомлений судом належним чином про час і місце розгляду справи. Відзив відповідачем не подано. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, то, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Житловий будинок [ADDRESS] належить позивачу на підставі договору-купівлі продажу, укладеного 08 квітня 1996 року між ним та колгоспом імені Коларова Жовтневого району Миколаївської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2-439 (а.с. 3). Право власності на вказаний житловий будинок реєстровано за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 грудня 2015 року № 50533272 (а.с. 4). Тобто, вищезазначений житловий будинок є особистою приватною власністю позивача. Відповідно до довідки виконавчого комітету Коларівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 29 січня 2019 року № 115/01.24, у вказаному житловому будинку зареєстровані та проживають: позивач, його мати - [PERSON] , в свою чергу відповідач [PERSON] зареєстрований, але не проживає за вказаною адресою (а.с. 5). Зазначене також підтверджується довідкою виконавчого комітету Коларівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 29 січня 2019 року №114/01.24 (а.с. 7). Згідно з актом про непроживання [PERSON] не проживає у житловому будинку [ADDRESS] з 2010 року (а.с. 6). Як вбачається з довідки Управління пенсійного фонду України від 14 грудня 2018 року № 2822 позивач є пенсіонером та щомісячно в середньому отримує пенсію у сумі 1452,00 грн. (а.с. 9). Норми ЦК України регулюють правовідносини щодо проживання та втрати права на користування житлом, що є власністю громадян відносно членів сім`ї власника Так, відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім`ї власника належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Главою 6 ЖК України не передбачено законодавчого врегулювання порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина. Водночас, відповідно до статей 71,72 ЖК України, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані в судовому порядку втратившими право на житлове приміщення, якщо вони без поважних причин не проживали більше 6 місяців в житловому приміщенні. Відповідно до вимог статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статей 41, 47 Конституції України, статті 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Враховуючи вищевикладене, на підставі статті 405 ЦК України, статей 71, 72 ЖК України, суд визнає заявлений позов таким, що підлягає задоволенню, так як у справі встановлений факт непроживання відповідача за вказаною адресою більш ніж 1 рік, будь-яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом не встановлено, що підтверджується відповідним змістом письмових доказів у справі, а також наявність у позивача законних підстав на вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved