Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

05 грудня 2019 року позивач звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до КП «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» ДОР в особі виконуючого обов`язки генерального директора Гранкіної Н.В. про визнання протиправним, скасування наказу про переміщення та відшкодування різниці заробітної плати. З урахуванням уточнених вимог позивач посилається на те, що відповідно до наказу №152-ос від 17.09.2019 виконуючого обов`язки генерального директора КЗ «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» ДОР [PERSON] , її сестру медичну стаціонарну (палатну) відділення анестезіології з 8 ліжками інтенсивної терапії та кабінету діалізу переміщено з 20.09.2019 до туберкульозного відділення №2 на посаду сестри медичного стаціонару (палатної) в межах спеціальності і кваліфікації, обумовлено трудовим договором, з попереднім графіком роботи та з оплатою відповідно до ч.2 ст.114 КЗпП України. Згідно з наказом №152-ос від 17.09.2019, підставою для переміщення стала доповідна записка начальника управління медичного забезпечення, дієтичного харчування та роботи з середнім та молодшим медичним персоналом. На відміну від сестри медичної стаціонару (палатної) відділення анестезіології з 8 ліжками інтенсивної терапії та кабінету діалізу, сестра медична стаціонару (палатна) туберкульозного відділення №2 має значно більший об`єм обов`язків. Однак, зменшено обсяг прав. Її посадові обов`язки було повністю змінено, змінилась і специфіка роботи. За своєю специфікою робота із хворими на туберкульоз відкритої форми більш небезпечна, ніж робота із пацієнтами на туберкульоз закритої форми. Відрізняються відділення ТВ2 і ВАІТ кількістю пацієнтів, формами і видами на які хворіють пацієнти. Коли вона працювала у ВАІТ, вона менше ризикувала заразитися відкритою формою туберкульозу, цей ризик зводився до мінімуму, оскільки у ВАІТ було чітке розподілення де перебували і лікувалися пацієнти із відкритою і закритою формами, тобто вони не контактували, а так як пост, де більшість часу виконує свої професійні обов`язки медсестра палатна, знаходиться на тій стороні, де пацієнти із закритою формою різних видів туберкульозу, то зміна цієї умови спричиняє великий ризик заразитися туберкульозом відкритої ріфампіциностійкої чи навіть мультирезистетної форми, оскільки в ТВ2 пацієнти, майже всі з відкритою формою ріфампіцинстійких та мультирезистентних видів туберкульозу і вони не відокремлені один від одного. Вони вільно пересуваються відділення і по місті взагалі, а у ВАІТ пацієнти перебувають на ліжковому і суворо ліжковому режимі, тобто не ходять відділенням взагалі, це було обумовлено внутрішнім розпорядком відділення. За Державним класифікатором професій України, професії сестра медична стаціонару (палатна) відділення анестезіології з 8 ліжками інтенсивної терапії та кабінету діалізу та сестра медична стаціонару (палатна) туберкульозного відділення №2, це дві різні професії, адже професія «сестра медична стаціонару (палатна) відділення анестезіології з 8 ліжками інтенсивної терапії» має загальносоюзний класифікатор професій, посад та тарифних розрядів 78, а професія «сестра медична стаціонару (палатна) туберкульозного відділення №2, такого коду немає. Вона не надавала згоди на переведення її на посаду сестри медичної стаціонару (палатну) туберкульозного відділення №2, зокрема і через те, що ризик зараження туберкульозом вищий. Вона була переведена, а не переміщена на нову посаду. Вона не була попереджена про зміну істотних умов праці: новий режим роботи, зміну кваліфікації та взагалі посади. Змін в організації та інших подій, які б могли стати причиною її переведення на іншу посаду, не відбувалось. Про переміщення запис у трудовій книжці не робиться. Через усі ці порушення трудового законодавства у неї виникли сильні душевні хвилювання, їй довелось звертатись у різні структури та організації, щоб відстояти свої прав, що призводило до підвищеної нервовості та напруження, вона не могла не їсти, не спати, тим паче виконувати свою роботу сумлінно, тому що відчувала постійний тиск з боку керівництва. Вона втратила стійкі родинні зв`язку із родиною. Вона потребує відновлення життєвого становища, що існувало до порушення її прав, а саме незаконного переведення на іншу посаду. 27 грудня 2019 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 14 січня 2020 року на виконання ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська позивачем подано клопотання згідно якого позивач відмовилася від позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, в іншій частині позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. 20 січня 2020 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська провадження по справі було відкрито та призначено справу до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження. 19 лютого 2020 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому вона зазначає, що відповідач позовні вимоги позивача не визнає у повному обсязі та вважає їх безпідставними. Туберкульозне відділення №2 розташовується в тій самій будівлі лікувального корпусу за тією ж адресою, що і відділення анестезіології з 8 ліжками інтенсивної терапії та кабінету діалізу, де раніше працювала позивач. Згідно штатного розпису найменування посади, яку позивач обіймала до переміщення і після, має однакову назву сестра медична стаціонару (палатна). Відділення анестезіології з 8 ліжками інтенсивної терапії та кабінету діалізу, туберкульозне відділення №2 це структурні підрозділи, а не найменування посади. Позивач закінчила у 2015 році ОКЗ «Дніпропетровське медичне училище» за спеціальністю «сестринська справа», здобула кваліфікацію «сестра медична». Відповідач не виходив за межі умов трудового договору, не змінював найменування посади, спеціальності чи кваліфікації. При переміщенні позивача, відповідачем дотримані вимоги ч.2 ст.32, ч.2 ст.114 КЗпП України. Кваліфікаційна характеристика посади, яку обіймає позивач міститься у пункті 78 випуску Довідника кваліфікаційних характеристик професій. Позивача було ознайомлено з наказом №152-ос від 17.09.2019, зміст якого містить розпорядження саме про «переміщення», а не «переведення». Зміна режиму роботи, кваліфікації та посади не запроваджувались, тому підстав повідомлення про зміну істотних умов праці у відповідача не було. Позивача було проінформовано про шкідливі умови праці та виплачувались всі належні доплати. Висновків спеціалістів, які б свідчили про заборону позивачеві працювати у шкідливих умовах, тобто в інфекції туберкульозу, позивач не надав, тому питання про заборону роботи у шкідливих умовах позивача, відповідачем не ставилося. Професій за якими умови праці є не шкідливими, тобто без контакту з туберкульозною інфекцією у відповідача в наявності немає. До відділення анестезіології з 8 ліжками інтенсивної терапії та кабінету діалізу госпіталізують тяжкі хворі з усіма клінічними формами туберкульозу. Постійний безпосередній догляд за цими хвороби в основному здійснює сестра медична стаціонару (палатна). Переміщення позивача здійснено у тому ж підприємстві на інше робоче місце в інший структурний підрозділ, у тій же місцевості, та в межах відповідної посади, спеціальності і кваліфікації, тобто відбулася лише зміна робочого місця, структурного підрозділу у тій же місцевості та не змінилася жодна з істотних умов трудового договору. Просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. 02 квітня 2020 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська перейшли до розгляду справи в порядку загального позовного провадження, розгляд справи розпочато зі стадії відкриття провадження у справі, призначено підготовче засідання. 05 листопада 2020 року від позивача [PERSON] надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог в якій вона посилається на те, що наказом №35-ос від 28.02.2020 вона була звільнена відповідачем з роботи за її заявою про звільнення за власним бажання. В дійсності бажання звільнитися з роботи виникло внаслідок тривалого протиправного тиску на неї з боку адміністрації, видання незаконного наказу №152-ос від 17.09.2019 про її переміщення в інше відділення. Ще до переведення, яке було названо переміщенням, її на іншу роботу в інше відділення, вона вже звільнялась відповідачем з порушенням законодавства про працю. Про це є запис №26 від 13.09.2019 у трудовій книжці позивача. Роботодавець майже відразу визнав свою провину у незаконному звільненні і записом №27 скасував дане звільнення. Причиною конфлікту між нею та роботодавцем було сумлінне виконання нею свої трудових обов`язків, визначених посадовою інструкцією. Вона своїм надто сумлінним ставленням до роботи дратувала представників адміністрації, тому було прийнято рішення позбутися незручного працівника. Протести медсестри проти розпоряджень адміністрації на порушення затверджених протоколів лікування, що могло призвести до погіршення стану здоров`я пацієнтів і були витлумачені відповідачем, як систематичні порушення та не виконання обов`язків саме медсестрою. Вона була звільнена за п.3 ст.40 КЗпП. Перед її звільненням 07.09.2019, за усним розпорядженням чи то керівництва відповідача, чи то керівництва профспілки, охорона не пропускала її на робоче місце. Причини не допуску до роботи ніхто пояснити не міг. Їй довелось викликати патрульну поліцію. Через деякий час, а саме 21.09.2019 вона знову була змушена з таких самих причин подати заяву на ім`я начальника Самарського ВП. Майже відразу після протиправного звільнення 13.09.2019 і відновлення на роботі, відповідач видав незаконний наказ №152-ос від 17.09.2019 про її переміщення в інше відділення. Цим наказом, роботодавець не попередивши її за два місяці, як того вимагає ч.3 ст.32 КЗпП України, в односторонньому порядку змінив її істотні умови праці, в частині розміру оплати праці, пільг, найменування посади та інші. Найменування посади повністю змінилось, також повністю змінилися її трудові обов`язки. Змінився її заробіток внаслідок того, що пільга у вигляді надбавки за шкідливість, зменшилась на 15%, натомість шкідливість умов праці на новому робочому місці значно зросла. Ознайомившись 18.09.2019 з наказом №15-ос, вона категорично заперечила проти переміщення, про що власноруч зазначила в самому наказі. Враховуючи її заперечення, відповідач у відповідності до вимог п.4 ст.32 КЗпП мав припинити трудовий договір за п.6 ст.36 КЗпП. Однак відповідач знову зважився на порушення законодавства про працю і не став звільняти позивача. Вона внаслідок правової необізнаності розгубилась і не знаючи, як їй діяти в подальшому, вирішила звернутися до суду, а тому подала запити до місцевої профспілки і адміністрації роботодавця про надання копій документів, які підтверджують факти грубого, неодноразового порушення відповідачем законодавства про працю. Керівники позивача і профспілки відмовили їй в наданні документів. Держпраці у Дніпропетровській області на її звернення, рекомендувало звернутися до суду. Переконавшись у тому, що відповідач цього разу вже не визнає свою провину і самостійно не відновить її на попередньому місці роботи, вона змушена була подати заяву про звільнення за власним бажанням. Оскільки таке бажання виникло внаслідок тривалого переслідування і незаконного порушення трудових прав, то підставою звільнення слід вважати невиконання роботодавцем законодавства про працю. Просить суд визнати її звільнення не просто за власним бажанням, а саме за власним бажанням згідно ч.3 ст.38 КЗпП через невиконання відповідачем законодавства про працю. 18 листопада 2020 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог в якому зазначає, як вбачається з поданої заяви про збільшення позовних вимог, позивач змінив і предмет і підставу позову. Зміна підстав і предмету позову по суті є пред`явленням нового позову і тому дії позивача не ґрунтуються на законі. Позивач грубо порушує строк звернення до суду встановлений ч.1 ст.233 КЗпП місячний строк. Позивач в заяві прямо вказує, що в неї в дійсності було бажання звільнитися з роботи за власним бажанням. Запис №26 працівником відділу кадрів зроблено помилково та він є недійсним, про що свідчить запис у трудовій книжці під №27. Позивач неодноразово порушувала трудову дисципліну, не сумлінно виконувала свої посадові обов`язки, а саме неточно та несвоєчасно виконувала лікарські призначення, недотримувалась алгоритму виконання внутрішньовенних ін`єкцій, що могли спричинити тяжкі, непоправимі наслідки для здоров`я хворих. На позивача надходили скарги від пацієнтів. Також були негативні звернення з боку колег по роботі та поведінці позивача. Відповідно до наказу №152-ос від 17.09.2019, [PERSON] було переміщено зі стаціонарного відділення до іншого без змін істотних умов праці. Переміщення позивача по роботі проведено у відповідності до вимог ч.2 ст.32, ч.2 ст.114 КЗпП України. Позивач у відділенні реанімації отримувала 75% доплати від посадового окладу, а туберкульозному відділенні 60% доплати від посадового окладу. Позивач подала заяву про звільнення її з роботи за власним бажанням. Таке формулювання відповідає ч.1 ст.38 КЗпП України. Позивача було звільнено з роботи на підставі заяви, а в якій вказана причина «власне бажання». Відповідач мав звільнити з роботи позивача тільки з тих причин, які були зазначені ним у заяві про звільнення, що і було зроблено. Відмову у наданні згоди на звільнення [PERSON] за систематичне невиконання трудових обов`язків надала профспілкова організація підприємства, дане повідомлення спростовує думку щодо протиправного тиску на позивача. Просить заяву про збільшення розміру позовних вимог визнати поданою з порушенням законодавства та не приймати її до розгляду. Закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. 21 грудня 2020 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив в якому зазначає, що у записі №26 трудової книжки чітко вказано номер і дату наказу про звільнення за, нібито систематичне невиконання обов`язків наказ №150-ос від 13.09.2019. Адміністрація поспішаючи звільнити позивача, навіть не узгодила звільнення з профспілковим комітетом, що є грубим порушенням її трудових прав, а також ігноруванням прав первинної профспілкової організації. Лише коли вона звернула увагу профспілкового комітету на порушення, комітет направив адміністрації відповідача повідомлення про відмову у наданні згоди на її звільнення за систематичне невиконання трудових обов`язків. Через незгоду профспілкового комітету на її звільнення, 13.09.2019 до її трудової книжки було внесено запис №27 про помилковість запису №26. Тиск адміністрації почався через активну громадську позицію. Підтримує свої позовні вимоги та просить суд задовольнити їх в повному обсязі. 20 січня 2021 року від представника відповідача [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких вона зазначає, що позивачем грубо порушено ч.1 ст.233 КЗпП та ч.3 ст.49 ЦПК України. Позивач 05.11.2020 доповнив позовну заяву шляхом подання заяви про збільшення розміру позовних вимог, жодним чином не пов`язану ані з предметом, ані з підставами позову в первісній редакції. Позивач під виглядом, нібито збільшення розміру позовних вимог фактично змінює предмет та підставу позову, оскільки розуміє, що ним пропущено строки звернення до суду із новим позовом, поважних причин пропуску такого строку немає, так само, як і по суті підстав звернення, адже позивача було звільнено з роботи за власним бажанням. Звільнення з роботи позивача є законним, оскільки подана нею заява на звільнення з роботи з формулюванням за власним бажанням повністю відповідає формулюванню ч.1 ст.38 КЗпП України. Переміщення позивача здійснено з дотриманням вимоги ч.2 ст.32, ч.2 ст.114 КЗпП України. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями\~15\~та\~16 ЦК України\~передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Судом встановлено, що наказом КП «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради» про переміщення [PERSON] №152-ос від 17.09.2019, [PERSON] сестру медичну стаціонару (палатну) відділення анестезіології з 8 ліжками інтенсивної терапії та кабінету діалізу переміщено з 20 вересня 2019 року до туберкульозного відділення №2 на посаду сестри медичної стаціонару (палатної) в межах спеціальності і кваліфікації, обумовленою трудовим договором, з попереднім графіком роботи та з оплатою відповідно ч.2 ст.114 КЗпП України (а.с.12). 26.02.2020 на ім`я генерального директора КП «ДОКЛПО «Фтизіатрія» ДОР [PERSON] від сестри медичної стаціонару (палатної) ТВ №2 [PERSON] надійшла заява з проханням звільнити її з посади сестри медичної (палатної) ТВ №2 за власним бажанням з 28.02.2020 (а.с.39). Наказом генерального директора КП «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради» №35-ос від 28.02.2020, [PERSON] сестру медичну стаціонару (палатну) туберкульозного відділення №2 звільнено з роботи за власним бажанням з 28 лютого 2020 року, ч.1 ст.38 КЗпП України та виплачено компенсацію за невикористану чергову відпустку за період з 12.12.2019 по 28.02.2020 в кількості 9к./дн.: 6к./дн. основна, 3к./дн. за шкідливі умови правці (а.с.40). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з наступних висновків. Відповідно до\~статті 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом частини першої\~статті 3 КЗпП України\~трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Разом з цим, суд вважає, що з огляду на час прийняття\~Кодексу законів про працю\~його норми повинні застосовуватися з урахуванням положень більш нових нормативно-правових актів, зокрема,\~Господарського кодексу України. Так, згідно\~ч.1-4 ст.64 ГК України\~підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Функції, права та обов`язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Підприємства можуть відкривати рахунки в установах банків через свої відокремлені підрозділи відповідно до закону. Таким чином, питання внутрішньогосподарської діяльності, організаційної структури, штатного розпису тощо вирішуються уповноваженими особами підприємства, і визначення їх доцільності не є компетенцією суду. Разом з цим, зазначені права підприємства не повинні використовуватися свавільно та порушувати трудові права особи. До питань внутрішньогосподарської діяльності підприємства, зокрема, належить і питання переміщення та переведення працівника. Норма\~ст.32 КЗпП України\~передбачає, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві в установі, організації або в іншу місцевість хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускаються тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у\~статті 33 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених законом. У ч.2\~ст.32 КЗпП України\~зазначається, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. Отже, з урахуванням зазначених норм власник не має права вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним - протиправне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади). Вказаний правовий висновок міститься у постанові\~\~Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1178цс15. Переміщення може здійснюватися тільки за умови, що не змінюється жодна з істотних умов трудового договору працівника. Судом встановлено, що туберкульозне відділення №2 розташовується в тій самій будівлі лікувального корпусу за тією ж адресою, що і відділення анестезіології з 8 ліжками інтенсивної терапії та кабінету діалізу. Найменування посади, яку позивач обіймала до переміщення і після, має однакову назву сестра медична стаціонару (палатна). Відділення анестезіології з 8 ліжками інтенсивної терапії та кабінету діалізу, туберкульозне відділення №2 є структурними підрозділами, а не найменуванням посади. Суд не приймає доводи позивача відносно того, що її було переведено на посаду, а не переміщено, оскільки її було ознайомлено з наказом №152-ос від 17.09.2019, який містить розпорядження саме про «переміщення», а не «переведення». Разом з тим, зміна режиму роботи, кваліфікації та посади не запроваджувались, тому підстав повідомлення про зміну істотних умов праці у відповідача не було. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач видавши наказ про переміщення [PERSON] не вийшов за межі умов трудового договору та не порушив принципу незмінності істотних умов договору, оскільки при переміщенні позивача залишилися незмінними всі суттєві умови трудового договору. Переміщення здійснено у тому ж підприємстві на інше робоче місце в інший структурний підрозділ, у тій же місцевості, та в межах відповідної посади, спеціальності і кваліфікації, тобто відбулася лише зміна робочого місця, структурного підрозділу у тій же місцевості та не змінилася жодна з істотних умов трудового договору. Таким чином при переміщенні [PERSON] , відповідачем були дотримані вимоги ч.2 ст.32, ч.2 ст.114 КЗпП. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що підстави для визнання протиправним та скасування наказу №152-ос від 17.09.2019 про переміщення відсутні та позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Відносно позовних вимог позивача про визнання звільнення [PERSON] за власним бажанням згідно ч.3 ст.38 КЗпП, через невиконання відповідачем законодавства про працю, суд вважає зазначити наступне. \~\~ \~ \~ \~ \~Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у\~статті 5-1 КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Статтею 36 КЗпП України\~закріплено підстави для припинення трудового договору. Серед іншого п.4\~ст.36 КЗпП України\~визначено, що підставою припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). В силу ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Згідно ч.3 ст.38 КЗпП України\~працівник має\~\~право\~\~у\~\~визначений ним\~\~строк\~\~розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю,\~\~умови колективного чи трудового договору. Як роз`яснив Верховний Суд України в п.18 своєї постанови №6 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. При цьому, згідно з п.2.26 ст.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов`язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Відповідно до ч.1\~ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною\~\~3\~ст.77 ЦПК України\~визначено, що сторони\~\~мають право обґрунтувати\~\~належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно\~ст.76 Цивільного процесуального кодексу України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновків, що позивачем на підтвердження обставин викладених у позовній заяві відносно порушення відповідачем її трудових прав та тривалого переслідування не надано належних, достатніх та допустимих доказів. Також позивачем не доведено тих обставин, що відповідач не дотримувався законодавства про працю. Звільнення [PERSON] із посади сестри медичної стаціонарної (палатної) туберкульозного відділення №2 за власним бажанням відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України, відповідає дійсній причині звільнення, оскільки наказ на звільнення від 28.02.2020 було видано на підставі заяви [PERSON] від 26.02.2020, яка просила її звільнити із займаної посади за власним бажанням з 28.02.2020. Таким чином, звільнення позивача відповідно до ч.1 ст.38 КЗпАП, було проведено відповідачем з дотриманням вимог трудового законодавства, а тому підстави для зміни формулювання причини звільнення [PERSON] із займаної посади відсутні. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed