Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

06.12.2016 позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди, який обґрунтовує тим, що він проходив військову службу під час проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей з 23.08.2014 по 26.08.2014. В 2014 році при виконанні службового обов'язку в АТО в результаті обстрілу отримав вогнепальне осколкове поранення лівої гомілки з відривом лівої стопи. Доставлений в ЦРЛ м. Артемівськ 25.08.2014, де виконано ампутацію лівої нижньої кінцівки на рівні середньої третини гомілки із наступногою евакуацією в Дніпропетровський військовий госпіталь. Йому встановлено діагноз: відсутність лівої нижньої кінцівки на рівні середньої третини гомілки після вогнепального осколкового поранення (25.08.2014 р.) лівої гомілки з травматичним лівої стопи та ампутації, фантомний больовий синдром, болі в куксі, медикаментозне лікування малоефективне. Ідіопатичний пролапс мітрального клапану з регургітацією на мітральному клапані І ст., та на трикуспідальному клапані І ст. В 2016 році виник запальний інфільтрат у місці прилягання протезної гільзи. З вересня 2016 почав швидко збільшуватись. 22.09.2016 самостійно розкрився з утворенням рани та виходом гнійного ексудату. 29.09.2016 він звернувся до ВГХ НВМКЦ МОУ та госпіталізований для подальшого лікування. У зв'язку із травмою, пов'язаною з виконанням обов'язків військової служби у країні, де велись бойові дії, йому встановлено інвалідність ІІ групи. Зазначає, що в результаті ушкодження здоров'я при виконанні обов'язків військової служби, йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 100 000, 00 грн. З наведених підстав просить позов задовольнити. В судове засідання позивач не з'явився, подав заяву у якій просить розглядати справу у його відсутності, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності позивача. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач перебував на віськовій службі в віськовій частині А1978 м. Запоріжжя, виконував бойові завдання під час проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області з 23.08.2014 по 26.08.2014. В результаті обстрілу отримав вогнепальне осколкове поранення лівої гомілки з відривом лівої стопи. З 26.08.2014 по 22.12.2014 перебував на стаціонарному обстеженні та лікуванні у ВГХ ГВМКЦ МО України з діагнозом відсутність лівої нижньої кінцівки на рівні середньої третини гомілки після вогнепального осколкового поранення (25.08.2014) лівої гомілки з травматичним відривом лівої стопи та ампутації. Згідно довідки МСЕК серія АВ №0079537 від 12.12.2014 позивачу встановлену другу групу інвалідності по ураженню опорно-рухового апарату, у зв'язку з каліцтвом, яке пов'язане з виконанням обов'язків військової служби. Як вказує позивач, в результаті ушкодження здоров'я при виконанні обов'язків військової служби, йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 100 000, 00 грн. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Отже, відповідно до вимог матеріального та процесуального права, в даному випадку тягар доказування наявності моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача лежить на позивачеві. Тягар доказування відсутності вини заподіювача в заподіянні моральної шкоди лежить на відповідачеві. Разом з цим матеріали справи не містять жодних даних, які свідчать про те, якими діяннями відповідача позивачу була заподіяна моральна шкода, а також про те, що ці дії чи бездіяльність були протиправними. Зазначені обставини не вказані і в позовній заяві позивачем, як і не надано доказів на їх підтвердження, не зазначено посилань на такі докази. Отже, оцінивши наявні в справі докази за правилами ст. 212 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено тих обставин, з якими положення ст. 1167 ЦК України, пов'язують виникнення у відповідача обов'язку відшкодувати завдану моральну шкоду. Крім того, законодавцем чітко передбачено соціальне забезпечення військовослужбовців звільнених з військової служби у разі встановлення інвалідності, яка пов'язана з виконанням обов'язків військової служби у формі виплати грошової допомоги. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Відповідно до п. 2 ст. 6 цього Закону учасниками бойових дій визнаються: учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Положеннями вказаного Закону не передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок ушкодження здоров'я під час бойових дій на території інших держав. З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність доказів протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України по відношенню до позивача, відсутності причинно-наслідкового зв'язку між шкодою та діями відповідача в її завданні, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Посилання позивача на висновок Верховного Суду України, зроблений у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14, не можуть бути враховані при розгляді даної справи, оскільки фактичні обставини у вказаній справі відрізнялись від обставин даної справи та стосувались обов'язку держави в особі її уповноваженого органу державного управління - Міністерства оборони України відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень. Таким чином, позовні вимоги є необгрунтованими, а тому з огляду на недоведеність підстав позову, суд приходить до висновку, що в його задоволенні належить відмовити. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed