Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

04 серпня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «Медівін» про стягнення заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати та моральної шкоди, мотивуючи позовну заяву тим, що позивач [PERSON] тривалий час працював на посаді охоронця у ТОВ «Медичний центр «Медівін», яке розташовано за адресою: м. Вінниця, вул. Пирогова, 10. З 01 лютого 2016 року по 05 липня 2016 року ТОВ «Медичний центр «Медівін» допущено невиплату належної позивачу заробітної плати у загальному розмірі 6 500 грн. 00 коп. На даний час позивачу не виплачено заробітну плату за 5 місяців. 05 липня 2016 року згідно наказу № 177 к від 24 червня 2016 року [PERSON] звільнено з роботи у ТОВ «Медичний центр «Медівін» за згодою сторін. Заробітну плату позивач не отримував протягом п'яти місяців, що і стало причиною звільнення [PERSON] У зв'язку із значною затримкою заробітної плати позивач відчував моральні страждання, втратив нормальні життєві зв'язки, був змушений економити на ліках, харчах, одязі, що призвело до значних душевних переживань. Завдана моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення законного права позивача на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням його прав, втратою у зв'язку з цим престижу та ділової репутації серед співпрацівників, знайомих, друзів та родичів. З огляду на зазначене вище, позивач дійшов висновку про необхідність звернутись до суду з даною позовною заявою та просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 6 500 грн. 00 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6 500 грн. 00 коп. та стягнути моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. 00 коп. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку. На адресу суду надав заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити за його відсутності та зазначив, що позов підтримує та просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі з урахуванням відомостей відносно нього як на застраховану особу, наданих ПФУ у м. Вінниці, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Також, позивачем [PERSON], в ході судового розгляду справи було зазначене про те, що відповідачем здійснювалась виплата заробітної плати тільки за січень 2016 року. Представник відповідача ТОВ «Медичний центр «Медівін» до судового засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечила проти такого порядку розгляду справи. Відповідно до ст. 197 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Із записів зроблених в трудовій книжці позивача [PERSON] вбачається, що 05 січня 2016 року він був прийнятий на роботу у Вінницьке ТОВ «Медичний центр «Медівін» на посаду сторожа. 05 липня 2016 року позивач був звільнений з посади за згодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України (Наказ № 177 к від 24 червня 2016 року) (а.с. 5). Оскільки, у позивача були складнощі щодо надання доказів про його розмір отриманих доходів у відповідача, а останній до судового засідання не з'являвся, судом був взятий до уваги розмір доходу, який відповідачем звітувався до пенсійного фонду України як на застраховану особу. Відповідно до витребуваних у Пенсійного фонду України у м. Вінниці індивідуальних відомостей про застраховану особу № 5997/12-24 від 17 листопада 2016 року, страхувальником застрахованої особи [PERSON] є ТОВ «Медичний центр «Медівін» та дохід останнього за період з січня 2016 року по травень 2016 року становить 7 920 грн. 00 коп. Оскільки позивачем у судовому засіданні зазначалось про те, що відповідач здійснив розрахунок по заробітні платі тільки за січень 2016 року, суд приходить до висновку, що при звільненні з позивачем не було проведено розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Враховуючи, зазначене вище, суд приходить до висновку, що станом на день розгляду справи підприємство не виплатило заборгованість по заробітній платі на дату звільнення в сумі 6 365 грн. 00 коп. Так, суд прийшов до висновку, що правовідносини, що виникли між сторонами, є трудовими, тому регулюються КЗпП України, а саме главою VІІ в частині, що регулює оплату праці при звільненні працівника та відповідальності підприємства за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення міститься і в ст. 115 КЗпП України. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до ст. 97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з'ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами. Відповідно ст.ст. 94, 97 КЗпП України, ст.ст. 15, 21 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в першочерговому порядку виплачувати працівникові заробітну плату за виконану ним роботу у разі звільнення. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У п. 21 вищевказаного Пленуму зазначено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 2 зазначеної Постанови КМУ, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 3 вказаної Постанови КМУ встановлюється, що при обчисленні середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад тощо). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно із п. п. 5, 8 вищевказаної Постанови КМУ, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період. Як вбачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу № 5997/12-24 від 17 листопада 2016 року, наданих Пенсійним фондом України у м. Вінниці, заробітна плата [PERSON] за два останні місяці роботи, за які здійснювались нарахування заробітної плати, (квітень 2016 року та травень 2016 року) становила відповідно - 1 555 грн. 00 коп. та 1 700 грн. 00 коп., відтак його середньоденна заробітна плата за останні два місяці роботи складала: (1 555 грн. 00 коп. + 1 700 грн. 00 коп.) / 40 робочих днів = 81 грн. 38 коп. Судом було встановлено, що розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати (за період з 05 липня 2016 року по 18 листопада 2016 року, в якому кількість робочих днів становить 97 робочих днів) становить 7 893 грн. 86 коп. (81 грн. 38 коп. ? 97 робочі дні = 7 893 грн. 86 коп.). Що стосується стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати, то суд зазначає наступне. Позивачем було заявлено вимогу щодо стягнення з відповідача ТОВ «Медичний центр «Медівін» середнього заробітку за весь час затримки виплати у розмірі 6 500 грн. 00 коп. Однак, при здійсненні судом розрахунку суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у зв'язку з затримкою здійснення виплати, судом було встановлено, що до стягнення підлягає 7 893 грн. 86 коп. (81 грн. 38 коп. ? 97 робочі дні = 7 893 грн. 86 коп.). Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача [PERSON] слід стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати у розмірі 6 500 грн. 00 коп., оскільки суд розглядає цивільні справи тільки у межах заявлених вимог та не наділений правом виходити за межі зазначених вимог. Суд вважає, що заборгованість з відповідача на користь позивача підлягає примусовому стягненню. Щодо заявлених вимог про компенсацію завданої моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. 00 коп., то суд враховує глибину душевних страждань позивача, які були викликані неможливістю позивачем отримати заробітну плату, що беззаперечно впливало на підтримання в належному фінансовому стані свого звичного життєвого рівня, а тому, виходячи із вимог розумності та справедливості, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають до часткового задоволення із визначенням відшкодування моральної шкоди на рівні 2 000 грн. 00 коп. Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору за подачу позову про стягнення заробітної плати, згідно ст. 88 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача в розмірі 551 грн. 20 коп. в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial