Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

06.04.2021 [PERSON] звернулася з позовною заявою, в якій просить суд визнати [PERSON] , 1985 року народження, її дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] та виселити останніх із вказаного будинку. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, який розташований [ADDRESS] , в якому зареєстровані онука позивачки [PERSON] , 1985 року народження, та її діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які з 17.09.2019 проживають у вказаному будинку. Посилаючись на необхідність довготривалого лікування, для чого необхідні значні кошти, яких позивач не має, оскільки являється людиною похилого віку, інвалідом ІІ групи, а тому існує необхідність терміново продати спірний житловий будинок, щоб сплатити кошти на операцію. Крім того, відповідач [PERSON] влаштовує позивачці сварки, чинить психологічний та моральний тиск, не відкриває двері до господарства, а 08.09.20 відповідач спричинила позивачці тілесні ушкодження, тому остання вимушена звернутися за захистом своїх прав до суду з цим позовом, оскільки відповідач створює позивачці перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. 20.04.2021 на запит суду надійшла інформація щодо реєстрації відповідача [PERSON] , [INFO] , з 17.09.2005 року по [ADDRESS] (а.с.36). Ухвалою від 21.04.2021 відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 24.05.2021 та зобов`язано третю особу - Службу у справах дітей Радомишльської міської ради надати суду письмовий висновок щодо виселення з будинку неповнолітніх дітей (а.с.37-38), копію ухвали направлено учасникам справи, а відповідачу та третій особі разом із позовною заявою з додатками. 24.05.2021 на електронну пошту суду від третьої особи - Служби у справах дітей, надійшов лист від 21.05.2021, із змісту якого вбачається, що з метою захисту інтересів малолітніх дітей члени комісії з питань захисту прав дитини при Радомишльській міській раді 17.05.2021 одноголосно прийняли рішення про неможливість визнання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право проживання в будинку [ADDRESS] та їх виселення (а.с.50). Також електронною поштою на адресу суду надійшло рішення №166 від 19.05.2021 «Про затвердження висновку щодо ненадання дозволу на виселення неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з житлового будинку [ADDRESS] » (а.с.51) та Письмовий висновок виконавчого комітету Радомишльської міської ради Житомирської області як органу опіки та піклування, щодо ненадання дозволу на виселення неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з будинку [ADDRESS] (а.с.52-53). 17.06.2021 до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому остання просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що вона дійсно із своїми дітьми зареєстрована та проживає в будинку [ADDRESS] , який належить позивачці [PERSON] , яка є рідною бабою відповідача. Проживати в цьому будинку запропонувала сама позивач [PERSON] з тим, щоб [PERSON] доглядала за цим будинком, оскільки у [PERSON] є ще один окремий будинок за іншою адресою в якому остання проживає по даний час. Проживаючи в спірному будинку відповідач сплачує за комунальні послуги, за електро та газопостачання, підтримує будинок та прилеглу територію в належному стані, коли приходить власниця не чинить жодних перешкод останній. Ішого місця проживання відповідач не має. Остання являється інвалідом ІІІ групи, має статус одинокої матері, її родина рахується малозабезпеченою, тому вона не має можливості придбати собі власне житло. В разі виселення та зняття з реєстрації вона ризикує разом із дітьми залишитися на вулиці та втратити право на отримання соціальних виплат, оскільки однією із умов їх отримання є місце реєстрації проживання (а.с. 64-66). 18.06.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій [PERSON] зазначає, що відповідач, вона ж мати дітей, має можливість зареєструватися та проживати у будинку своєї матері, тому вважає свої вимоги в частині визнання дітей такими, що втратили право користування житлом обґрунтованими та не погоджується з висновком органу опіки та піклування, так як ані Конституція України, ані Конвенція про права дитини, чи інші законодавчі акти не встановлюють особливостей позбавлення дитини права користування житлом, яке вона набула як член сім`ї власника житла. Вказане право за своєю правовою природою є правом користування чужим майном (сервітутом) і позбавлення цього права відбувається в порядку статей 405, 406 ЦК незалежно від віку особи. Вказує, що не відповідає дійсності посилання відповідача на те, що остання не чинить позивачу перешкод у допуску до будинку, так як позивач багато разів (майже кожного місяця) викликає працівників поліції з приводу не допуску до будинку і сварок з онукою, а тому просить задовольнити позов в повному обсязі (а.с.72-75). 22.06.2021 до суду надійшли заперечення відповідача [PERSON] на відповідь на відзив, в яких зазначає, що пояснення позивача є необґрунтованими, надана позивачем медична документація не підтверджує необхідності термінового лікування та операції, щодо викликів поліції зазначає, що всі звернення до поліції зроблені позивачем з метою інформування, однак сам факт не допуску позивача до її будинку нічим не підтверджений. Щодо посилань позивача на можливість реєстрації відповідача з дітьми у її батьків зазначає, що мати та батько відповідача за неналежне виконання своїх батьківських обов`язків рішенням суду в 2001 році були позбавлені батьківських прав відносно останньої, а тому вона не має бажання проживати з кимось із них. Ухвалою суду від 24.04.2021 закрито підготовче засідання у вказаній справі та призначено справу до судового розгляду на 02.08.2021 (а.с.97). У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Черкес Т.А. доводи позовної заяви підтримали та просять задовольнити. Позивач при цьому додала, що вона є рідною бабою відповідача, виховала її з малечку, так як батьки останньої були позбавлені батьківських прав, тому вона дозволила [PERSON] з дітьми зареєструватися та проживати в цьому будинку, однак останнім часом до відповідачки приходять різні люди, які заходять до будинку, що не подобається позивачці. Крім того, був випадок, коли відповідач підняла на позивача руку, тобто вдарила останню, тому вона вирішила продати будинок, до того ж кошти їй необхідні на лікування. Представник відповідача адвокат Осадчий А.А. заперечував проти задоволення позовної заяви посилаючись на обставини, вказані у відзиві на позов, зазначив про відсутність доказів, які б підтверджували викладені позивачем обставини, що відповідач проявляє до позивача фізичне чи будь-яке інше насильство чи чинить перешкоди у користуванні та володінні спірним будинком. Заслухавши пояснення позивача, її представника та представника відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог виходячи з наступного. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2005 є власником житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] (а.с.13,14,15). У вказаному будинку зареєстровані відповідач [PERSON] з 17.09.2005, що підтверджується наданою Радомишльською міською радою відповіддю на запит суду (а.с.36) та діти відповідача: дочка [PERSON] , 2005 року народження та дочка [PERSON] , 2019 року народження, що підтверджується довідкою №451 від 08.09.2020 (а.с.20,67,68). Із копії паспорта [PERSON] вбачається, що позивач зареєстрована в будинку [ADDRESS] (а.с.5 зворот), що також підтверджується Актами обстеження соціального стану (а.с.18,19), в яких зазначено, що вказаний будинок знаходиться в незадовільному стані, в будинку водопровід відсутній. Також матеріалами справи підтверджується, що позивач [PERSON] перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України у Радомишльському районі як пенсіонер по інвалідності 2 групи загального захворювання з 1985 року і довічно (а.с.17), отримує пенсію по інвалідності (а.с.27), являється особою похилого віку і має проблеми зі здоров`ям (а.с.16,25,78,79). Рішенням виконавчого комітету Радомишльської міської ради Житомирської області №166 від 19.05.2021 затверджено висновок щодо ненадання дозволу на виселення неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з житлового будинку [ADDRESS] (а.с.51). Як вбачається із письмового висновку виконавчого комітету Радомишльської міської ради як органу опіки та піклування, при обстеженні умов проживання дітей було встановлено, що відповідач [PERSON] з дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживає в будинку [ADDRESS] , умови проживання добрі, дітям створені всі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку, вони забезпечені необхідними речами відповідно до віку і статі дітей та сезону, наявні місця для сна, відпочинку, проведення дозвілля. Також з`ясовано, що [PERSON] сама забезпечує та утримує двох дочок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на правах приватної власності будь-якого майна не має, на даний час змінити місце проживання та виселитися з дітьми не має можливості. Враховуючи всі обставини, дослідивши документи, виконавчий комітет Радомишльської міської ради як орган опіки та піклування прийняв рішення щодо неможливості визнання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з житлового будинку [ADDRESS] (а.с.52-53). Згідно Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12 ААВ №289105 вбачається, що [PERSON] встановлено ІІІ групу інвалідності на строк до 01.04.2023, їй протипоказана важка фізична праця, переохолодження (а.с.69). Також із матеріалів справи вбачається, що рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 21.03.2001 позбавлено [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно їх неповнолітніх дітей, в тому числі відносно відповідача [PERSON] , [INFO] , остання після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] (а.с.89,90,91). Предметом спору у даній справі є вимоги власника житлового будинку про визнання такими, що втратили право користування цим будинком та виселення осіб, які проживають та зареєстровані в ньому. Спір з приводу користування житловим приміщенням виник між власником житлового будинку [PERSON] та її онукою [PERSON] , яка разом із своїми дітьми зареєстровані та проживають у спірному будинку. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Суд вважає, що у зазначеній справі наявна складна правова ситуація вибору між конкуруючими правами. З одного боку, є права власника житла, захист яких гарантовано ст. 41 Конституції України, ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод і законом. З іншого - права відповідачів, які захищаються нормами статтями 30, 32, 47 Конституції, ст. 8 Конвенції та нормами житлового законодавства. Захист прав власника майна призведе до позбавлення житла відповідача з дітьми, які ним фактично користуються. Тому для вирішення даного спору слід звернутися до стандартів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовують суди при розгляді справ. Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі крім інших прав гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у користування особою правами, зазначеними у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, виходячи із обставин, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 (заява № 43768/07)). У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02.12.2010 установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Здійснення людиною свого природного права на життя пов`язано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Позбавлення права користування житлом у цьому спорі є рівноцінним виселенню без надання іншого житла чи іншим способом припинення фактичного володіння і користування житлом - у випадку задоволення позову відповідач разом з дітьми не будуть мати можливості продовжити користування. Тому це є втручанням у житлові та приватні права відповідача. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. У даній справі судом встановлено, що позивачка є власником спірного житлового будинку, з її добровільної згоди відповідач зареєстрована в цьому будинку та проживає разом із дітьми у ньому тривалий час, що дає підстави вважати, що останні мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є їх єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції, так як вони іншого житла не мають та у разі втрати права на користування спірним житлом відповідач з дітьми можуть стати безхатченками. В ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Згідно з частиною четвертою статті 9 та статтею 109 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено. Надані позивачем в якості доказів висновки за результатами розгляду матеріалів за її зверненнями до правоохоронних органів свідчать про те, що між сторонами склались неприязні стосунки, які виникли у зв`язку з проживанням у спірному будинку. Вказані обставини не можуть у достатній мірі підтверджувати наявність підстав для виселення відповідача з дітьми з будинку. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом, із урахуванням принципу пропорційності, з дотриманням балансу інтересів сторін спору відносно спірного житлового приміщення, зроблено висновок про те, що фактичне виселення із займаного будинку відповідача разом із дітьми, які іншого житла не мають, не відповідатиме потребам загальної суспільної ваги та позбавить відповідача фундаментальних прав на збереження єдиного житла, яке вона займає тривалий час законно вселившись до нього, та мала обґрунтовані очікування на подальше користування житлом. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, при цьому наведені позивачем доводи щодо позбавлення позивача права вільного користування власним майном, оскільки відповідач перешкоджає їй у користуванні приватною власністю, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів створення таких перешкод з боку відповідача, незаконність користування відповідачем спірним житлом у суді не доведена.

Outcome: dismissed