Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

06 серпня 2018 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON]І.) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON]Г), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] кооператив «Луцький Дім» (далі третя особа-1, ОК «Луцький Дім»), Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Естер» (далі третя особа-2, ОСББ «Естер») про визнання права власності на частку пайового внеску. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 09 жовтня 2004 року по 31 січня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 14 березня 2006 року, під час перебування у шлюбі, за ініціативою позивача між відповідачем та ПП «Глорія-Буд-Плюс» був укладений контракт №Н-Х-1(9/23)/06/03/69 від імені якого діяло ТОВ «Волиньзахідіндустрія». Предметом договору було здійснення комплексу організаційно-правових, проектних і будівельно-монтажних робіт по поетапному спорудженню житла для відповідача за адресою м. Луцьк, вул. Кравчука (40-Ж мікрорайон), із наступною передачею у власність однокімнатної квартири (будівельний №23), загальною площею 48,3 кв.м. на сьомому поверсі секція №9/9 ціною 125 580,00 грн., що еквівалентно 24 867,00 доларів США. В подальшому, сторони протоколом №1 від 13 червня 2006 року внесли зміни до договору, вказавши, що квартира (будівельний №9) буде загальною площею 34,55 на 4 поверсі секція №5.9 за ціною 89 830,00 грн., що еквівалентно 17 488,00 доларів США. Надлишок сплачених коштів був повернутий відповідачу. У зв'язку із фінансовою неспроможність ПП «Глорія-Буд-Плюс», що унеможливило завершити будівництво, був створений ОК «Луцький Дім» для подальшого фінансування та завершення будівництва. Приймання-передача незавершеного будівництва було здійснено згідно акту від 28 листопада 2014 року. 12 квітня 2016 року вказаний багатоквартирний житловий будинок був введений в експлуатацію. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу у 2014 році, він у 2015 року додатково вніс у спірне будівництво 1 110,64 доларів США. Посилаючись на вищевикладене, а також на приписи ст.ст.60, 61, 63, 69, 70 Сімейного кодексу України (далі СК України) позивач просить суд визнати за ним право власності на 2/3 частки пайового внеску в обслуговуючому кооперативі «Луцький Дім» у вигляді визнання права на 2/3 частки в праві власності на однокімнатну квартиру №14, загальною площею 34,55 кв.м. в будинку №4 на вул. Зацепи в м. Луцьку Волинської області (а.с.2-5). У письмовому відзиві від 22 жовтня 2018 року відповідач заперечує щодо позову та вказує, що право власності на майнові права стосовно спірної квартири було визнано за відповідачем рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2010 року у справі №2-4210/2010 і позивач жодних заперечень щодо цього не заявляв. Також відповідач зазначає, що насправді спірна квартира була інвестована за кошти її матері [PERSON] і тому не відноситься до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, відповідач вказує, що у 2015 році позивач звертався до суду із подібним позовом, а саме про визнання права власності на частку у квартирі, однак йому було відмовлено у задоволенні позову. Додатково відповідач зазначає про пропуск позивачем строків позовної давності встановлених у ч.2 ст.72 СК України, які просить суд застосувати. Інших заяв по суті справи від сторін не надходило. Треті особи письмових пояснень по суті справи не надавали. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог та просили суд відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони у період з 09 жовтня 2004 року по 31 січня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.13). 14 березня 2006 року між відповідачем та ПП «Глорія-Буд-Плюс» був укладений контракт №Н-Х-1(9/23)/06/03/69 від імені якого діяло ТОВ «Волиньзахідіндустрія». Предметом договору було здійснення комплексу організаційно-правових, проектних і будівельно-монтажних робіт по поетапному спорудженню житла для відповідача за адресою м. Луцьк, вул. Кравчука (40-Ж мікрорайон), із наступною передачею у власність однокімнатної квартири (будівельний №23), загальною площею 48,3 кв.м. на сьомому поверсі секція №9/9 ціною 125 580,00 грн., що еквівалентно 24 867,00 доларів США (а.с.14-18). В подальшому, сторони протоколом №1 від 13 червня 2006 року внесли зміни до договору, вказавши, що квартира (будівельний №9) буде загальною площею 34,55 на 4 поверсі секція №5.9 за ціною 89 830,00 грн., що еквівалентно 17 488,00 доларів США. Надлишок сплачених коштів був повернутий відповідачу (а.с.19-20). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2010 року у цивільній справі №2-4210/2010, яка розглянута за позовом [PERSON] до приватного підприємства «Глорія-буд-плюс», визнано за [PERSON] майнове право на однокімнатну квартиру (будівельний №9) загальною площею 34,55 кв.м, яка розташована на 4-му поверсі секції №5.9 незавершеного будівництво 9-ти поверхового будинку по вул. Кравчука (40-Ж мікрорайон) у м. Луцьку. Фактично, з матеріалів справи слідує, що вказаний багатоквартирний житловий будинок був введений в експлуатацію ОК «Луцький Дім» 12 квітня 2016 (а.с.30-32). З пояснень сторін слідує, що спірна квартира наразі не зареєстрована як самостійний обєкт цивільних прав. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2016 року у цивільній справі №161/17450/15-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 23 березня 2016 року відмовлено у задоволені первісного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання обєктом спільної сумісної власності квартири в недобудованому будинку, а також відмовлено у задоволенні зустрічного позову про поділ спільного майна подружжя. Підставою для відмову у задоволенні обох позовів стала та обставина, що спірна квартира є незавершеним будівництво, тобто не є обєктом цивільних прав та не може бути поділена. При цьому обом сторонам було вказано, що вони не позбавлені права звернутися до суду обравши правильний спосіб захисту права (а.с.25-29). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України, до яких належить: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним. Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини другої статті 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Однак, на переконання суду, обраний позивачем спосіб захисту свого невизнаного цивільного права є неправильним та неефективним, оскільки позивач фактично просить суд визнати право власності на 2/3 частки пайового внеску в ОК «Луцький Дім» у вигляді визнання права на 2/3 частки в праві власності на спірну квартиру, оскільки такий спосіб захисту суперечить сам собі, передбачає одночасно, як визнання права власності на майновий пай (внесок) на недобудовану квартиру («визнати право власності на 2/3 частки пайового внеску»), так і визнання права власності на частку у квартирі як окремого обєкта цивільних прав («визнання права на 2/3 частки в праві власності на квартиру»), що є неможливим одночасно. Крім того, заявляючи позовні вимоги про визнання право власності на 2/3 частки пайового внеску в ОК «Луцький Дім» позивач не надає будь-яких доказів внесення цього внеску саме цій особі, а вказує, що фінансування будівництва здійснювалося через ПП «Глорія-Буд-Плюс». Доказів передачі будь-яких прав або зобовязань за укладеним договором від 14 березня 2006 року, позивач суду не надав. Також слід зауважити, що у спірній ситуації стосовно недобудованої квартири, майнові права відповідача були формалізовані рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2010 року у цивільній справі №2-4210/2010, яким визнано за [PERSON] майнове право на однокімнатну квартиру (будівельний №9) загальною площею 34,55 кв.м, яка розташована на 4-му поверсі секції №5.9 незавершеного будівництво 9-ти поверхового будинку по вул. Кравчука (40-Ж мікрорайон) у м. Луцьку. Вказане судове рішення є правовстановлюючим документом для відповідача, як титульного власника спірної недобудованої квартири, яке може бути підставою для реєстрації права власності на квартиру за нею. Тобто, позивач не позбавлений можливості заявити позовні вимоги саме про визнання за ним права власності на частку у майновому праві на спірну квартиру, як це формалізовано та визначено у рішенні суду від 16 грудня 2010 року у цивільній справі №2-4210/2010. Такий спосіб захисту невизнаного цивільного права буде ефективним та правильним в розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд зауважує, що у рішенні суду від 10 лютого 2016 року у цивільній справі №161/17450/15-ц обом сторонам було розяснено про можливість захисту їх цивільних прав шляхом обрання вірного способу захисту свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного цивільного права, однак позивач заявляючи новий позов знову обрав невірний спосіб захисту свого права, а тому у задоволенні позову слід відмовити з цих підстав. У зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у зв'язку з обранням позивачем невірного та неефективного способу захисту свого права, судом не досліджується та не вирішуються доводи відповідача про те, що спірна недобудована квартира профінансована за особисті кошти матері відповідача, а також її доводи про пропуск строків позовної давності. Стосовно розподілу судових витрат, суд зазнає наступне. Частинами першою та другою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку із відмовою у задоволенні позову, всі судові витрати, як понесені ним, так і понесені відповідачем, покладаються на позивача. Як слідує з наданих відповідачем матеріалів, зокрема договору про надання правничих (адвокатських) послуг від 05 вересня 2018 року з адвокатом [PERSON], акту №1 до вказаного договору про приймання-передачі послуг, квитанції до прибуткового касового ордера №20 від 05 вересня 2018 року, відповідач понесла судові витрати повязані з наданням послуг адвокатом у розмірі 5 000,00 грн. Частиною четвертою статті 141 ЦПК України визначено, що якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Заявлена відповідачем сума судових витрат не перевищує відповідну суму, яка зазначена у її попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат від 19 жовтня 2018 року. Крім того, частинами пятою та шостою статті 137 ЦПК України визначено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Позивач та його представник під час судового розгляду не заявляли клопотання про зменшення розміру судових витрат відповідача у зв'язку з їх неспівмірністю, отже, заявлена відповідачем сума підлягає до стягнення у повному обсязі.

Outcome: approved