Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

06 травня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, мотивуючи вимоги тим, що відповідач недостатньо приймає участі в матеріальному утриманні дочки і сина, чим порушує їх законні права та інтереси на нормальний рівень життя. У судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги, в обґрунтування яких послалася на факти і обставини, викладені в заяві, та зазначила, що з 06 червня 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано за рішенням суду. Від спільного проживання вони мають дітей: дочку - [PERSON], яка народилася [INFO] року, та сина - [PERSON] - [INFO]. Сімейні відносини з відповідачем фактично припинені у вересні 2013 року. З цього часу вони мешкають окремо, неповнолітні діти проживають разом з нею і перебувають на її повному утриманні, виховуються нею. Після розірвання шлюбу, за домовленістю між ними, [PERSON] добровільно перераховує гроші на утримання дітей в сумі по 1000 грн., однак вона вважає, що його батьківська допомога є явно недостатньою, тому вона вирішила спірні правовідносини врегулювати в юридичному порядку судовим рішенням. Вона прикладає зусилля на забезпечення життєвих потреб дітей: їх повноцінного харчування, придбання одягу та ортопедичного взуття; нею оплачується перебування дитини у дитячому садочку, їх участь у різних гуртках розвитку. У зв'язку з незадовільним станом здоров'я дітей, що перебувають на диспансерному обліку в лікарні, вона систематично купує лікарські препарати, забезпечує їх оздоровлення. Зі своєї заробітної плати викладача коледжу вона не має реальної можливості самостійно повністю забезпечити необхідні потреби своїх дітей. Інших додаткових доходів вона немає. Батько дітей - [PERSON] фізично здоровий, неофіційно працює у службі «таксі», де отримує стабільний дохід, розмір якого їй не відомий. Він має в особистому користуванні легковий автомобіль, проживає один, його майновий стан є задовільним, тому він може надавати дітям більш значну матеріальну допомогу. Посилаючись на наведені обставини, позивачка вважає, що відповідач отримує достатні доходи, тому просить суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі однієї другої частини його заробітку (доходу) щомісяця. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, пояснивши в судовому засіданні, що він не заперечує свого батьківського обов'язку матеріально утримувати своїх дітей, він згодний виплачувати аліменти на їх утримання, але у меншому, чим визначено позивачкою, розмірі. Після розірвання шлюбу з позивачкою, за домовленістю з нею, він щомісяця добровільно сплачує грошові кошти у середньому по 1000 грн. Крім того, він купував ліки при їх захворюванні, дарував подарунки на усі свята, ніс інші витрати. Він намагається приймати участь в їх вихованні. На теперішній час він не має постійного місця роботи, припинив у офіційному порядку свою підприємницьку діяльність фізичної особи - підприємця, перебуває на обліку в Макіївському міському центрі зайнятості, де отримує соціальну допомогу. На своєму автомобілі він періодично надає послуги своїм знайомим, тому отримує тимчасовий, незначний по розміру дохід. Колишня дружина разом з дітьми залишилися проживати в придбаній ними квартирі, а він перейшов проживати в квартиру до своєї матері. Стан його здоров'я не можна вважати задовільним, оскільки наприкінці 2011 року він переніс інсульт. Після проведеного стаціонарного лікування він до лікарів за допомогою з цього захворювання не звертався. Непрацездатні особи на його утриманні не знаходяться. Враховуючи його життєву ситуацію, матеріальний стан він має можливість сплачувати на утримання дочки і сина аліменти в розмірі однієї третьої частини його доходу. За таких обставин просить суд позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково, зменшивши розмір аліментів. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог ( стаття 11 ЦПК України ) установив наступне. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що громадяни України [PERSON] і [PERSON] з 06 червня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Макіївки від 06 червня 2014 року. У період спільного проживання [INFO] року у сторін народилася дочка - [PERSON], а [INFO] року син - [PERSON], батьками яких вони записані в актових записах про народження: № 527 від 22 червня 2007 року та № 03 від 5 січня 2009 року міського відділу реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції Донецької області. На теперішній час позивачка і відповідач мешкають окремо один від одного, відносини між собою фактично не підтримують. Діти проживають разом з матір'ю та знаходяться на її вихованні і утриманні. Договір про сплату аліментів на дитину між сторонами не укладався. Домовленості між батьками щодо способу утримання дітей та порядку сплати аліментів на теперішній час не досягнуто. Вищенаведені обставини визнані сторонами в судовому засіданні, тому у відповідності з частиною 1 статті 61 ЦПК України не підлягають доказуванню у справі. Відповідно до положень частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплено в частині 2 статті 51 Конституції України і статті 180 Сімейного кодексу України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов'язку, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька й (або) у твердій грошовій сумі (ст. 181 СК України). За змістом частини 1 статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Правова природа аліментів у розумінні норм глави 15 СК України є такою, що з одного боку вони є правом, а з іншого - обов'язком, і надаються тим з батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина. За правилами статті 182 СК України та пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Згідно довідки приватного підприємства «Ринок-Сервіс» від 28 квітня 2014 року [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] разом зі своїм батьком - [PERSON] та неповнолітніми дітьми - [PERSON] та [PERSON]. Позивачка офіційно працює на посаді викладача спеціальних дисциплін у державному вищому навчальному закладі «Макіївський промислово-економічний коледж», її середньомісячна заробітна плата за період з жовтня 2013 по березень 2014 року становить 4518,63 грн., що підтверджено довідкою навчального закладу. Докази, що позивачка має інші доходи, в матеріалах справи відсутні. З інформації комунальної медичної установи «Центр первинної допомоги № 1 м. Макіївки Донецької області» убачається, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] за станом здоров'я перебувають на диспансерному обліку у медичній установі, знаходяться під наглядом лікарів педіатра та ортопеда. Відповідач проживає окремо від неповнолітніх дітей, його місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS]. З 06 травня 2014 року по теперішній час перебуває на обліку як безробітний в Макіївському міському центрі зайнятості, отримує допомогу по безробіттю, яка у середньому за травень - червень 2014 року становить 438,72 грн. Отримання відповідачем інших тимчасових реальних доходів та їх фактичний розмір будь-якими належними доказами по справі не підтверджено. Згідно довідки комунальної медичної установи «Міська лікарня № 2 м. Макіївки Донецької області» [PERSON] в період з 17 жовтня по 26 жовтня 2011 року знаходився на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні лікарні з діагнозом: «малый ишемический инсульт 16.10.2011 в б. ЛСМА с элементами сенсомоафазии, гемигипестензией справа, вследствии ЦАЗ и ГБЗ ст.». Інших документів щодо продовження лікування відповідачем суду не представлено. Передбачених законом підстав для звільнення [PERSON] від обов'язку утримання неповнолітніх дітей судом не встановлено. Представлені відповідачем докази та наведені ним у судовому засіданні доводи не позбавляють його обов'язку утримувати дітей. Враховуючи викладене, суд визнає, що [PERSON] не виконує у повному обсязі передбачені сімейним законодавством батьківські обов'язки з утримання дітей, у зв'язку з чим позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів є обґрунтованими. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд також приймає до уваги положення статті 7 Закону України від 16 січня 2014 року № 719-VІІ «Про Державний бюджет України на 2014 рік», згідно якої з 1 січня поточного року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, становить: на дитину віком до 6 років - у розмірі 1032 грн.; дітей віком від 6 до 18 років - 1286 грн. Прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів для харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг) необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (Закон України від 15.07.1999 р. № 966-ХІV «Про прожитковий мінімум»). Проаналізувавши встановлені по справі фактичні обставини, оцінивши наведені сторонами в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності і взаємозв'язку, суд дійшов висновку про визначення [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі однієї третьої частини його заробітку (доходу), що з урахуванням передбаченого законодавством обсягу майнового обов'язку матері стосовно неповнолітніх дочки і сина, відповідає забезпеченню необхідних і розумних життєвих потреб кожної дитини. Відповідач не надав суду належних, переконливих доказів неможливості сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі. Відповідно до положень частини 1 статті 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини за один місяць, згідно вимогам статті 367 ЦПК України, підлягає негайному виконанню. Позивача, на користь якого ухвалене судове рішення, у встановленому законом порядку звільнено від оплати судових витрат при зверненні до суду, тому відповідно до положень частини 3 статті 88 ЦПК України при постановленні рішення вони підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial