Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

05 січня 2017 року до Миргородського міськрайонного суду з вищевказаною позовною заявою звернувся [PERSON] На підтвердження позовних вимог позивач зазначає, що він з відповідачкою 10 грудня 1999 року в відділі реєстрації актів громадянського стану Миргородського міськвиконкому Полтавської області уклали шлюб. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 листопада 2013 року у справі №541/2472/13-ц шлюб розірвано. В період шлюбу у них народились доньки : [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу [PERSON] перебуває на утриманні позивача. В даний час родичка [PERSON], яка проживає в [ADDRESS], надіслала запрошення на відвідування Німеччини неповнолітній [PERSON] в періоди часу з 15.01.2017 по 15.01.2019 років. Відповідно до міжнародних правил для осіб, які оформляють Шенгенську візу, ці періоди для перебування в Німеччині визначені не більше 3-х місяців за кожні 6 місяців. [PERSON] має намір та бажання на відвідування Німеччини з метою власного гармонійного розвитку, розширення уявлень про навколишній світ, набуття досвіду життя людей в Німеччині. Вона має паспорт громадянина України для виїзду за кордон, але за правилами надання візи для відвідування Німеччини необхідно надати до Посольства Німеччини нотаріально посвідчені дозволи від батьків на виїзд дитини за кордон. [PERSON] на неодноразові звернення про надання нотаріально посвідченого дозволу на виїзд за кордон відповідає відмовою, в зв'язку з чим позивач звернувся з позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги свого брата в повному обсязі. Суду повідомив, що позивач має можливість та бажання забезпечити поїздку їх доньки [PERSON] до Федеративної Республіки Німеччини з метою розширення її кругозору та подальшому вибору професії. Відповідачка [PERSON] заперечила проти задоволення позову, мотивуючи це тим, що [PERSON] в поточному році необхідно здійснювати вступ до вищого навального закладу. Окрім того неповнолітня [PERSON], особисто не розмовляла з нею з приводу можливості поїхати за кордон та відповідачці невідома [PERSON]. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду,допитавши у якості свідка неповнолітню [PERSON] та, вивчивши матеріали справи, суд приходить до переконання про необхідність часткового задоволення позову. Суд вбачає, що надання дозволу на виїзд неповнолітньої [PERSON] без згоди та дозволу її матері [PERSON] в найбільшій мірі відповідатиме інтересам дитини, з метою забезпечення її прав. Однак суд, встановлюючи обмежений термін перебування [PERSON] вважає, що він буде достатнім для проведення пізнавальної подорожі. Підстав встановлювати більш тривалий строк суд не вбачає так як з 25 червня 2018 року [PERSON] набуде статусу повнолітньої особи, та можливість вільно подорожувати буз дозволу батьків. З пояснень [PERSON] судом встановлено, що після розірвання шлюбу її батьків, вона залишилась на утриманні та вихованні батька. У зв'язку із таким її вибором між нею та матір'ю, [PERSON], припинились нормальні відносини і по даний час вони не спілкуються, що є причиною того, що вона особисто не змогла отримати згоду матері на виїзд закордон. Неповнолітній свідок також повідомила суду, що [PERSON], яка проживає в Німеччині, в місті Моерс, являється хрещеною матір'ю її батька. Вони спілкувались із [PERSON], коли вона приїздила до України, також неодноразово спілкувались по скайпу. Відповідно до ст.14 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Відповідно до ч. 2ст. 141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до п.3 ч.3ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Як вбачається зі змісту п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (із змінами і доповненнями) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, за наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У ст.ст.3,6 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. З урахуванням вищезазначених обставин, суд зважає на те, що позбавлення можливості неповнолітньої [PERSON] виїздити за кордон порушує її законні права та інтереси, зокрема ст.33 Конституції України, яка визначає для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України та ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», згідно якої громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну. Окрім того, суд вважає, що виїзд [PERSON] за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача як матері та не позбавить останню можливості брати участь у вихованні неповнолітньої доньки.

Outcome: partial