Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

06.04.2020р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернулися [PERSON] та [PERSON] із позовом до [PERSON] , в якому просять стягнути в рахунок відшкодування збитків, завданих вилученням за рішенням суду об`єктів нерухомого майна, грошові кошти в сумі 805290,00грн. на користь [PERSON] , та в сумі 256919,00грн. на користь [PERSON] , а також відшкодувати судові витрати. В обґрунтування цих вимог зазначили, що згідно договорів купівлі-продажу, посвідчених 28.02.2018р. приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Вінницької області Майбородою Г.П., придбали у відповідача об`єкти нерухомого майна, які вподальшому на підставі постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.11.2019р. у справі № 916/3545/15, яка в передбаченому законом порядку набула законної сили, були вилучені на користь третьої особи, а відтак посилаючись на вимоги ст.661 ЦК України, просять повернути грошові кошти, які були ними сплачені за вказану нерухомість. Даний позов згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.04.2020р. переданий на розгляд судді Сєліну Є.В. Відповідно до інформації управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, викладеної в листі № 0501.13-2618/05.2-20 від 24.04.2020р., який надійшов на адресу районного суду та зареєстрований в канцелярії за вх.№ 3834/20 від 28.04.2020р., відповідач [PERSON] станом на 23.04.2020р. зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (реєстрація з 25.03.2016р.). На підставі ухвали судді районного суду Сєліна Є.В. від 14.05.2020р., відкрито провадження за вказаним позовом, розгляд справи визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання. Згідно ухвали районного суду від 11.08.2020р., закрите підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України, судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно з ч.4 ст.130 ЦПК України, у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Частиною 3 ст.131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] неодноразово повідомлявся за зареєстрованим місцем проживання, про судові засідання в справі, які були призначені на 02.06.2020р., 30.06.2020р., 21.07.2020р., 11.08.2020р. (в ході підготовчого провадження), та 08.09.2020р., 29.09.2020р., 28.10.2020р. (в ході розгляду справи після закриття підготовчого провадження), шляхом направлення судових повісток за поштовою адресою: [ADDRESS] , зазначеною у позовній заяві та підтвердженою листом управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, викладеної в листі № 0501.13-2618/05.2-20 від 24.04.2020р., що достеменно підтверджується конвертами, які повернулися на адресу суду з відмітками відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою. Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Жодних заяв про зміну місця проживання від відповідача на адресу суду не надходило. Таким чином, з огляду на вищенаведене, матеріалами справи доведено, що відповідач [PERSON] належним чином в передбаченому законом порядку повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду даної справи. Слід зауважити, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача [PERSON] . Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останнім не надано, клопотань про їх витребування/долучення тощо не заявлено. У протилежному випадку відкладення розгляду справи без відповідних об`єктивних підстав та пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя, може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи. Додатково суд враховує, що відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи. Так, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). З урахуванням завдань цивільного судочинства та розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідача [PERSON] . Позивачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник Волошенко О.В. в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. В матеріалах справи наявне письмове клопотання представника позивачів [PERSON] , [PERSON] - адвоката Волошенка О.А., яке зареєстроване в канцелярії суду за вх.№ Еп-1529/20 від 23.09.2020р. про прийняття в справі заочного рішення. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наявності існуючих умов, передбачених в ч.1 ст.280 ЦПК України, які підтверджені наявними в справі доказами, суд ухвалив: провести заочний розгляд справи за відсутності сторін та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, приходить до наступних висновків. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. За п.1 ч.2 ст.22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). У ч. 1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. За замістом статей 16, 391, 386 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару (стаття 664 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Відповідно до правил статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу, посвідченого 28.02.2018р. приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Вінницької області Майбородою Г.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 233, [PERSON] передав у власність [PERSON] будівлю оздоровчого комплексу « [INFO] », яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який на праві приватної власності належав продавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 14.02.2018р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. за реєстровим номером № 361. Згідно п.2.1 р.2 Договору купівлі-продажу від 28.02.2018р., за домовленістю сторін продаж нерухомого майна, що є предметом цього договору, проводиться за 805290,00грн., які гроші в повній сумі Продавець отримав від Покупця до моменту підписання цього договору. Відповідно до Договору купівлі-продажу, посвідченого 28.02.2018р. приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Вінницької області Майбородою Г.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 232, [PERSON] передав у власність [PERSON] будівлю оздоровчого комплексу « [INFO] », яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який на праві приватної власності належав продавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 14.02.2018р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. за реєстровим номером № 360. Згідно п.2.1 р.2 Договору купівлі-продажу від 28.02.2018р., за домовленістю сторін продаж нерухомого майна, що є предметом цього договору, проводиться за 256919,00грн., які гроші в повній сумі Продавець отримав від Покупця до моменту підписання цього договору. За постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.11.2019р. у справі № 916/3545/15, яка в передбаченому законом порядку набула законної сили, повернуто нерухоме майно боржнику шляхом витребування із чужого незаконного володіння, а саме у [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Реом» об`єкт нерухомого майна, а саме будівлі оздоровчого комплексу « [INFO] », яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Повернуто нерухоме майно боржнику шляхом витребування із чужого незаконного володіння, а саме у [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Реом» об`єкт нерухомого майна, а саме будівлі оздоровчого комплексу « [INFO] », яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Виходячи з цього, оскільки у [PERSON] та [PERSON] було витребуване нерухоме майно придбане у [PERSON] згідно Договорів купівлі-продажу, посвідчених 28.02.2018р. приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Вінницької області Майбородою Г.П., на користь ПАТ «Реом», то у позивачів виникло справедливе право на звернення до продавця з вимогою про повернення коштів, сплачених за це майно. Матеріали справи свідчать про те, що покупці [PERSON] та [PERSON] на час укладення договорів купівлі продажу об`єктів нерухомого майна не знали і не могли знати про наявність підстав, що виникли до їх продажу, для вилучення у них в подальшому придбаної нерухомості за рішенням суду на користь третьої особи. Згідно з практикою ЄСПЛ (рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі ст.661 ЦК України. У разі якщо позов власника про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до ст.661 ЦК звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до його продажу. За таких обставин, позов є обґрунтованим та законним, а відтак підлягає до задоволення. Грошові кошти, сплачені за об`єкти нерухомого майна згідно Договорів купівлі-продажу, посвідчених 28.02.2018р. приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Вінницької області Майбородою Г.П., які були вилучені за рішенням суду на користь третьої особи, підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів. Водночас необхідно наголосити, що звернення позивачів [PERSON] та [PERSON] безпосередньо до суду із позовом про відшкодування збитків, завданих вилученням за рішенням суду об`єкта нерухомого майна, не дивлячись на недотримання умов укладених договорів щодо досудового врегулювання спору перед зверненням до суду за волевиявленням суб`єктів правовідносин, є правомірним і узгоджується з вимогами Конституції та Законів України. Так, в рішенні Конституційного суду України у справі № 1-2/2002 від 09.07.2002р. наголошується, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, порушує права на захист. Конституційний суд України виходить з того, що положення частини другої статті 124 Конституції України треба розглядати у системному зв`язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюється юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п`ята статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист. Із змісту ч.2 ст.124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб`єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб`єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб`єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування. Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України. Відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина 4 ст.13 Конституції України встановлює обов`язок держави забезпечити захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб`єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб`єкти господарських відносин. Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. З урахуванням викладеного, положення ч.2 ст.124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати. Згідно ч.ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Виходячи із викладеного,

Outcome: approved