Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

05.08.2021, [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Позовні вимоги мотивує ти, що 13 квітня 2018 року, у місті Ліберец Чеської Республіки нею було зареєстровано шлюб з відповідачем, [PERSON] . Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 30.12.2019, шлюб між ними розірваною. Від шлюбу у них народилася одна дитина - син [PERSON] , [INFO] . З часу розірвання шлюбу по цей час, відповідач проживає окремо від неї та сина, який перебуває на її повному утриманні. Відповідач сплачує аліменти у мінімальному розмірі, визначеному законом (1/4 частину зі всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку). Крім сплати мінімальних аліментних платежів, які абсолютно не покривають реальні потреби дитини, відповідач, як батько, жодної участі у вихованні та утриманні сина не приймає, як і не бере участі у його дозвіллі чи оздоровленні. Наразі вона має змогу виїхати до Чеської Республіки, оскільки там офіційно працевлаштована та має визначене місце проживання перебування. Також там є належні умови для перебування та відпочинку її сина. Також її матеріальний стан дає змогу подорожувати, зокрема користуючись послугами туроператорів, відпочивати на морі, з метою сезонного оздоровлення дитини, однак знову ж таки, на заваді стоїть вперте небажання відповідача надати дозвіл на виїзд дитини за межі України, навіть на кілька днів. На її неоднаразові усні звернення до відповідача з проханням надати згоду на тимчасовий виїзд їх сина за кордон для відпочинку та оздоровлення, відповідач категорично відмовляється, проте таку відмову нічим не аргументує, не дивлячись на те, що сам більшість часу перебуває на території Чеської Республіки на сезонних роботах. Відмова відповідача у наданні дозволу на тимчасовий виїзд їх сина за кордон у її безпосередньому супроводі, є безпідставною та такою, що обмежує права та інтереси дитини. Відповідач умисно та безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні заходів спрямованих на покращення здоров`я дитини, його належного фізичного, духовного та морального розвитку, таким чином, зловживає своїми батьківськими правами. На підставі наведеного, просила надати дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення за кордон, а саме до Чеської Республіки, країн Європейського Союзу, Єгипту, Туреччини, дитини, [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] , без згоди батька [PERSON] , до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а також надати дозвіл на виготовлення проїзних документів на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Марусяк М.О. від 09.08.2021 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 07.10.2021. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. Залучено до участі у справі, виконком Богданської сільської ради району Закарпатської області, як орган опіки та піклування, місцезнаходження: с. Богдан, вул. Шевченка, №14, Рахівського району, Закарпатської області, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. У встановлений ч.1 ст.193 ЦПК України та визначений ухвалою суду про відкриття провадження від 09.08.2021 у справі п`ятнадцятиденний строк, відповідач не скористалися своїм правом для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 07.10.2021 закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. 05.08.2021 подала через канцелярію суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився. 13.10.2021 надіслав до суду заяву, в якій просив закрити провадження по справі на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю предмета спору. Заяву мотивує тим, що ним надано згоду на виїзд дитини за кордон, яку він оформив у Рахіваській ДНК ще 30 липня2021 року. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, виконкому Богданської сільської ради району Закарпатської області, як органу опіки та піклування, у підготовче засідання не з`явився. 07.10.2021 подали через еканцелярію суду клопотання, в якому просили розглянути справу за відсутності їх представника. Проти позовних вимог не заперечують. Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідачем у встановлений судом строк відзив не подано, в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не проводилось. Дослідивши надані позивачем письмові докази, суд, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 квітня 2018 року, який рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 30.12.2019 по справі №305/1460/19, провадження по справі №2/305/614/19, між ними розірвано. Від шлюбу у сторін народилася одна дитина, син [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження дитини, серії [NUMBER] від 13 липня 2018 року. Малолітня дитина, дсин [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, що стверджується довідкою №602, виданою 26.07.2021 Богданською сільською радою Рахівського району Закарпатської області та актом обстеження умов проживання [PERSON] від 26.07.2021. Законом України від 14.07.2016 р. N 1474-VIII внесено зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та вилучено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України. У відповідності до ч.3 ст.313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Також пунктами 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). У Постанові від 04.07.2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. В судовому засіданні встановлено, що мати малолітньої дитини, сина [PERSON] , [INFO] , позивачка по справі, [PERSON] , має можливість вивезти дитину за межі України до Чеської Республіки, країн Європейського Союзу, Єгипту, Туреччини, з метою її відпочинку та оздоровлення. Батько малолітньої дитини, [PERSON] надав свою згоду лише на одноразовий виїзд дитини за кордон до Чеської Республіки та країн Європейського Союзу з метою туризму та відпочинку в період з 30 липня 2021 року по 30 січня 2022 року. Поряд з цим, відповідач [PERSON] безпідставно відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон до Єгипту та Туреччини виключно з метою належного її оздоровлення та відпочинку, при цьому його поведінка не обумовлена піклуванням про інтереси дитини, а виключно власними егоїстичними, матеріальними мотивами. Більше того, відповідач надав нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон лише терміном до 30 січня 2021 року. У зв`язку з наведеним, суд вважає безпідставним посилання відповідача, що між сторонами відсутній предмет спору. Вирішуючи питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за закордон суд враховує, що дитина перебуває на вихованні та утриманні матері, яка працює у Чеській Республіці та має можливість забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; малолітній син [PERSON] , [INFO] , перебуваючи із матір`ю за кордоном може отримати там належне лікування та догляд. Зважаючи на викладене, суд вважає, що надання дозволу на тимчасові виїзди дитини з матір`ю до Чеської Республіки, країн Європейського Союзу, Єгипту, Туреччини, з метою її відпочинку та оздоровлення до досягнення дитиною шістнадцяти років відповідатиме найкращим інтересам дитини. З огляду на викладене, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Питання про відшкодування судових витрат позивачем не ставилося. На підставі викладеного,

Outcome: approved