Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

07.06.2018 до Шполянського районного суду надійшла дана позовна заява, в якій позивач просить розірвати шлюб зареєстрований 08.09.2012 року, відділом ДРАЦС Шполянського районного управління юстиції у Черкаській області, актовий запис №56, між нею та [PERSON], та дитину залишити проживати з позивачем. Позивач зазначає, що вона [PERSON] з відповідачем одружилися 08.09.2012. Шлюб зареєстрований відділом ДРАЦС Шполянського районного управління юстиції, в Черкаській області, номер актового запису №56. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає із позивачем і перебуває на його утриманні. Позив мотивований тим, що спільне життя з відповідачем не склалося, через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства та виховання дитини. Відповідач постійно пред'являє позивачу необґрунтовані претензії, що робить спільне життя нестерпним, тому що відповідач постійно ганьбить, ображає позивача, часто перебуває в стані алкогольного сп'яніння і принижує її честь і гідність. Від постійних суперечок і скандалів погіршилося самопочуття позивача, вона перебуває в стані постійного стресу. У позивача порушився сон і погіршилася працездатність. При цьому відповідач не бере участі матеріально в житті сім'ї, не бажає влаштовуватися на роботу і весь тягар забезпечення сім'ї лежить на плечах позивача. Збереження сім'ї неможливо, і суперечить інтересам сторін. Шлюб розривається вперше. З питань проживання сина, після розірвання шлюбу, то він буде проживати разом з позивачем. Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 22.06.2018 року було відкрито провадження та призначено підготовче засідання. У судове засідання позивач не з'явився, подав заяву про розгляд справи без її участі, а позовні вимоги викладені в заяві підтримав повністю, зазначив, що термін для примирення не потрібний. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Подав до суду заяву, якою визнав позовні вимоги, та не заперечував щодо визначення місця проживання дитини разом з позивачем, термін для примирення не потрібний, та просив справу розглядати без його участі. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення. У суді встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб 08.09.2012 року, про що складено актовий запис №56, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 15.01.2013 року, яке видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шполянського районного управління юстиції у Черкаській області. Прізвище дружини, після державної реєстрації шлюбу стало [PERSON]. (а.с.3). Під час шлюбу, [INFO] у них народився син: [PERSON]. Згідно з Свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 28.03.2013 року, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шполянського районного управління юстиції Черкаської області, батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.4). Подальше спільне життя та збереження сім'ї не можливе. Спір про розподіл спільного майна та місце проживання дитини відсутній. Після розірвання шлюбу син залишиться проживати разом з позивачем. Шлюб розривається вперше. Згідно зі ст. 51 Конституції України ,та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частинами 3, 4статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ч.ч.2,3 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями 106, 107 СК (2947-14). При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору. Розірвання шлюбу судом відбувається: за наявності в подружжя спільних неповнолітніх дітей; за відсутності згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу, крім випадків, передбачених ст. 107 СК (2947-14); за спільною заявою подружжя, яке має дітей, відповідно до ст. 109 СК; за позовом одного з подружжя відповідно до ст. 110 СК. Відповідно до п.3. ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Розірвання шлюбу відбувається за позовом одного з подружжя відповідно до ст.110 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Така ж позиція висловлена в п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з яким проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У відповідності до норм ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом з'ясовано, що немає згоди позивача та відповідача на продовження шлюбу, тобто не має їх вільної і повної згоди на шлюб, примирятися подружжя не бажає. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя за відсутності їх згоди на продовження шлюбу. Побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, які в сторін відсутні. Суд вважає, що причини, що спонукають його наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню, і шлюб розривається. Згідно ч.2 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», від 01.07.2017 року, Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов'язком батьків діяти в її інтересах. Згідно з ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Оскільки відповідач визнав позовні вимоги, а також враховуючи обставини справи, суд вважає за доцільне, з метою максимального врахування інтересів дитини, та врахування прав батьків, визначити місцем проживання дитини, місце проживання позивача, [PERSON]. Відповідно до ч.1, ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задовольняється, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі ст.51 Конституції України, ч.2 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст.24,56, 105, 110, 112,ч.2ст. 114, 115,160 СК України, ч.4 ст. 29 ЦК України,

Outcome: approved