Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

04 червня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що [INFO] помер її батько - [PERSON]. Як спадкоємець першої черги звернулась до нотаріальної контори для успадкування майна належного батьку. Однак з'ясувалось, що 16 січня 2006 р. її батько, склав заповіт на ім'я своєї дружини [PERSON], який посвідчено секретарем Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, яким заповів відповідачу на випадок своєї смерті, зокрема, земельну ділянку площею 13,22 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташована на території Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області. Зазначила, що перед посвідченням спірного заповіту, а саме, з 27 грудня 2005 р. по 13 січня 2006 р. батько знаходився на лікуванні у неврологічному відділенні Новоодеської центральної районної лікарні з діагнозом «церебральний атеросклероз артеріальною гіпертензією». Гостре порушення мозкового кровообігу, з лівосторонньою геміплегією, бульбарним синдромом і дизартрією. При виписці з лікарні у нього був відсутній рух в лівій руці та нозі і він не міг розмовляти. Отже вважає, що на час складання заповіту, тобто 16 січня 2006 р., батько будучи тяжко хворим не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, чим відповідач і скористалася. Посилаючись на вказану обставину, статті 203 і 215, ч. 1 ст. 225 ЦК України просила визнати недійсним спірний заповіт. У судовому засіданні позивач цивільний позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач будучи неодноразово своєчасно та належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи у судове засідання не з'явилася. Про причини неявки суду не повідомила. Третя особа - [PERSON] не заперечував проти задоволення вимог позивача, яка доводиться йому рідною сестрою, посилаючись на те, що батько мав намір порівну поділити належне йому майно між ним, сестрою і відповідачем, яка була його дружиною і доглядала за ним останні десять років. Третя особа - сільська рада представника до суду не надіслали, але надали суду письмову заяву, в якій не визначили свою правову позицію щодо заявлених вимог, а справу просили розглянути за відсутності їх представника. Заслухавши пояснення позивача та її представника, третьої особи, покази свідків, дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, [INFO] у с. Бузьке Новоодеського району Миколаївської області помер - [PERSON] (а. с. - 44). Право на успадкування майна померлого за законом мали його дружина - [PERSON], тобто відповідач у справі, та його діти, донька - [PERSON] і син - [PERSON], відповідно позивач і третя особа у справі (а. с. - 45-50). У передбачений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк, а саме, 8 грудня 2009 р., позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті батька (а. с. - 38). В той же час, з підстав визначених ч. 3 ст. 1268 ЦК України відповідач [PERSON] звернулася 1 липня 2010 р. до цього ж приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, який в цей же день видав відповідачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що складається із земельної ділянки площею 13,22 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташована на території Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області (а. с. - 51, 52, 54, 56, 57, 61). Третя особа - [PERSON], який є сином спадкодавця із заявою про успадкування майна після смерті батька до нотаріуса не звертався. Отже спір між сторонами виник з приводу успадкування майна померлого відповідачем за заповітом, який позивач просить визнати недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Статтями 1235, 1236 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Він може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. 16 січня 2006 року [PERSON] склав заповіт, за яким на випадок своєї смерті зробив розпорядження, а саме, заповів дружині [PERSON] земельну ділянку площею 13,22 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташована на території Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, земельну ділянку розміром 0,19 га, призначену для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, а також мотоцикл МТ - 10-38, 1978 р. випуску (а. с. - 8, 57). Вказаний заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області [PERSON] За правилами ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем суду не надано жодного доказу, які би свідчили про те, що в момент здійснення заповіту [PERSON] з приводу наявної на той час хвороби не усвідомлював своїх дій та не керував ними. Так, судом з'ясовано, що спадкодавець не перебував на обліку у лікаря психіатра з приводу психічної хвороби. Дійсно у період з 27 грудня 2005 р. по 13 січня 2006 р. він знаходився на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні Новоодеської центральної районної лікарні Миколаївської області з діагнозом: церебральний атеросклероз з артеріальною гіпертензією, хронічна недостатність мозкового кровообігу III ступеню, а також гострим порушенням мозкового кровообігу, на момент доставки у лікарню, з лівосторонньою геміплегією, бульварним синдромом і дизартрією. У судовому засіданні свідок [PERSON], яка працює лікарем-невропатологом районної лікарні суду пояснила, що на день виписки з лікарні стан здоров'я [PERSON] значно покращився. Він впізнавав рідних і знайомих та розумів суть питань, що йому задають і відповідав на них кивком голови або словами так чи ні. Свідок [PERSON], яка на той час працювала лікарем терапевтом Бузької сімейної амбулаторії суду пояснила, що після виписки [PERSON] з лікарні у січні місяці 2006 р. вона його відвідувала. В нього був обмежений рух в кінцівках лівої руки і ноги, але він впізнавав її та дружину та говорив короткими фразами або відповідав на запитання кивком голови. Свідок [PERSON] суду пояснила, що 16 січня 2006 р., вона як секретар сільської ради у присутності свідків посвідчила заповіт у приміщенні житлового будинку спадкодавця, де прийшла за викликом його дружини. Мова [PERSON] була порушена, але він міг розмовляти і розумів її. Підтвердив намір укласти заповіт, в якому власноручно розписався. На час укладення заповіту і до дня смерті [PERSON] був психічно врівноваженою людиною і не мав проявів, що викликали сумнів у його психічному стані. Викладене підтверджується висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 23 травня 2014 р., з якого видно, що [PERSON] будь яким психічним захворюванням на протязі свого життя не страждав. Станом на 16 січня 2006 р. міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, а наявні у нього на той час неврологічні та сердечно-судинні захворювання не могли вплинути на його волевиявлення в момент складання заповіту (а. с. - 125). Таким чином, вимоги статей 1247, 1251, 1257 ЦК України щодо форми і змісту заповіту та волевиявлення заповідача секретарем сільської ради порушені не були. Крім того, як позивач ([PERSON]), так і третя особа ([PERSON]) суду пояснили, що уже в квітні місяці 2006 р. спілкувалися з батьком, стан здоров'я якого значно покращився. Між тим судом з'ясовано, що 19 квітня 2006 року і 15 серпня 2006 року [PERSON] уклав нотаріально посвідчені договори дарування, якими передав в дар дружині [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], а також земельну ділянку площею 0,19 га. що призначена для обслуговування цього житлового будинку, яка була зазначена у спірному заповіті ( а. с. - 19, 21). Викладене лише свідчить про те, що після укладення спірного заповіту [PERSON] не тільки не змінив свої наміри щодо його укладення, а й підтвердив свою волю вказаними договорами. Наведене свідчить про те, що позивач не довела той факт, що при складанні оспорюваного заповіту [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, а відтак, то й відсутні правові підстави щодо задоволення позовних вимог. Суд вважає безпідставними і не бере до уваги свідчення [PERSON] про те, що в травні місяці 2014 р. зі слів свідка укладеного заповіту [PERSON] їй стало відомо, що за [PERSON] розписалась у заповіті інший свідок [PERSON] рукою [PERSON] Так, незважаючи на сприяння судом всебічному і повному з'ясуванню обставин справи покази [PERSON] не були підтверджені позивачем належними та допустимими доказами, зокрема, допитом свідків заповіту, явку яких у судове засідання позивач не забезпечила.

Outcome: dismissed