Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

05.02.2019 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] поділ сумісно набутого майна подружжя: житлового будинку [ADDRESS], земельної ділянки площею 0,0803 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та прибудинкової території шляхом визнання за кожним права власності на Ѕ частку цього нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 06.10.1973 року по теперішній час перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від даного шлюбу неповнолітніх дітей не мають, в період шлюбу за спільні кошти було придбано вказаний житловий будинок на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 02.10.1987 року та отримано безоплатно в порядку приватизації вказану земельну ділянку, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серія [NUMBER] виданого 19.08.2008 року. Посилаючись на те, що частки в майні подружжя є рівними, позивач просив об'єкти спільної сумісної власності сторін поділити і визнати за ними право власності по Ѕ частці цього нерухомого майна. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав позовні вимоги. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, відзиву на позовну заяву не надав. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно ст. 12 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України). Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, згідно ст.81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що сторони 06.10.1973 року по теперішній час перебувають у зареєстрованому шлюбі, від даного шлюбу неповнолітніх дітей не мають, в період шлюбу за спільні кошти було придбано житловий будинок [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 02.10.1987 року та отримано безоплатно в порядку приватизації земельну ділянку площею 0,0803 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та прибудинкової території, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серія [NUMBER] виданого 19.08.2008 року. Право власності не нерухоме майно зареєстровано на ім'я відповідача [PERSON] Згідно ст. 22 КпШС Української РСР 1970 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном і відповідно до статті 28 цього Кодексу у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. З урахуванням викладеного, суд вважає встановленим на підставі законодавства, що діяло на час набуття права власності, застосувавши норми Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР 1970 року, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя - сторін по справі, частки кожного з них в спільному майні подружжя є рівними. Згідно ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на житловий будинок, що перебуває у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності земельною ділянкою, на якій він розташований. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку, або її частину, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення. Це саме положення, передбачено ст. 377 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а саме з відповідача підлягають стягненню витрати пов'язані з сплатою судового збору 945 грн., витрати пов'язані з залученням спеціаліста по оцінці майна - 1000 грн., витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги - 1500 грн., а всього 1722 грн. (1/2 від 3445 грн.)

Outcome: approved