Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

04 лютого 2013 року між позивачем, [PERSON], та відповідачем, [PERSON], було укладено договір позики, за яким відповідач взяв у позивача в борг три тисячі доларів США під десять процентів та зобов'язався повернути борг 04 жовтня 2013 року, зо підтверджується розпискою відповідача від 04.02.2013. 22.10.2013 відповідач повернув позивачу 3 400,00 доларів США, що підтверджується розпискою позивача від 22.10.2013. Факт укладання зазначеного договору позики, а також факт повернення відповідачем позивачу суми в розмірі 3 400,00 доларів США сторонами визнається. Спір між сторонами виник з приводу розміру процентів, передбаченого у розписці відповідача від 04.02.2013, а саме позивач вважає, що надав гроші у позику під 10% щомісячно, а відповідач зазначає, що взяв у позивача гроші в позику під 10% від суми позики за весь час користування позикою. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Стосовно вимог про тлумачення змісту правочину суд зазначає наступне. За правилами ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін (ч. 3 ст. 213 ЦК України). Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. За такими ж правилами здійснюється тлумачення умов договору (ч. 1 ст. 637 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною першою ст. 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір встановлюється на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками (ч. 2 ст. 1048 ЦК України). Виходячи з аналізу наведених норм ЦК України, чинним законодавством передбачено право позикодавця на отримання процентів за договором позики, розмір і порядок одержання яких має бути передбачений у договорі (розписці). Якщо у розписці не визначено розміру та/або порядку одержання процентів, їх розмір встановлюється на рівні облікової ставки НБУ, а проценти мають виплачуватися щомісяця до дня повернення позики, крім випадків, коли договір позики відноситься до безпроцентних, згідно з ч. 2 ст. 1048 ЦК України. Тлумачення змісту правочину передбачає роз'яснення його змісту. Разом з цим, тлумачення правочину не може змінювати його умови. Для укладеного між сторонами договору позики законом передбачено обов'язкову письмову форму, оскільки його сума більше ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Виходячи з наведеного, показання свідка [PERSON], який зазначив, що під час укладання договору сторони домовлялись про сплату 10 % від суми позики щомісячно, а також показання свідка [PERSON], дружини відповідача, яка спростовувала показання [PERSON], суд не бере до уваги як неналежні докази. З цих же підстав судом не приймаються в якості доказу укладення між сторонами договору позики з умовою сплати 10 % від суми позики щомісячно документи щодо розгляду звернення [PERSON] на дії [PERSON], а саме висновок про результати розгляду звернення громадянина від 26.11.2013 № 1119. Заявляючи вимогу про тлумачення змісту правочину, розписки відповідача від 04.02.2013, позивач фактично оспорює частину цього правочину, а саме визначений у ньому розмір процентів, оскільки стверджує, що фраза «під десять процентів» означає сплату позичальником щомісячно 10 процентів від суми позики. Проте, така позиція позивача по справі суперечить закріпленому у ст. 627 ЦК України принципу свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ч. 1 ст. 628 ЦК України). При цьому, сам позивач у позовній заяві зазначає про те, що у розписці не вказано про щомісячну сплату процентів позичальником. Таким чином, розмір процентів, що передбачений у письмовому договорі позики, не підлягає розширеному тлумаченню і може розумітися лише буквально. Отже, не зазначення у розписці виду процентів (річні, місячні тощо), зумовлює буквальне розуміння їх розміру. Оскільки, за змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України, проценти у договорі позики визначаються від суми позики, то зазначений у розписці відповідача розмір процентів «під десять процентів» слід розуміти так, що позикодавець, [PERSON], має право на одержання від позичальника, [PERSON], десяти процентів від суми позики за весь час користування позикою, а саме з 04.02.2013 року по 04.10.2013 року, а щомісячний розмір процентів становить 1,25 процента від суми позики. З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням процентів за весь час користування коштами, індексу інфляції за час користування коштами та час прострочення їх повернення, а також трьох процентів річних від простроченої суми не підлягають задоволенню, оскільки обставини, якими позивач обґрунтовував ці вимоги не знайшли свого підтвердження за результатами розгляду справи. Так, відповідач, повернувши позивачу 22.10.2013 суму боргу та проценти в загальній сумі 3 400,00 доларів США, виконав вимоги договору позики щодо сплати суми позики в розмірі 3 000,00 доларів США (23 979,00 грн. відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 22.10.2013), 10 процентів від суми позики - 300,00 доларів США (2 397,90 грн. відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 22.10.2013). Щодо сплати відповідачем додатково суми в розмірі 100,00 доларів США, суд зазначає, що ця сума, яка відповідно до офіційного курсу НБУ на 22.10.2013 становить 799,30 грн., перевищує суму, яку він мав би сплатити позивачу за прострочення повернення позики на 17 днів, а саме: - розмір процентів за 1 день користування позикою, виходячи з 10 процентів від суми позики за період з 04.02.2013 по 04.10.2013 (242 дні), становить 10 % / 242 дні = 0,04 %. Розмір процентів за 17 днів становить: 0,04%*17 = 0,7%. Таким чином, сума процентів за 17 днів становить 23 979,00 грн.*0,7 % = 167,85 грн. Вимоги про стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних втрат є необґрунтованими, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, визначення в договорі грошових зобов'язань у іноземній валюті унеможливлює урахування розрахованого Державною службою статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті. Стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми грошового зобов'язання можливе, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Таким чином, оскільки сума зобов'язання у розписці від 04.02.2013 визначена сторонами в іноземній валюті, доларах США, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Також, не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних за час прострочення, які заявлені одночасно з вимогою про стягнення визначених договором 10 % за той самий період. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. До позовної заяви додано квитанції від 29.05.2014 № 6650.155.1 та від 01.07.2014 № 8, якими підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 446,05 грн. та 243,60 грн. відповідно, отже, враховуючи часткове задоволення позову, в частині вимог про тлумачення змісту правочину, сума судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 243,60 грн. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial