Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

05.12.2018 року [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, в обґрунтування якого вказує, що 02.05.2018 року він звільнився за власним бажанням з посади директора з охорони праці ПАТ «Запоріжжяобленерго». На день звільнення у відповідача була наявна перед ним заборгованість у вигляді нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 236498,75 грн. Йому було відмовлено у виплаті належних йому коштів у звязку із відсутністю коштів на рахунках підприємства. Вказану суму було стягнуто судовим наказом від 27.07.2018 року, але за заявою відповідача по справі судовий наказ було скасовано, тому він звернувся із даним позовом до суду. 30.11.2018 року на його картковий рахунок було перераховано заробітну плату в сумі 203895,71 грн., сума що залишилась до виплати складає 32603,04 грн. У звязку із тим, що розрахунок із ним повністю не проведено, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає станом на 05.12.2018 року 368365,92 грн. Просить суд стягнути на свою користь заборгованість із заробітної плати в розмірі 32603,04 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає станом на 05.12.2018 року 368365,92 грн. 10.12.2018 року ухвалою судді було відкрито загальне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 08.01.2019 року відповідач направив суду відзив на позовну заяву (а.с. 28), в якому заперечує проти позовних вимог внаслідок відсутності його вини в затримці розрахунку, оскільки 60% статутного капіталу ПАТ «Запоріжжобленерго», яке є постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, належить державі. Крім відрахувань коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії, було встановлено суми додаткових щодобових відрахувань коштів з поточних рахунків ПАТ «Запоріжжобленерго». Ці відрахування позбавляють відповідача всього прибутку від господарської діяльності з липня 2017 року. Це позбавило можливості відповідача вчасно виконувати зобовязання із виплати заробітної плати, що свідчить про відсутність вини відповідача за затримку розрахунку по заробітній платі. 23.01.2019 року представник позивача адвокат [PERSON] подала до суду заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 47-49), в якій збільшено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні до 465436,82 грн., збільшено період розрахунку до 22.01.2019 року. 30.01.2019 року представник ПАТ «Запоріжжяобленерго» подав до суду доповнення до відзиву (а.с. 55), в якому вказав, що 29.01.2019 року було повністю погашено заборгованість по заробітній платі перед [PERSON], надано в підтвердження квитанцію на суму 32603,04 грн. Просив суд застосувати принцип пропорційності та співмірності та зменшити суму, належну за час затримки розрахунку при звільненні. В судовому засіданні 30.01.2019 року представником ПАТ «Запоріжжяобленерго» було заявлено клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 30.01.2019 року в задоволенні клопотання було відмовлено. 11.02.2019 року представник [PERSON] адвокат [PERSON] подала відповідь на відзив (а.с. 71-75), в якому вказує, що зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставним. Вважає, що середній заробіток має бути виплачений за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який був проведений 29.01.2019 року. 04.03.2019 року представником ПАТ «Запоріжжяобленерго» було подано заперечення проти відповіді на відзив(а.с.81-82), в якому вказав, що [PERSON] з вимогами про сплату належних йому до виплати сум до відповідача не звертався. Просив у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позові та письмових заявах по суті справи, просила позов задовольнити, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.05.2018 року по 29.01.2019 року. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечив, просив суд відмовити в його задоволенні. Дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи представників сторін, суд встановив такі факти та відповідні правовідносини, прийшовши до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON], у період з 04 січня 2000 року по 02 травня 2018 знаходився в трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго», що підтверджується записами трудової книжки (а.с. 8-13). 02 травня 2019 року [PERSON] був звільнений за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України згідно наказу №1790-к про припинення трудового договору від 27.04.2018 року (а.с. 14). За період знаходження Позивача у трудових відносинах з Відповідачем, йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 236498,75 грн., що підтверджується наданою Публічним акціонерним товариством «Запоріжжяобленерго» довідкою про невиплачену заробітну плату №1478 від 06.11.2018 року (а.с. 15), а також повідомленням про нараховану суму, належну працівнику при звільненні від 02.05.2018 року (а.с. 16). Судовим наказом Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27.07.2018 року було стягнуто на користь [PERSON] з ПАТ «Запоріжжобленерго» нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 236498,75 грн. Ухвалою судді від 20.08.2018 року судовий наказ скасовано за заявою представника ПАТ «Запоріжжобленерго» (а.с. 18). 30.11.2018 року [PERSON] було перераховано частину заробітної плати в сумі 203895,71 грн., що визнається представниками сторін в їх письмових поясненнях. 29.01.2019 року згідно платіжного доручення №2979 позивачу було перераховано від ПАТ «Запоріжжобленерго» залишок заборгованості по заробітній платі в сумі 32603,04 грн. (а.с. 56). Представниками сторін по справі не заперечується факт того, що 29.01.2019 року із [PERSON] було проведено повний розрахунок по заробітній платі. Представник позивача адвокат [PERSON] просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.05.2018 по 29.01.2019 року. Згідно статей 116,117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.\~В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За положеннями ст.\~27 Закону України «Про оплату праці», п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року\~, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно довідки про середній заробіток від 06.11.2018 року, виданої ПАТ «Запоріжжяобленерго», дохід для розрахунку середньоденного заробітку [PERSON] за березень 2018 року склав 38244,42 грн., за квітень 2018 року 38596,91 грн. Середньоденний дохід 2423,46 грн. Затримка розрахунку про звільненні з 02.05.2018 по 29.01.2019 року складає 188 робочих дня. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 2423,46 грн. х 188 робочих днів = 455\~610 гривень 48 копійок. Представник відповідача розмір даного розрахунку не заперечував, свого розрахунку суду не надав. Доводи представника відповідача ґрунтуються на відсутності коштів у ПАТ «Запоріжжобленерго» для виплати заробітної плати, і як наслідок відсутності умислу за затримку розрахунку при звільненні. Суд не погоджується з цим з огляду на таке. Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та\~інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Крім того, судом не приймається посилання представника відповідача на необхідність зменшення суми відшкодування з урахуванням принципів пропорційності та співмірності. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача посилається на положення абз. 2 ст.117 КЗпП щодо визначення розміру відшкодування за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору. Проте, норми абзацу 2 даної статті підлягають застосуванню у разі наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум. Як було встановлено в судовому засіданні, спір щодо розміру належних [PERSON] до виплати сум відсутній. Позовні вимоги в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, задоволенню не підлягають у звязку з повним погашенням заборгованості по заробітній платі. Таким чином, проаналізувавши позовні вимоги, суд дійшов висновку, що вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обґрунтовані, підтверджуються дослідженими доказами, а тому підлягають задоволенню. Згідно положень ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial