Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

07.08.2013 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, про виселення з квартири та зняття з реєстрації місця проживання. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси про визнання права власності за заповітом від 23.04.2013 року (справа 520/1451/13-ц) [PERSON] є власником житлового приміщення - квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Рішення про визнання права власності за заповітом зареєстровано в Державному речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.07,2013 року. Згідно картки прописки виданої КП «ЖКС» Чорноморський» від 29.07.2013 року у квартирі за адресою: [ADDRESS] є зареєстрованими га проживають відповідачі по справі, а сааме: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Відповідачі добровільно не виселяються, не знімаються з реєстраційного обліку, комунальні платежі не сплачують, безпідставно мешкають в квартирі позивачки, залишаються зареєстрованими в квартирі в якій не встановлено їх право на володіння, розпорядження чи користування, чим створили [PERSON] обмеження можливості в повному обсязі реалізовувати своє право власності відповідно до закону, за своєю волею, на власний розсуд. Позивачка у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, відповідно до якої просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, розглядати справу за її відсутності. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про судове засідання були повідомлені належним чином. Представник третьої особи Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області у судове засідання не з'явився, просив розглядати справу за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами є цивільно-правовими та врегульовані нормами ЦК України (в ред.2003 року) та Житловим кодексом України. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення Київського районного суду міста Одеси від 23.04.2013 року [PERSON] є власником житлового приміщення - квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] по справі до моменту визнання за позивачкою права власності був зареєстрований в спірній квартирі на підставі договору піднайму з колишньою власницею квартири - [PERSON], яка померла [INFO]. Відповідачка [PERSON] була зареєстрована у квартирі з 18.07.2008 року на підставі договору довічного утримання від 14.07.2000 року, укладеного з [PERSON] Однак, в 2008 році колишня власниця квартири [PERSON], звернулась до Київського районного суду (справа № 1512/2-979/11) з позовом, про розірвання договору довічного утримання від 14.07.2000 року, у зв'язку з невиконанням умов договору довічного утримання відповідачкою [PERSON] В свою чергу відповідачка [PERSON], звернулась із зустрічним позовом про визнання заповіту недійсним, за яким в 2008 році [PERSON], заповідала - [PERSON] все своє майно, яке їй належить. Під час розгляду справи про розірвання договору довічного утримання [INFO] померла [PERSON], і позивачка як спадкоємець прав і обов'язків виступила позивачем у справі як правонаступниця за заповітом. 06 квітня 2012 року (справа № 1512/2-979/11) Київським районним судом міста Одеси ухвалено рішення, яким позовні вимоги позивачки були задоволені, договір довічного утримання від 14.07.2000 року розірвано, право власності визнано за [PERSON], а в зустрічному позові про визнання заповіту недійсним відмовлено повністю. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.10.2012 року та Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справах від 22.05.2013 року, рішення суду залишено без змін. В подальшому, в зв'язку з тим, що у [PERSON] були відсутні документи на квартиру та вона не могла отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, вона звернулась до суду із позовом про визнання права власності за заповітом. За результатами розгляду справи рішенням Київського районного суду міста Одеси про визнання права власності за заповітом від 23.04.2013 року справа № 520/1451/13-п, за [PERSON] визнано право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Жоден із відповідачів не є членом сім'ї чи родичем позивачки. Жодних цивільно-правових договорів (оренди, найму, та будь-яких інших) стосовно проживання відповідачів у квартирі [PERSON] не існує. Відповідачі проживають в квартирі без законних для того підстав та без згоди позивачки, добровільно не виселяються та не знімаються з реєстрації. Будь-яких усних домовленостей між відповідачами та позивачкою стосовно їх проживання у квартирі також не існує. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також ч.1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Наявність у реєстрації [PERSON], [PERSON] в квартирі, яка належить позивачці призводить до порушення її права власності, яке підлягає судовому захисту. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як передбачено ст. 7 цього ж Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. При викладених обставинах, суд доходить до висновку, що позовні вимоги позивачки є обґрунтованими і підлягають задоволенню. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved