Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

06.01.2021 в суд подано зазначену позовну заяву з таким обґрунтуванням вимог. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.11.2012 по листопад 2017 року. Від шлюбу у сторін народжено двоє дітей: [PERSON] - [INFO] , [PERSON] - [INFO] , сторони розірвали шлюб згідно з рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20.11.2017 (справа № 302/835/17). Цим же рішенням суду ухвалено стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей в розмірі твердої грошової суми по 1000 гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з 02.10.2017 і до досягнення кожною дитиною повноліття. Позивачка виїхала проживати з дітьми в місто Ужгород. З липня 2017 року відповідач не бере участі у вихованні дітей, не цікавиться їх життям, здоров`ям, в добровільному порядку не платить аліменти і такі стягуються примусово через орган державної виконавчої служби. Відповідач перебуває на заробітках за кордоном, не дає дозволу на виїзд дітей за кордон, не вживає заходів для належного здобуття освіти дітьми. Діти відвідують гуртки, спортивні секції, відвідують навчальний заклад з поглибленим вивченням англійської мови «Пролісок». Натомість це навчання є платним і позивач щомісячно перераховує з 2018 року від 600 до 800 гривень на кожну дитину в навчальний заклад. Окрім цього, діти в 2018-2020 р.р. займаються карате в Закарпатській обласній федерації «Шидокан Карате». Позивач також оплачує додаткове навчання за ІТ-курси в сумі 8100 гривень. Позивач особисто забезпечує навчання зазначених дітей і відвідує навчальні заклади, вживає заходів по оздоровленню дітей і їх медичному періодичному догляду. Позивач також використовує допомогу дідуся і бабусі дітей (батьків позивача). Позивач вважає, відповідач не має інших утриманців, постійно працює за кордоном, а тому має можливість за своїм майновим станом утримувати дітей в більшому розмірі аліментів, тобто по 10000 гривень на кожну дитину. З викладених підстав, а також з покликанням на те, що відповідач не контактує з дітьми і не займається їх вихованням протягом тривалого часу, позивач заявила вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав, не зважаючи на те, що орган опіки і піклування відмовив у наданні позитивного висновку з цього приводу, який оскаржується позивачем в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області (рішення не ухвалено). В справі винесено такі процесуальні рішення : - Згідно ухвали судді від 02.02.2021 прийнято позовні заяви до розгляду, відкрито провадження в справі та об`єднано справи в одне цивільне позовне провадження; - Згідно з ухвалою суду від 14.05.2021 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Рішко С.І. про зупинення провадження в справі; - Згідно ухвали суду від 14.04.2021 закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Процесуальна позиція сторони відповідача. У відзиві на позовні заяви і запереченнях на відповідь представник відповідача позовні вимоги про позбавлення батьківських прав заперечив повністю і пояснив, що відповідач не ухиляється від виконання батьківських обов`язків і на час розгляду справи перебуває за кордоном України у зв`язку з роботою, оформлення документів на постійну працю. Також відповідач, починаючи з 2020 року не зміг прибути в Україну по причині запровадження карантинних правил з приводу Covid 19 в країнах Європейського Союзу і в Україні, зокрема. Представник відповідача також акцентує увагу суду на тому, що позивачка чинить перешкоди для належного здійснення батьківських обов`язків відповідачем: інколи забороняла зустрічі дітей з батьком, спілкування по мобільному зв`язку. Натомість батько дітей не має шкідливих звичок, не вчиняє правопорушень. Відповідач раніше за згодою позивача бачився з дітьми особисто, брав їх на екскурсію, а тому діти до нього добре ставляться. Орган опіки і піклування за місцем проживання дітей (служба в справах дітей Ужгородської міської ради) відмовив позивачу в надані позитивного висновку щодо позбавлення батьківства відповідача. Представник відповідача частково визнав позовні вимоги щодо збільшення розміру аліментів на утримання дітей, а саме заявив, що відповідач згідний сплачувати щомісячно аліменти в сумі по 2000 грн на кожну дитину (в два рази більше від визначеного раніше судом розміру) Просить узяти до уваги, що відповідач не має заборгованості в сплаті аліментів, які регулярно надсилаються мамою відповідача для сторони позивача. Представник відповідача також повідомив в судовому засіданні, що позивач має аналогічний обов`язок щодо утримання дітей і не подала доказів про місце праці та свої доходи, однак вимагає надмірний і непосильний розмір аліментів на кожну дитину. Оцінивши зміст позовних вимог, подані в справу докази, пояснення особисті в судовому засіданні позивачки, доводи представників сторін, суд дійшов такого висновку. Встановлені судом обставини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з листопада 2012 по листопад 2017. Сторони розірвали шлюб у судовому порядку на підставі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20.11.2017 (справа № 302/835/17). Згідно зазначеного рішення суду відповідач зобов`язаний сплачувати на користь позивача аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] - [INFO] , сина [PERSON] - [INFO] , в розмірі твердої грошової суми по 1000 гривень щомісячно на кожну дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач сплачує аліменти регулярно і не має заборгованості. Неповнолітні діти мешкають разом з позивачкою в місті Ужгороді. Відповідач має зареєстроване місце проживання в смт Міжгір`ї. Відповідач на час розгляду справи перебуває за кордоном України (Республіка Чехія). Ці обставини підтверджені актами цивільного стану, змістом судового рішення, довідками, актами. Сторони не надали суду підтвердження про фактичне і зареєстроване місце праці та свої доходи. Позивачка і представник відповідача повідомили суду про те, що орієнтовно в середньому позивач і відповідач заробляє фактично біля 10000 гривень щомісячно. Позивачка категорично пропозицію і вимогу суду забезпечити явку в судове засідання дітей для з`ясування їх думки щодо вирішення спору про позбавлення батьківських прав батька заперечила, що зафіксовано в судових засіданнях. Згідно з висновком органу опіки і піклування виконкому Ужгорордської міської ради визнано недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , 1985 р.н., стосовно малолітніх [PERSON] , 2013 р.н., [PERSON] , 2014 р.н. Щодо позовних вимог про позбавлення батьківських прав. Статтею 164 ч.1 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позивачка покликається на застосування судом положень, передбачених п.2 ч.1 статті 164 СК України. Суд вважає, що встановлені обставини не дають підстав застосувати в справі зазначену норму сімейного законодавства. Доводи сторони позивача і подані докази не є достатніми для позбавлення батьківства відповідача. По перше, орган опіки і піклування висловився проти задоволення цих позовних вимог. Цей орган встановив, що батько дітей характеризується тільки позитивно і визнав, що перебування батька дітей за кордоном і відсутність певного періоду його контактів з дітьми, викликано поважними причинами (пандемією короновірусу). Цей же орган зазначив у висновку, що батько категорично заперечив не виконання ним батьківських обов`язків і скаржився до служби в справах дітей на перешкоди, які чиняться інколи мамою дітей щодо спілкування батька з дітьми. Натомість в разі дозволу матері він спілкується з дітьми в телефонному режимі, а також відвідує їх в присутності матері. Зазначений орган опіки і піклування також взяв до уваги аналогічний висновок комісії з питань захисту прав дитини Міжгірської районної державної адміністрації № -1-42/833 від 23.09.2020. Суд вважає, що висновки спеціальних державних органів і служб про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітніх дітей є правильними. Адже тимчасова відсутність батька і обмежені контакти в спілкуванні та недостатня участь його у вихованні дітей викликані поважними причинами. Суд відхиляє доводи сторони позивача, що батько допускав відмову в наданні дозволу на виїзд дітей за кордон на відпочинок з мамою та батьками мами дітей. В справі є підтвердження, що раніше такий дозвіл батько дітей надавав. Натомість у відповідача наразі є труднощі щодо належного оформлення письмової згоди на виїзд дітей за кордон з огляду на його тимчасову відсутність в Україні. Окрім цього, позивачка вправі отримати такий дозвіл за рішенням суду без ініціювання з цього приводу позбавлення батьківських прав відповідача. Не заслуговують на увагу і покликання сторони позивача на те, що відповідач неналежно і не достатньо утримує дітей. Адже стороною позивача з цього приводу ініційовано позовні вимоги щодо збільшення розміру аліментів на утримання дітей, які є предметом розгляду в цій справі. Зазначена обставина не передбачена статтею 164 ч.1 СК України як самостійна підстава для позбавлення батька чи матері батьківства (материнства). Стороною відповідача подано в справу докази про те, що батько навідував дітей, зустрічався з ними особисто, організовував екскурсії спільно з дітьми. Це підтверджено відповідними світлинами батька і дітей і визнано в судовому засіданні позивачкою. Статтею 171 СК України передбачено: - дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї; - дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном; Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Позивачка заперечила заслуховування думки дітей в судовому засіданні з покликанням на недопущення травмування їх психологічно. Однак таке твердження є надуманим. Діти досягли семи і восьми - річного віку. Особисто в цьому віці вони можуть висловити свою думку для правильного вирішення судом спору між батьками. Позивачка також категорично відхилила пропозицію суду опитати дітей в її присутності, з участю представника служби в справах дітей, психолога. Позивачка не прибула на спеціально призначене судом судове засідання для цілей з`ясування думки дітей з розглядуваного судом питання, яке ініційовано позивачкою. Отже, така поведінка сторони позивача не є добросовісною і належною в повній мірі відповідно до положень статті 43 ч.2 пункти 2, 6, 7 ЦПК України, які вимагають від учасників цивільного провадження сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню істини в справі, виконувати процесуальні обов`язки, визначені законом і судом. Статтею 44 ч.1 ЦПК України передбачено обов`язок учасника справи добросовісно користуватися процесуальними правами. З огляду на викладене, суд дійшов переконання, що сторона позивача не довела належними і достатніми доказами зазначені позовні вимоги, а сторона відповідача послідовними запереченнями та обґрунтуваннями і поданими доказами спростували ці вимоги. Щодо позовних вимог про збільшення розміру аліментів. Суд вважає, що зазначені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке обґрунтування цього висновку суду. Стаття 182 СК України передбачає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно з ч.1 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Статтею 185 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Із змісту позовних вимог видно, що раніше визначений розмір аліментів на кожну дитину є недостатнім для їх утримання. Окрім цього, позивачка в контексті вимог про збільшення розміру аліментів ставить питання участі відповідача у додаткових витратах на дітей, пов`язаних з розвитком їх здібностей, зокрема для спортивного розвитку. Відповідач в особі уповноваженого представника ці позовні вимоги визнав частково у межах розміру 2000 гривень щомісячно на кожну дитину. Натомість позивачка просить визначити такий розмір в сумі, що в п`ять разів перевищує зазначену суму і в десять разів перевищує раніше визначений розмір аліментів за рішенням суду. Законом «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 01.07.2021 по 30.11.2021 в сумі 2510 грн, а з 01.12.2021 по 31.12.2021 - 2618 грн. Отже, раніше визначений рішенням суду розмір аліментів на одну дитину в сумі 1000 грн фактично є меншим, ніж 50% визначеного законом прожиткового мінімуму. Тому є підстави для збільшення розміру аліментів і застосування положень статті 192 СК України, яка передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд констатує, що станом на час розгляду справи об`єктивно зросли витрати на утримання дітей, бо вони досягли віку старше 6 років кожен з часу первісного визначення розміру аліментів. Окрім цього, після спливу чотирьох років зросли прожиткові мінімуми стосовно всіх категорій населення в Україні, в тому числі й стосовно дітей з урахуванням також інфляційних процесів, подорожчання продуктів харчування, комунальних послуг тощо. Однак при визначенні розміру аліментів суд зобов`язаний врахувати положення статті 182 СК України. Зокрема, і матеріальне становище платника аліментів, а також матеріальне становище іншого батька (матері), тобто доходи батьків, які зобов`язані утримувати своїх дітей, згідно з приписом статті 180 СК України, - до досягнення ними повноліття. Суд зважає на те, що сторони не надали належних і достовірних доказів про свої доходи і обмежились усним повідомленням суду про те, що такі доходи в середньому становлять 10000 гривень на місяць для позивача і відповідача. В справу також відповідачем не надано відомостей про видатки і не подано доказів позивачем про видатки відповідача. Натомість позивачка пояснила свої видатки на утримання дітей з наданням обґрунтування і представленням доказів про витрати тим, що їй ці витрати компенсують батьки. Відповідач та його представник не надали жодного належного доказу про те, яким чином утримує відповідач своє перебування за кордоном: чи має він офіційні підтвердження про працю за місцем перебування, чи, навпаки, перебуває за кордоном на відпочинку, лікуванні тощо. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне присудити до стягнення з відповідача щомісячно аліменти на утримання кожної дитини в розмірі 3500 гривень щомісячно. Ця сума, на думку суду є достатньою для утримання дітей, з урахуванням того, що й позивачка має обов`язок нести витрати на їх утримання в такій же мірі. Зазначений розмір аліментів незначно перевищує рекомендований законом мінімальний розмір на одну дитину (стаття 182 ч.2 абзац 3 СК України). Натомість суд вважає, що відповідач, перебуваючи і працюючи за кордоном України, спроможний надати таке утримання своїм дітям, бо він є молодого працездатного віку, не має інших утриманців і не хворіє. Суд вважає, що доводи позивачки про необхідність розвитку здібностей дітей і збільшення для цього витрат на їх утримання до суми 20000 гривень щомісячно не доведені достатніми і належними доказами про наявність саме таких витрат. Судові витрати у виді судового збору за позовними вимогами, які частково задоволені, слід покласти на відповідача із стягненням у користь держави в сумі 908 грн. Ці витрати позивачка за пільгою , передбаченою в статті 5 закону «Про судовий збір» не оплачувала за подання позовів. Інших витрат до стягнення за цим рішенням не має, бо сторона позивача заявила в судових дебатах про те, що витрати на правничу допомогу будуть подані у порядку і в строки, передбачені ЦПК України, оскільки до позовних заяв подано орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу, це питання слід вирішити згідно з положеннями ч.8 статті 141 ЦПК України в окремому порядку у разі надходження відповідної заяви з наданням підтверджень.

Outcome: partial