Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

05.09.2019 р. представник позивачки звернувся у суд з даним позовом, у якому просить: розірвати шлюб між сторонами, що укладений 04.11.2006 р., та стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/2 частини його заробітку (доходу) щомісячно. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що спільне життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння, сімейні відносини не підтримують, сім`я існує лише формально. Крім цього ствердив, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, добровільно коштів на утримання дітей не надає, відтактягар матеріального утримання дітей лежить на позивачці. Ухвалою від 12.09.2019 р. судом було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 24.01.2020 року підготовче провадження було закрито, справа призначалась до судового розгляду по суті на 31.03.2020 року. 31.03.2020 р. будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи у судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивачки подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності не подавав, про причини неявки не повідомив. При цьому, відповідачем було подано відзив на позовну заяву в якому останній позовні вимоги визнав частково, та не заперечив щодо стягнення з нього аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини з усіх його доходів. З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ч. 3 ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України здійснив судовий розгляд справи на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до такого висновку. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 04.11.2006 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 04.11.2006 р. відділом РАЦС Червоноградського МУЮ Львівської області. Від спільного подружнього життя у сторін є двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження серії [NUMBER] від 17.05.2014 р. та серії [NUMBER] від 11.08.2018 р.. Судом встановлено, що сімейне життя в сторін не склалося, вони шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, відповідач щодо розірвання шлюбу не заперечив. При таких обставинах суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання сторін та збереження їх сім`ї є неможливе та суперечитиме моральним засадам суспільства, відтак шлюб між ними слід розірвати. Окрім цього, зі змісту позовної заяви вбачається, що тягар матеріального утримання дітей лежить на позивачці, відповідач відповідних коштів для цього добровільно не надає. Згідно із ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бутименшим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виходячи з принципів розумності та справедливості, враховуючи обставини, що мають істотне значення, якими в даному випадку суд вважає інтереси та потреби неповнолітніх дітей, беручи до уваги позицію відповідача щодо готовності сплачувати аліменти, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є частково обґрунтованими. Поряд з цим, заявлений до стягнення розмір аліментів суд вважає необґрунтованим. Виходячи із засад справедливості й розумності, суд вважає, що адекватним і достатнім буде розмір аліментів у виді 1/3 частини щомісячного доходу відповідача. Враховуючи викладене, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню у користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн. від якого позивачка була звільнена при подачі позову, сплачений позивачкою судовий збір у сумі 768,40 грн. підлягає стягненню з відповідача у користь позивачки.

Outcome: partial