Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

05.06.2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про позбавлення відповідачів батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.08.2005 року у її доньки [PERSON] , котра з 16.04.2005 року перебувала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , народилась дитина - [PERSON] . Ця неповнолітня особа є відповідно онукою позивача. Після того, як дитина досягла 1-річного віку, відповідачі фактично припинили шлюбні відносини, хоча реєстрацію розірвання шлюбу дотепер не здійснили. [PERSON] з того часу не підтримував зв`язків з дитиною, не брав участі у її житті. З 2008 року, відколи онука позивача страждала на тяжку хворобу, відповідач [PERSON] також відсторонилась від участі у житті та вихованні дитини, залишила доньку на утримання [PERSON] .. [PERSON] часто залишає домівку, йде з дому в невідомому напрямку, зловживає спиртними напоями, мешкає з різними чоловіками, залишає доньку фактично без догляду. З 2008 року і до теперішнього часу відповідальність за виховання та утримання дитини взяла на себе [PERSON] , її бабуся. Онука мешкає з нею за адресою: [ADDRESS] . З онукою у позивача склалися дружні, теплі, довірчі відносини. За весь період часу, який дитина проживає з позивачем, обидва відповідачі самоусунулись від виховання своєї доньки, не відвідують дитину, не цікавляться її станом здоров`я, успіхами у навчанні. Позивач вважає, що відповідачі свідомо і умисно ухиляються від участі у вихованні своєї дитини. Натомість [PERSON] забезпечує дитину житлом, допомагає їй здобувати повну загальну середню освіту, піклується про стан здоров`я дитини та своєчасність медичних оглядів. З огляду на це, [PERSON] просить позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] стосовно неповнолітньої дитини. Також позивач вважає за необхідне стягувати з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з часу звернення до суду з позовом і до повноліття дитини. Питання про стягнення аліментів з батька дитини - відповідача [PERSON] було вирішено у рішенні Краснолиманського міського суду Донецької області від 19.02.2007 року у справі № 2-204-07 на користь матері дитини - [PERSON] , заборгованість зі сплати аліментів батьком дитини станом на 30.04.2019 року складає 28998,57 грн., аліменти на банківську картку фактично отримує сама позивач, кошти використовує за призначенням. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та навела доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи судом, для участі в судовому засіданні не прибула, заперечень проти позову не висунула, надала до суду заяву від 02.08.2019 року (а.с.71), в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, просила задовольнити позов [PERSON] в повному обсязі, розгляд справи надалі здійснювати без її участі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення вимог позивача [PERSON] до нього. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що неповнолітня дитина мешкає разом з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , перебуває на утриманні своєї бабусі, представники органу опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області проводили огляд умов проживання дитини, вважають такі умови цілком задовільними, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення обох відповідачів батьківських прав щодо [PERSON] , [INFO] .. Вислухавши думку присутніх учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] , [INFO] , народилась у м. Слов`янську Донецької області, є громадянкою України, внесена до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, з 14.05.1999 року має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а. с. 11-12,15). Позивач мала дошлюбне прізвище [PERSON] , після укладення шлюбів змінювала прізвище на [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 15-20). Позивач має вищу освіту технічного спрямування (а.с. 35), працевлаштована, отримує регулярний дохід у виді заробітної плати (а.с. 23,25), позитивно характеризується за місцем роботи та територіальною громадою за місце проживання (а.с.24,27), має задовільний стан здоров`я (а.с.38). [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка (а.с.32-34). До складу сім`ї позивача входять донька [PERSON] , [INFO] , та онука [PERSON] , [INFO] (а.с.26). Відповідач [PERSON] , [INFO] , народилась у м. Слов`янську Донецької області, є громадянкою України, з 27.02.2003 року має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Відповідач мала дошлюбне прізвище [PERSON] , є рідною донькою позивача, що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 15.10.1986 року відділом ЗАГС Словянського міськвиконкому (а.с.17). З наданих [PERSON] копій документів вбачається, що відповідач є рідною донькою позивача у справі. [PERSON] негативно характеризується за місцем проживання територіальною громадою (а.с.29), вироком Краснолиманського міського суду донецької області від 24.03.2015 року у справі № 236/758/15-к засуджувалась за скоєння умисного злочину проти власності (а.с.50-51 ). Відповідач [PERSON] , [INFO] , народився у м. Красний Лиман Донецької області, з 19.12.2006 року має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). [PERSON] та [PERSON] 16.04.2005 року уклали шлюб між собою, шлюб зареєстровано Відділом РАЦС Краснолиманського МУЮ Донецької області 16.04.2005 року, актовий запис № 47 (а.с.21). У справі відсутня інформація щодо розірвання вказаного шлюбу. [PERSON] фактично припинив шлюбні відносини з дружиною, разом з нею не мешкає (а.с.39). Відповідач неодноразово засуджувався за скоєння кримінальних правопорушень, вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 10.08.2018 року у справі № 236/748/17 [PERSON] було засуджено за скоєння умисного злочину, пов`язаного з незаконним обігом наркотичних засобів, він відбуває кримінальне покарання у Державній установі «Кам`янська виправна колонія (№ 101)» (а.с.74-77). Неповнолітня [PERSON] народилась [INFO] у м. Красний Лиман Донецької області, батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] (а.с.22). Дівчина навчається у 8-А класі Лиманської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 (а.с.36), перебуває на обліку у лікаря Лиманського центру первинної медико-санітарної допомоги ім. М.І. Лядукіна (а.с.37), страждає на захворювання нирок (а.с.29,30), в іншому має задовільний стан здоров`я (а.с.40). Зі змісту акта, складеного 18.03.2019 року органом самоорганізації населення територіальної громади м. Лиман, вбачається, що [PERSON] одна виховує та утримує свою онуку [PERSON] , [INFO] , мати та батько дитини [PERSON] та [PERSON] не опікуються вихованням доньки, повністю відсторонились від неї (а.с.39). Факт ухилення батьків неповнолітньої [PERSON] від участі у її вихованні також підтверджено довідкою Лиманської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 від 31.03.2019 року № 55 (а.с.43). Питання про стягнення аліментів з батька дитини - відповідача [PERSON] було вирішено у рішенні Краснолиманського міського суду Донецької області від 19.02.2007 року у справі № 2-204-07. З [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти у розмірі ј частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.02.2007 року і до повноліття дитини. Заборгованість зі сплати аліментів батьком дитини станом на 30.04.2019 року складає 28998,57 грн. (а.с.44-49). Як пояснила [PERSON] під час судового розгляду, аліменти , котрі стягуються з [PERSON] , на банківську картку фактично отримує сама позивач, кошти використовує за призначенням. Згідно з актом обстеження умов проживання [PERSON] та її онуки [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] ,умови проживання неповнолітньої дитини задовільні (а.с. 42). Відповідно до висновку № 15 від 09.04.2019 року Орган опіки та піклування Лиманської міської ради вважає за можливе позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] стосовно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , оскільки відповідачі повністю відсторонились від виховання та матеріального утримання дитини (а.с. 41). Відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги [PERSON] , подавши до суду відповідну заяву. Відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги [PERSON] , заявивши про це в судовому засіданні 05.11.2019 року. Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] , виходячи з такого. Згідно зі ст. 32 Конституції України «Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України…». «…Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою» (ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» «…Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків». Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» «Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини… Держава надає батькам … допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей…, захищає права сім`ї». «Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили» (ст. 14 згаданого Закону). Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття; малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до вимог ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Згідно зі ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, в тому числі - позбавлення батьківських прав. Відповідно до положень ст. 3 Конвенції ООН про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до положень ст. 9 Конвенції ООН про права дитини Держави - Сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Згідно із ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до роз`яснень, викладених у пп. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення,не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ суди застосовують положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, протоколів до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При вирішенні такої категорії справ про позбавлення батьківських прав Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Савіни проти України» (Case of Saviny v. Ukraine, заява № 39948/06, від 18.12.2008 року, пп.47-51) в черговий раз зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (п. 47 вказаного рішення Суду) Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей п. 2 ст. 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає ст.8 Конвенції (п. 48 згаданого рішення Суду). Суди повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини (п.49 наведеного рішення Суду) Потрібно з`ясовувати наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (п.50 вказаного рішення Суду). Крім того, оцінюючи процес вирішення питання суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (п. 51 згаданого рішення Суду). Суд погоджується із висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачів [PERSON] та [PERSON] , оскільки такий висновок вмотивований, містить обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору позитивного впливу на неповнолітню дитину відповідачів, відповідачі життям та здоров`ям власної доньки не цікавиться, матеріально та морально дитині не допомагають. Задовольняючи вимоги [PERSON] , суд також бере до уваги положення ст. 206 ЦПК України та фактичне і безумовне визнання позовних вимог обома відповідачами. Нормами ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» до числа дітей, позбавлених батьківського піклування, віднесено,зокрема, дітей, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав. Згідно зі ст. 11 згаданого Закону органи опіки та піклування забезпечують вирішення питань щодо встановлення статусу дитини,позбавленої батьківського піклування, надання опіки та піклування над дітьми, позбавленими батьківського піклування, та застосування інших форм влаштування дітей, позбавлених батьківського піклування, соціальний захист і захист особистих, майнових, житлових прав та інтересів дітей; впровадження пріоритетних форм влаштування дітей, позбавлених батьківського піклування. Отже, ухвалюючи рішення про позбавлення батьківських прав відповідачів [PERSON] та [PERSON] , суд вважає за необхідне передати неповнолітню [PERSON] , [INFO] , позивачу [PERSON] . Згідно із ч.3 ст. 166 СК України у разі задоволення позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів з [PERSON] як одного з батьків дитини, позбавленого батьківських прав. При визначенні розміру аліментів суд згідно з п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» враховує думку сторін, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, яке є задовільним, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, котра є працездатною, однак ніде не працює, має можливість виплачувати аліменти, на неї не покладено інших зобов`язань матеріального характеру. Згідно зі ст.3 Конвенції ООН про права дитини незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Ст.27 цієї Конвенції дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Згідно зі ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст. 183 СК України). Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову(ч.1 ст. 191 СК України). Виходячи із засад справедливості та розумності, притаманних способу регулювання сімейних відносин в Україні (ст. 7 СК України), беручи до уваги положення ст. 206 ЦПК України та визнання позовних вимог відповідачем, суд за таких обставин вважає за можливе щомісячно стягувати з відповідача [PERSON] аліменти на утримання її неповнолітньої доньки в розмірі 1/4 частини доходів відповідача щомісяця, починаючи з 05.06.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. При цьому на підставі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Суд дійшов висновку, що суб`єктивне право дитини на утримання її матір`ю є порушеним, визначений судом розмір стягнення з відповідача аліментів на дітей з урахуванням віку неповнолітньої дитини, її потреб, є обґрунтованим, не є завищеним в нинішніх умовах проживання, відповідає засадам розумності і справедливості та не є таким, що створює для відповідача додаткові труднощі матеріального характеру. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є особою працездатного віку, інших утриманців не має, є фізично здоровою, здатна працювати та виконувати обов`язок щодо утримання своєї доньки, сплачувати аліменти, доказів на підтвердження протилежного судом не встановлено. Хоча позивачем і не ставилось питання щодо стягнення аліментів з [PERSON] , суд виходить за межі позовних вимог і вважає за можливе вирішити питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Суд присуджує стягувати з відповідача [PERSON] аліменти на утримання ого неповнолітньої доньки в розмірі 1/4 частини доходів відповідача щомісяця, починаючи з 05.06.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 19.02.2007 року у справі № 2-204-07 суд припиняє з 05.06.2019 року. Водночас з [PERSON] слід продовжити стягнення заборгованості по аліментах, котра обчислена держаним виконавцем за вказаним виконавчим листом станом на 04.06.2019 року, до повного її погашення. Позивачу [PERSON] суд роз`яснює її право звернутись із заявою в порядку ст. 442 ЦПК України про заміну сторони (стягувача) у виконавчому провадженні. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно із ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. [PERSON] при поданні позову сплачено в дохід держави судовий збір у розмірі 768,40 грн. (за позовні вимоги немайнового характеру щодо позбавлення відповідачів батьківських прав), що підтверджено наданою позивачем квитанцією від 28.05.2019 року (а. с. 4). Суд враховує задоволення позовних вимог за наслідками розгляду справи, а також правову позицію, висловлену в п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно з якою солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачене. Отже, суд стягує з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати щодо сплати судового збору в розмірі 768,40 грн. в рівних частинах з кожного відповідача (по 381,20 грн.). Згідно із ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачі у справах про стягнення аліментів звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях (п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»). Відтак, суд стягує з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн. в рівних частинах з кожного відповідача (по 384,20 грн.). Суд додатково вважає за необхідне роз`яснити учасникам справи, що відповідно до ст.169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Outcome: approved