Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

06 травня 2014 р. Банк звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача. У обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 12 червня 2008 р. між ним та [PERSON] укладено кредитний договір № NKIPGA0000000068, відповідно до якого останньому надано грошові кошти в сумі 52 150 грн, з виплатою 20,04 % річних на суму залишку боргу за кредитом, з кінцевим терміном повернення до 12 червня 2025 р. 13 червня 2008 р., з метою забезпечення належного виконання зобов'язань за цим кредитним договором між Банком і [PERSON] укладено договір Іпотеки, предметом якого є житловий будинок [ADDRESS], вартістю 80 000 грн. Зазначили, що у період з липня 2008 р. по лютий 2011 р. зобов'язання відповідачем виконувались, але у порушення вимог п. 8.1., 2.1.3., 2.2.7. кредитного договору [PERSON] не здійснив оплату чергового страхового платежу, а тому виникла заборгованість, яка станом на 16 квітня 2014 р. становить 21 820,71 грн. З посиланням на ці обставини, статті 526, 527, 530, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 33, 38-40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України просили у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на житловий будинок та виселити з нього відповідача й інших осіб, які проживають у будинку. У подальшому, в ході розгляду справи по суті Банк збільшив вимоги в частині виселення зі спірного житлового будинку, тобто, окрім [PERSON], й інших. які в ньому зареєстровані та проживають, а саме, [PERSON] і [PERSON] У судовому засіданні представник Банку цивільний позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні заявлені вимоги не визнав і просив відмовити Банку в їх задоволенні мотивуючи тим, що у повному обсязі достроково в січні місяці 2011 р. погасив борг по кредиту. Заслухавши пояснення представника Банку, відповідача та його представника, дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, а в силу ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту положень ст. 1054 ЦК випливає, що банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Як вбачається з матеріалів справи, 12 червня 2008 р. між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір № NKIPGA0000000068, відповідно до п. 8.1. якого, Банк надав йому грошові кошти у вигляді не поновлювальної лінії в сумі 63 200 грн, з яких: 50 000 грн на споживчі цілі; 1 500 грн на сплату винагороди за надання кредиту; 400 грн страхування майна; 250 грн особисте страхування, а також 11 050 грн на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3., 2.1.7. Договору. Процентна ставка складала 20,4 відсотка річних на строк 408 місяців, тобто з кінцевим строком повернення 12 червня 2025 р. [PERSON] зобов'язаний був щомісячно до з « 1» по « 5» число кожного місяця погашати кредит відповідно до встановленого графіку, але не менше 1 120,62 грн. 13 червня 2008 р., для забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] перед Банком за вищезгаданим кредитним договором, між останніми укладено нотаріально посвідчений Іпотечний договір, предметом якого є належний [PERSON] на праві власності житловий будинок [ADDRESS], вартістю 80 000 грн. В цей же день Банком перерахована грошова сума [PERSON] на відкритий для цього банківський рахунок. Приводом і підставою для звернення до суду Банком з позовом до [PERSON] стало те, що боржник, за твердженням стягувача, не належним чином виконує свої зобов'язання за договором, а саме, у порушення вимог п. 8.1., 2.1.3., 2.2.7. кредитного договору не здійснив оплату чергового страхового платежу, а тому виникла заборгованість, яка станом на 16 квітня 2014 р. становить - 21 820,71 грн, що складається із: - заборгованості за тілом кредиту - 3 801,50 грн; - заборгованості по процентам за користування кредитом - 2 078,70 грн; - заборгованості по комісії за користування кредитом - 7 429,37 грн; - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 7 233,96 грн; - штрафу - 250 грн (фіксована частина); - штрафу - 1 027,18 грн (процентна складова). За правилами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 2.4.1. Договору сторони визначили, що позичальник має право здійснювати дострокове погашення Кредиту. При цьому зобов'язаний сплатити Банку суму відсотків, суму винагороди, відповідно до п. 8.1. цього Договору. Судом з'ясовано, що з липня місяця 2008 р. відповідач належним чином виконував свої зобов'язання щодо умов договору, сплачував борг відповідно до графіку, що є додатком до цього договору, а 31 січня 2011 р., скориставшись своїм правом достроково погасив борг у сумі 50 759,48 грн. Пред'являючи вимоги щодо стягнення заборгованості за цим кредитним договором Банк не надав суду жодних доказів щодо виникнення цієї заборгованості після 31 січня 2011 р., а відтак, то в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Суд критично оцінює твердження представника Банку про виникнення заборгованості у зв'язку з невиконанням боржником пунктів 2.1.3. та 2.2.7. договору, тобто несплати страхових платежів, з яких нараховано тіло кредиту, а як наслідок і борг за процентами, комісією та пеня і штраф. Так, зі змісту пунктів 2.1.3. і 2.2.7. Договору випливає, що позичальник звертається до Банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до Договорів страхування, укладених відповідно до п. 2.2.7. даного Договору, і доручає Банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно Договорів страхування. Таким чином, Банк надає відповідачу кредит на оплату страхових платежів лише за умови укладення останнім договору страхування. Так, в день укладення кредитного договору, тобто 12 червня 2008 р. між закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» та [PERSON] укладено договір особистого страхування, строком на один рік, тобто до 11 червня 2009 р., на страхову суму 50 000 грн, зі страховим платежем 250 грн на місяць. Відповідно до пункту 11 цього Договору при бажанні страхувальника застрахуватися на строк більший за 12 місяців та сплаті страхового платежу зазначеного в пункті 10 цього Договору, Договір діє 12 місяців і щорічно лонгується на такий же строк до повного погашення кредитної заборгованості - у разі сплати наступних страхових платежів. Судом з'ясовано, що після закінчення строку дії договору страхування, тобто 11 червня 2009 р. [PERSON] не укладав договорів страхування зі страховиком, отже й не надавав Банку договори особистого страхування. За такого, Банк безпідставно з 10 червня 2011 р. нарахував відповідачу борг у виді стягнення страхових платежів за рахунок кредитної лінії після повного погашення боргу за кредитним договором, тобто 31 січня 2011 р. Решта вимог про виселення осіб з житлового будинку є похідними від вимог про звернення стягнення на спірний будинок, а тому в їх задоволенні також слід відмовити.

Outcome: dismissed