Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

06.08.2015 року [PERSON]\~ звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа на стороні позивача - [PERSON], в якому просив скасувати право власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями, розміщений по вул. Леніна, 19 в смт. Красні Окни, Одеської області, яке вона набула без достатньої правової підстави, тобто по неукладеному договору міни від 27.03.2015р., зареєстрованому у реєстрі приватного нотаріуса Красноокнянського нотаріального округу Одеської області за № 171, та зобовязати її повернути вказане майно потерпілому в натурі, у тому числі і [PERSON], як законному спадкоємцю [PERSON]; скасувати реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований по вул. Леніна, 19 в смт. Красні Окни, Одеської області, у звязку з тим, що [PERSON] не є власником указаного майна; визнати за [PERSON], як за спадкоємцем, право власності на 3/8 частини житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по вул. Леніна, 19 в смт. Красні Окни, Одеської області. У ході судового розгляду третя особа [PERSON] був виключений з кола третіх осіб у звязку зі смертю. Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що 2 квітня 2015 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого спадкоємцем всього її майна, яке буде належати їй на день її смерті - є [PERSON] 13 травня 2015 року [PERSON] померла і позивач звернувся із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини. Разом з тим, йому стало відомо, що 27 березня 2015 року [PERSON] та [PERSON] нібито уклали договір міни, належних їм житлових приміщень, за яким [PERSON] обмінює, належний їй на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по вул. Леніна, 19 в смт Красні Окни, Одеської області на квартиру № 15 по віл. Гагаріна, 10 в смт Красні Окни, Одеської області, яка належить відповідачу. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Красноокнянського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] Позивач вважає, що [PERSON] набула спірне майно без достатньої правової підстави оскільки у вищевказаному договорі міни не було зазначено розмір та кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок, тобто на думку позивача сторони під час укладання договору не досягли згоди з усіх істотних умов угоди, а тому він вважав договір неукладеним. Позивач також зазначав, що оскільки відповідач відмовляється повернути спірне майно у добровільному порядку і не бажає самостійно скасувати зареєстроване за нею право власності на житловий будинок, яке вона набула без достатньої на його думку правової підстави, він змушений звернутися до суду. На обґрунтування своїх вимог позивачем була надана ксерокопія спірного договору міни. Крім того, позивач просив визнати за ним право власності на 3/8 частини спірного житлового будинку з господарськими спорудами у порядку спадкування за заповітом відповідно до вимог ст.ст. 1234-1236 ЦК України. Позивач та його представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити з наведених підстав. Представник відповідача адвокат [PERSON], у судовому засіданні позов не визнав, вважаючи його необґрунтованим, оскільки під час укладання договору міни сторонами було досягнуто згоду з усіх істотних умов договору, у тому числі щодо розміру та кадастрового номеру земельної ділянки. Крім того, враховуючи, що земельна ділянка на час укладання договору міни приватизована та перебувала у власності [PERSON], то сторонами також було додатково укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої по вул. Леніна, 19 у смт Красні Окна, Одеської області. На обґрунтування своїх доводів представником відповідача були надані нотаріально посвідчені фотокопії договору міни від 27.03.2015 року, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.03.2015 року та витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.03.2015 року та 30.03.2015 року. Крім того, представник відповідача, посилаючись на ч.3 ст. 640 ЦК України та ч.3 ст. 334 ЦК України вважав необґрунтованими твердження позивача та його представника що спірний договір міни є неукладеним. Що стосується вимог позивача про визнання права власності у порядку спадкування, то представник відповідача зазначив, що дана вимога також є необґрунтованою, і окрім того - передчасною, оскільки ще не сплив 6 місячний строк з моменту смерті спадкодавця. Відповідач [PERSON], повідомлена належним чином, до суду не зявилася. З урахування думки позивача, його представника та представника відповідача, які не заперечували проти розгляду справи у відсутність відповідача [PERSON], суд прийняв рішення про розгляд справи у її відсутність. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено в ході розгляду справи, 27 березня 2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір міни, належних їм на праві приватної власності обєктів нерухомого майна, за яким [PERSON] обміняла житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: Одеська область, Красноокнянський район, смт Красні Окни, вул. Леніна, 19 на квартиру за № 15, що знаходиться у будинку за № 10 по вул. Гагаріна в смт Красні Окни, Красноокнянського району Одеської області. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Красноокнянського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] та право власності на дані обєкти нерухомості були зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, що підтверджується нотаріально засвідченими фотокопіями з оригіналу договору міни від 27.03.2015 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації прав та їх обтяжень (а.с. 63-65, 69). Як вбачається з наданої суду нотаріально посвідченої фотокопії з оригіналу договору міни від 27.03.2015 року у п.13 зазначено, що розмір земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок з надвірними будівлями складає 0,15 га, кадастровий номер: 5123155100:02:004:0156. Крім того, згідно нотаріально посвідченої фотокопії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.03.2015 року у розділі «земельна ділянка місця розташування» також зазначено кадастровий номер: 5123155100:02:004:0156 та розмір 0,15 га. Таким чином, суд вважає необґрунтованими та безпідставними посилання позивача, що спірний договір міни є неукладеним, так як сторони під час його укладання не досягли істотних умов договору, а саме: розміру та кадастрового номеру земельної ділянки, оскільки даний факт спростовується наведеними вище доказами. Крім того, 30.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки 0,15 га, кадастровий номер: 5123155100:02:004:0156, яка розташована за адресою: Одеська область, Красноокнянський район, смт Красні Окна, вул. Леніна, 19, за яким [PERSON] передала у власність (продала), а [PERSON] прийняла даний обєкт нерухомості. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Красноокнянського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] та право власності на вищевказану земельну ділянку було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, що підтверджується нотаріально засвідченими фотокопіями з оригіналу договору купівлі-продажу від 30.03.2015 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації прав та їх обтяжень (а.с. 66-68, 70). Суд також не бере до уваги твердження позивача та його представника про те, що нотаріусом після укладання спірного договору міни була проведена дописка щодо розміру та кадастрового номеру земельної ділянки, так як дані доводи не були підтверджені ніякими доказами, окрім того, як пояснив позивач, він ніколи не бачив оригіналу спірного договору, і під час його укладання також не був присутній. Крім того, ксерокопія договору міни, надана позивачем на обґрунтування своїх вимог, суд вважає недопустимим доказом, оскільки вона не засвідчена належним чином та спростовується нотаріально посвідченою фотокопію з оригіналу договору міни від 27.03.2015 року. Крім того, слід звернути увагу, що стороною відповідача ще під час попереднього судового засідання було надано суду вищевказані нотаріально посвідчені фотокопії договору міни від 27.03.2015 року, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.03.2015 року та витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.03.2015 року та 30.03.2015 року. Судом неодноразово як під час попереднього судового засідання, так і до початку розгляду справи по суті було розяснено позивачу та його представнику про право у відповідності до ч.2 ст. 31 ЦПК України змінити предмет або підставу позову та уточнити позовні вимоги, однак дані розяснення суду були проігноровані та сторона позивача продовжувала наполягати на задоволенні позову з підстав, зазначених у позовній заяві від 06.08.2015 року. Окрім того, позивач, вимагаючи скасувати право власності відповідача на спірне нерухоме майно посилався на ст.ст. 1212-1213 ЦК України, вважаючи, що вона набула його без достатньої правової підстави, а тому повинна повернути вказане майно потерпілому в натурі. З даною позицією також не можна погодиться, виходячи з наступного. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Крім того, системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 205, ст. 209, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Разом з тим відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання Виповернути майно потерпілому. Таких висновків дійшов Верховний Суд України, виклавши правові позиції у постановах від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15 та від\~\~\~24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14. Як встановлено в ході розгляду справи відповідач набула майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а саме на підставі договору міни, який на момент розгляду справи недійсним не визнаний, а тому дана вимога є також необґрунтованою. Що стосується вимог позивача про визнання за ним, як за спадкоємцем після смерті, померлої [PERSON] права власності на 3/8 частини спірного житлового будинку з надвірними спорудами, суд вважає дану вимогу також необґрунтованою з наступних підстав. Як встановлено у ході розгляду справи 2 квітня 2015 року, тобто вже після укладання спірного договору міни від 27.03.2015 року, [PERSON] зробила розпорядження на випадок своєї смерті - склала заповіт, яким визначила спадкоємцем всього її майна, яке буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, а також всього того, що згідно з законодавством України може бути успадкованим у повному обсязі - [PERSON] 13 травня 2015 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 419113. [PERSON] звернувся до Великомихайлівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 20.05.2015 року. Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У свою чергу часом відкриття спадщини відповідно до ст. 1220 ЦК України є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. В даних нормах цивільного законодавства є імперативне визначення строку та терміну, з якого починається числення строку для прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. У звязку з тим, що шестимісячний строк на прийняття спадщини ще не сплинув дана вимога є передчасною, оскільки визнання права власності на майно до спливу цього терміну збільшує ймовірність порушення прав інших осіб, наприклад, спадкоємців, які мають право на обовязкову частку у спадщині. Крім того, відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків /спадщини/ від фізичної особи, яка померла /спадкодавець/ до інших осіб /спадкоємців/. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як встановлено у ході розгляду справи спадкодавець здійснила відчуження спірного майна навіть ще до складання заповіту, і на момент смерті вже не була його власником. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, (статті 10, 11 ЦПК України). Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання про судові витрати суд виходить з наступного. Представником відповідача були надані суду докази на підтвердження витрат, повязаних з розглядом справи, а саме: оригінал квитанції до прибуткового касового ордера № 1/10/16 від 08.10.2015 року, згідно якого [PERSON] сплатила 2000 грн. адвокату [PERSON] за надання правової допомоги у суді по справі № 506/597/15-ц, а також оригінали проїзних документів (залізничних квитків) сполученням Вінниця-Котовськ від 30.09.2015 року, 08.10.2015 року та 22.10.2015 року на загальну суму 241 грн. 73 коп. З урахуванням кількості судових засідань, у яких приймав участь представник відповідача адвокат [PERSON], а саме: 03.09.2015 року, 30.09.2015 року, 08.10.2015 року, 22.10.2015 року та їх тривалості, суд вважає обґрунтованим розмір витрат на правову допомогу у 2000 грн., а також підтвердженими належним чином витрати, що повязані з явкою до суду. Відповідно до ч.1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, до яких у тому числі належать витрати на правову допомогу, витрати сторін та представників, що повязані з явкою до суду. Позивач відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору. Що стосується оплати витрат, повязаних з розглядом справи із заявою про зменшення їх розміру або звільнення від їх оплати позивач до суду не звертався. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч.4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Таким чином, суд вважає, що витрати повязані зі сплатою судового збору необхідно компенсувати за рахунок держави, а з позивача на користь відповідача стягнути витрати, повязані з розглядом справи на загальну суму 2241,73 грн., які складаються з витрат відповідача на правову допомогу у розмірі 2000 грн. та витрат, що повязані явкою до суду представника відповідача у розмірі 241,73 грн. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed