Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

05 липня 2012 року прокурор Красногвардійського району м. Дніпропетровська в інтересах Дніпропетровської міської ради звернувся до суду з вищевказаним віндикаційним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що позивач Нежитлове приміщення № 98 у будинку [ADDRESS] введено в експлуатацію ще у 1959 році, тобто за далеких радянських часів, коли усе майно належало до загальнодержавної власності. Відтак, майно, яке перебувало на балансі ОЖКП «Південне» перейшло з державної власності до обласної комунальної власності, повноваження зі здійснення розпоряджень яким отримала Дніпропетровська обласна рада. 17.01.2003р. Дніпропетровською обласною радою прийнято рішення №126-7/XXIV «Про використання майна, що належить до спільної власності територіальних громад області», яким вирішено передати у власність територіальної громади м. Дніпропетровська житловий фонд, що знаходиться на балансах обласних житлово-комунальних підприємств «Центральний», «Лівобережжя», «Південне», «Аеродром», і належить до спільної власності територіальних громад області. Розпорядженням голови обласної ради «Про передачу зі спільної власності територіальних громад області у власність територіальної громади міста Дніпропетровська цілісного майнового комплексу обласного житлово-комунального підприємства «Південне» №171-р від 10.09.2003р. також було вирішено передати до комунальної власності м. Дніпропетровська усе майно ОЖКП «Південне». Дане розпорядження було затверджено рішенням Дніпропетровської обласної ради №232-10/XXIV від 23.10.2003р. «Про виконання рішення обласної ради від 18.07.2003р. .V2202-9/XXIV «Про підвищення ефективності управління майном спільної власності територіальних громад області» в частині передачі обласних комунальних підприємств до власності територіальної громади м. Дніпропетровська». 19.11.2003р. прийнято рішення Дніпропетровської міської ради №11/13 Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста ОЖКП «Південне», Центральний», «Лівобережжя»», згідно з яким було вирішено прийняти зазначені підприємства з майном, будівлями та спорудами, що перебувають на їх балансі відповідно до актів приймання-передачі. Відповідно до п.1. даного рішення міська рада вирішила прийняти у комунальну власність територіальної громади міста обласні житлово-комунальні підприємства «Південне», «Центральний», «Лівобережжя» з майном, будівлями і спорудами, що перебуває на їх балансі. Вважає, що усе нерухоме майно, що обліковувалося на балансі КЖЕП «Південне», зокрема і спірне також, належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська. Дніпропетровськ міська рада та її виконавчі органи, реалізуючи від імені територіальної громади міста повноваження власника такого комунального майна, в порядку положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передали майно на [ADDRESS] в оренду, що підтверджується договором оренди комунального майна №103-УКВ/08 від 01.04.2008р., укладеного між управлінням комунальної власності Дніпропетровської міської ради та ФОП [PERSON] З п.1.1. даного договору також вбачається, що спірне майно перебувало на балансі КЖЕП «Південне» на момент його передачі в оренду. У подальшому, відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради № 42/61 від 06.10.2010р. нежитлове приміщення загальною площею 99,0 кв.м, що розташовано у будинку [ADDRESS] та належить до комунальної власності територіальної громади міста, передано з балансу КЖЕП «Південне» на баланс Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради, про що складено відповідні акт приймання-передачі та авізо. Отже, спірний об'єкт нерухомого майна по вул. [ADDRESS] з 1991 року перебував в обласній комунальній власності, а з 2003 року - у власності територіальної громади міста Дніпропетровська, тобто належав усім мешканцям відповідної адміністративно-територіальної одиниці як майнове надбання їхнього регіону. У квітні 2010 р. до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на дане комунальне майно, а у відповідь був поданий зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] та тридцяти двох мешканців будинку по [ADDRESS] про визнання саме за нею ([PERSON]) право власності на це ж саме (комунальне) майно. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська (суддя В.М. Галічий) від 16.07.2010р. по справі №2-1846/10 було задоволено зустрічні позовні вимоги та незаконно, протиправно, та у порушення норм матеріального і процесуального права приватну особу визнано власником комунального об'єкта нерухомості. На підставі цього рішення (із ухвалою про виправлення описки від 27.08.2010р.) право власності на комунальне майно було зареєстровано за [PERSON], про що свідчить інформаційна довідка КП ДМБТІ №33499848. Протягом 16 місяців комунальне майно без жодного відома Дніпропетровської міської ради на підставі вищезазначеного рішення суду встигло змінити форму власності на приватну. Про наведені факти стало відомо у травні 2012 року за результатами ознайомлення працівників нового балансоутримувача об'єкта (КП «Бюро») з матеріалами справи №2-1846/10 в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.07.2010р., яким комунальне майно визнано приватною власністю, у червні 2012р. скасовано апеляційною інстанцією. За цей час, однак, майно було ще двічі відчужено, і на теперішній час у спірному приміщенні по [ADDRESS] (яке зареєстровано за [PERSON]) знаходиться нотаріальна контора. Таким чином, комунальне майно опинилося у власності приватних осіб у позаприватизаційний спосіб. Просив визнати право комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради на нерухоме майно - нежитлове приміщення № 98 (поз. 1-8) по вул. [ADDRESS] та витребувати від [PERSON] ([ADDRESS], 49000, ІНН [NUMBER]) на користь комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради нерухоме майно - нежитлове приміщення № 98 (поз. 1-8) по [ADDRESS]. У судовому засіданні представник прокурора та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні відповідачка заявлені вимоги не визнала, просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Надала до суду письмові пояснення. У судовому засіданні представник третьої особи КП «Бюро» підтримав заявлені позовні вимоги, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Інші сторони у судове засідання не з'явились. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 121 Конституції України, функція представництва інтересів держави в суді у випадках, передбачених законом, покладена на систему органів прокуратури України. Відповідно до ст. 361 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, визначених законом. При цьому підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних або інших державних інтересів внаслідок протиправних дій і бездіяльності фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Рішенням Конституційного суду України від 08.04.1999р. за № 3-рп/99 визначено, що прокурори та їх заступники мають право звертатись до суду з позовними заявами в інтересах держави. Оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах» означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованих на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до ст. ст. 6, 7, 13, 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Конституція України (ст. ст. 142, 143) проголошує, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, і закріплює право територіальних громад села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування, управляти майном, що є в комунальній власності. Оскільки згідно з Конституцією України право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правом власності інших суб'єктів, кожне порушення закону при відчуженні комунального майна є порушенням державних інтересів. Незаконне відчуження комунального майна шляхом протиправних судових рішень та наступного перепродажу його на користь так званого добросовісного набувача є прямим порушенням вимог цивільного законодавства та ставить під загрозу непорушність інституту права власності, що є підставою для негайного реагування. Про правомірність звернень прокурора до суду в інтересах органів місцевого самоврядування йдеться у постанові Верховного Суду України від 03.04.2007р. за №05-5-46/8142. Як встановлено у судовому засіданні, У липні 2012 року Прокурор Красногвардійського району м. Дніпропетровська звернувся до суду з позовом в інтересах Дніпропетровської міської ради і просив визнати право комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради на нежитлове приміщення №98 по вул. [ADDRESS] та витребувати вказане нерухоме майно від [PERSON] на користь Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради . Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2013 року, позовні вимоги прокурора Красногвардійського району м. Дніпропетровська в інтересах Дніпропетровської міської ради задоволено: визнано право комунальної власності на спірне нежитлове приміщення та витребувано його від відповідача на користь КП «Бюро». Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.01.2014р. вищезазначені судові рішення скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, при якому слід дослідити належні докази на підтвердження правомірності висновку щодо виникнення права комунальної власності на спірне майно. Будь-яких інших порушень норм матеріального права чи процесуального права судом касаційної інстанції не встановлено, і при новому розгляді належить детально встановити саме ті обставини, якими прокурор та позивач підтверджують наявність у територіальної громади права власності на спірний об'єкт нерухомості. Об'єктом позовних вимог є нежитлове приміщення №98, розташоване у будинку [ADDRESS]. Прокурор та позивач стверджують про належність такого нерухомого майна до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська та перебування на балансовому обліку комунальних підприємств, підпорядкованих Дніпропетровській міській раді. На підставі договору оренди комунального майна №103-УКВ/08 від 01.04.2008р., укладеного між управлінням комунальної власності Дніпропетровської міської ради та ФОП [PERSON], вказане приміщення було передано в оренду (строкове платне користування) третій особі. Згідно з п.1.1. даного договору спірне майно перебувало на балансі КЖЕП «Південне» на момент його передачі в оренду. У подальшому відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради 42/61 від 06.10.2010р. нежитлове приміщення загальною площею 99,0 кв.м, що розташовано у будинку [ADDRESS] та належить до комунальної власності територіальної громади міста, передано з балансу КЖЕП «Південне» на баланс Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради, про що складено відповідні акт приймання-передачі та авізо. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.07.2010р. по справі №2-1846/10 визнано право власності орендаря [PERSON] на спірне майно. На підставі цього рішення (із ухвалою про виправлення описки від 27.08.2010р.) право власності на комунальне майно було зареєстровано за [PERSON], про що свідчить інформаційна довідка КП ДМБТІ №33499848. 21.06.2012р. вказане рішення було скасовано Апеляційним судом Дніпропетровської області із постановленням нового - про відмову у позові. За час, що минув після винесення незаконного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська та наступним його скасуванням апеляційною інстанцією, спірне майно було ще двічі відчужено (підтверджується інформаційною довідкою КП ДМБТІ №33499848), і на теперішній час належить [PERSON] та використовується як нотаріальна контора. З огляду на наведене прокуратура Красногвардійського району м.Дніпропетровська та Дніпропетровська міська рада звернулись за захистом права комунальної власності територіальної громади міста та повернення спірної нерухомості до її дійсного власника. Моментом виникнення права комунальної власності територіальної громади міста прокурор та позивач визначають 2003 рік, коли спірне майно у складі цілісного майнового комплексу ОЖКП «Південне» було передано зі спільної власності територіальних громад області до власності територіальної громади міста Дніпропетровська. Повертаючи справу на новий розгляд суду касаційної інстанції звертав увагу на необхідність перевірки доводів та обставини, якими підтверджується право власності позивача. При цьому слід мати на увазі, що умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна. З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] введено в експлуатацію у 1959 році, тобто за радянських часів, коли усе майно належало до загальнодержавної власності. Для з'ясування питання виникнення права комунальної власності на спірне майно слід звернутися до умов генезису самого поняття комунальної власності в Україні та підстав і порядку її формування. Як самостійна форма власності комунальна власність відокремлено існує з моменту прийняття Конституції України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», але чинне на початку 1990-х років законодавство (зокрема ст.31 Закону «Про власність») також вирізняло власність адміністративно-територіальних одиниць у складі державної власності. Уперше поняття комунальної власності було введено Законом СРСР від 09 квітня 1990 р. «Про загальні засади місцевого самоврядування і місцевого господарства в СРСР». За змістом ч.2 ст.35 Закону України «Про власність» (чинного на момент розмежування майна на початку 1990-х років) у комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб'єктами права власності. Формування майнового масиву комунальної форми власності в Україні пов'язано із виділенням частини об'єктів загальнодержавного майна. Комунальна власність формувалась саме за рахунок частини загальнодержавного майна. Низки об'єктів за цільовим призначенням (житлові будинки, школи, садки, лікарні, магазини, майстерні тощо) перейшли до власності адміністративно-територіальних одиниць, хоча до моменту розмежування (1991 рік) та за радянської доби існували виключно у статусі вседержавного майна. На реалізацію Закону України «Про власність», а також відповідно до постанов Верховної Ради УРСР від 8 грудня 1990р. «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування», від 26 березня 1991р. «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність», було винесено Постанову Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 р. №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)», якою встановлено (ч.2 п.1) , що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю. Цією ж постановою затверджено Перелік державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), за змістом якого (розділ Житлово-комунальне господарство) з державної власності до власності областей передавався житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов'язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду. Отже Кабінет Міністрів України в імперативному порядку визначив, що житловий та нежитловий фонд, а також житлово-експлуатаційні організації переходили з державної до комунальної власності. Пунктом 3 даної постанови встановлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів. Таким чином, житловий будинок по вул. [ADDRESS] (як житловий фонд місцевих рад) разом із нежитловими приміщеннями (які перебували на балансі обслуговуючої житлово-експлуатаційної контори) перейшов з державної власності до комунальної власності на рівні областей - а отже до спільної власності територіальних громад області, представницьким суб'єктом управління яких є відповідні обласні ради (на той час - облвиконкоми). Отже, з 1991 року усе майно цілісного майнового комплекс «Південне» перейшло з державної власності до спільної власності територіальних громад області, та стало належати їм як майнове надбання відповідного регіону. З матеріалів справи також вбачається, що з 1991 року до 2003 року ані обласний виконком, ані обласна рада жодних рішень щодо передачі майна обласного комунального житлового підприємства «Південне» до власності іншого суб'єкта права комунальної власності (міста зокрема) не приймали, як і не відбувалось приватизації спірного приміщення. З урахуванням того, що комунальне підприємство «Південне» фактично знаходилось у місті Дніпропетровську та здійснювало обслуговування житлового фонду, що обмежувався розташуванням саме у Дніпропетровську і фінансування такого підприємства з коштів обласного бюджету було недоцільним, у 2003 році постало питання передачі такого підприємства із усім майном зі спільної власності територіальних громад області до комунальної власності територіальної громади міста. 17.01.2003р. Дніпропетровська обласна рада прийняла рішення №126-7/XXIV «Про використання майна, що належить до спільної власності територіальних громад області», яким вирішила передати у власність територіальної громади м. Дніпропетровська житловий фонд, що знаходиться на балансах обласних житлово-комунальних підприємств «Центральний», «Лівобережжя», «Південне», «Аеродром», і належить до спільної власності територіальних громад області. Розпорядженням голови обласної ради «Про передачу зі спільної власності територіальних громад області у власність територіальної громади міста Дніпропетровська цілісного майнового комплексу обласного житлово-комунального підприємства «Південне» №171-р від 10.09.2003р. також було вирішено передати до комунальної власності м. Дніпропетровська усе майно ОЖКП «Південне». Дане розпорядження було затверджено рішенням Дніпропетровської обласної ради №232-10/XXIV від 23.10.2003р. «Про виконання рішення обласної ради від 18.07.2003 року №202-9/XXIV «Про підвищення ефективності управління майном спільної власності територіальних громад області» в частині передачі обласних комунальних підприємств до власності територіальної громади м. Дніпропетровська». 19.11.2003р. було прийнято рішення Дніпропетровської міської ради №11/13 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста ОЖКП «Південне», «Центральний», «Лівобережжя»», згідно з яким було вирішено прийняти зазначені підприємства з майном, будівлями та спорудами, що перебувають на їх балансі відповідно до актів приймання-передачі. Відповідно до п.1. даного рішення міська рада вирішила прийняти у комунальну власність територіальної громади міста обласні житлово-комунальні підприємства «Південне», «Центральний», «Лівобережжя» з майном, будівлями і спорудами, що перебуває на їх балансі. 10.09.2003р. було складено Акт приймання передачі зі спільної власності територіальних громад області у комунальну власність територіальної громади міста Дніпропетровська цілісного майнового комплексу обласного житлово-комунального підприємства «Південне», який затверджено головою міської ради І. І. Куліченком та головою обласної ради Г. І. Булавкою. З моменту складання такого акту майно перейшло до комунальної власності територіальної громади міста та суб'єктом його управління стала Дніпропетровська міська рада як представницький орган територіальної громади міста (ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Наведене повністю узгоджується як з нормами Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» та порядками його виконання, затвердженими постановами Кабінету Міністрів України, так і з положеннями ст.128 ЦК УРСР 1963 року, згідно з яким право власності виникає з моменту передачі речі. Таким чином, з 10.09.2003р. територіальна громада міста Дніпропетровська в особі міської ради набула право власності на цілісний майновий комплекс комунального підприємства «Південне», до якого зокрема входило і спірне приміщення. Момент виникнення права власності пов'язується з державною реєстрацією цього права відповідно до Цивільного кодексу України, що набув чинності з 2004 року; але діюча у попередній період стаття 128 Цивільного кодексу Української РСР визначала загальне правило, за яким перехід права власності пов'язувався з моментом передачі речі. При цьому обов'язок власника зареєструвати право власності на нерухоме майно у період до 2004 року не впливав на існування статусу власника нерухомого майна та притаманних такому власнику правомочностей у спірних правовідносинах. Враховуючи, що спірне майно було передано до комунальної власності до 01.01.2004р., діюче на той час законодавство не визнавало обов'язковим проведення державної реєстрації права власності на таке майно. Нежитлове приміщення по вул. [ADDRESS] перебувало на балансі КЖЕП «Південне» до 30.12.2010р., коли на виконання рішення Дніпропетровської міської ради № 42/61 від 06.10.2010 року було змінено його балансотуримувача. КЖЕП «Південне» передав, а Комунальне підприємство «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради прийняло на баланс дане приміщення, про що складено відповідний акт приймання-передачі та авізо № 144. Наведена бухгалтерська операція засвідчила внутрішнє переміщення основних засобів, оскільки комунальне майно за рішенням власника змінило свого балансоутримувача зі збереженням у комунальній власності громади міста. Усі вказані доводи підтвердили у судовому засіданні представники: прокуратури, міської ради та комунального підприємства. Також вказана позиція викладена письмово у неодноразових додаткових письмових поясненнях, що містяться в матеріалах справи. Згідно зі ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Прокурором та позивачем доведено, а матеріалами справи підтверджено дійсність фактичних обставин, із якими заявники пов'язують виникнення права комунальної власності територіальної громади міста на спірне майно. Заперечення відповідача вказаних висновків не спростовують. Посилання [PERSON] на відсутність реєстрації в органі БТІ права комунальної власності суд не може взяти до уваги через помилкове поширення відповідачем норм сучасного законодавства на події, що мали місце у 1991 та 2003 роках (зворотна дія закону у часі). За змістом ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» - права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Спірне приміщення №98 по вул. [ADDRESS] опинилося у комунальній власності територіальної громади міста з моменту складання акту передачі 10 вересня 2003р. (тобто за часів дії старого ЦК УРСР 1963 року), а значить чинне на той час законодавство (ст.128 ЦК УРСР) визначало моментом виникнення права власності саме дату передачі речі, і дія ст.182 сучасного ЦК України щодо обов'язкової реєстрації права власності на таке майно не поширюється. За таких обставин при повторному розгляді справи більш ґрунтовно знаходять своє підтвердження доводи прокурора та позивача щодо обставин виникнення права комунальної власності на спірне майно. Відповідно до статті 321 Цивільного Кодексу України право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно зі ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В силу ст.392 ЦК України особа має право на визнання свого оправа власності у судовому порядку, якщо таке право оспорюється чи не визнається іншою особою. Враховуючи наведені норми законодавства та факт перебування спірного майна у власності та володінні [PERSON], яка наполягає на законності свого права власності та безпідставності вимог позивача і заперечує належність спірного майна до комунальної власності, суд знаходить позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Доводи відповідача щодо індивідуальної невизначеності майна, що витребується, та суперечність між даними щодо його поверхового розташування (цоколь чи підвал) спростовуються дослідженням копії інвентарної справи БТІ, яка була витребувана та оглянута судом у судовому засіданні. З неї зокрема вбачається, що у будинку №16 по вул. Титова існує єдине приміщення за номером 98 (із відповідною площею у 99 кв. м.), і воно розташовується у цокольному поверсі. З матеріалів інвентаризаційної справи БТІ вбачається, що саме це приміщення виступало предметом численних правочинів за участю відповідача і третіх осіб, і саме така нерухомість являється предметом спору. Інших приміщень із відповідними характеристиками та подібною історією (передачі в оренду, визнання права власності за рішенням суду, наступний перепродаж, обтяження іпотекою тощо) у будинку немає. Зміна загальної площі приміщення на декілька квадратних метрів (зі 102 до 99) пояснюється самою відповідачкою, яка підтверджує облаштування гіпсокартонних стін у приміщенні, в результаті чого його площа зменшилась. Твердження відповідача про добросовісність свого набуття права власності на спірне майно не спростовують положень ст.388 ЦК України та п.10 Постанови ВСУ №9 від 06.11.2009 щодо застосування віндикації як належного способу захисту права дійсного власника. Посилання відповідача на договір оренди №103-УКВ/10, як на вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не відповідають дійсності, адже згідно зі ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Законодавчі положення щодо надання орендарю також і права володіння на орендоване майно були викреслені з профільного закону наприкінці 1997 року шляхом нової редакції вказаної статті. Посилання [PERSON] на обставини справи «Стретч проти Сполученого Королівства» (рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року) є помилковими з огляду на різні фактичні обставини цих справ: у згаданому рішенні йдеться про неможливість відмови орендарю у пролонгації договору оренди земельної ділянки через недотримання міською радою належних умов його укладення при первісному підписанні (так зване гарантоване очікування), а у межах чинної справи розглядається абсолютно інші питання захисту права власності міської ради на майно що вибуло поза її волею, та до чого такий орган місцевого самоврядування не був залучений жодним чином. Зі встановленого господарським судом Дніпропетровської області у рішенні від 20.04.2010р. по справі №28/209-10 вбачається лише буквально, що з поданих доказів не вбачається права власності Управління комунальної власності Дніпропетровської міської ради на спірне майно. Між тим, ані Дніпропетровська міська рада, ані [PERSON] не була залучена до даної справи, а отже таке рішення не є преюдиційним в розумінні ч.3 ст.61 ЦПК України. Управління комунальної власності Дніпропетровської міської ради є самостійною юридичною особою із власним кодом ЄДРПОУ, печаткою та керівництвом. Врешті, преюдиційними визнаються саме факти, а не їх правова оцінка, а тому висновки господарського суду, здійснені на підставі лише неподаних [PERSON] та управлінням комунальної власності доказів, не можуть впливати на оціночні судження районного суду при оцінці доказів у даній справі. Твердження щодо допоміжного статусу приміщення (та, як наслідок, його належності до співвласності мешканців будинку) спростовуються не тільки даними інвентаризаційної справи БТІ та фактичними обставинами (приміщення має вікна, санітарний вузол тощо - а отже є окремим об'єктом цивільних прав). Решта доводів відповідача (щодо відсутності у матеріалах справи акту введення в експлуатацію усього будинку, розбіжність у балансовій вартості майна та реальній ціні договору, похибки у нарахуванні амортизаційних нарахувань, неможливості апеляційного суду відкривати провадження через річний присічний строк тощо) не стосується суті спору та на правову оцінку його матеріально-правової підстави не впливають. Обставини справи свідчать про вибуття комунального майна поза волею власника до третіх осіб, в результаті неодноразового відчуження якого спірне нежитлове приміщення опинилось у власності та володінні [PERSON] як добросовісного набувача. Згідно зі ст. 387 Цивільного Кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 Цивільного Кодексу України, передбачено, що якщо майно відчужене особою, яке не має на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Одним із випадків, при яких майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України). Враховуючи, що нежитлове приміщення №98 по вул. [ADDRESS] вибуло з комунальної власності на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.07.2010р. по справі №2-1846/10, при розгляді якої ані міська рада, ані інші уповноважені нею особи участі не приймали, то вибуття майна здійснювалось без волі та навіть відома власника, а отже наявні усі підстави для витребування майна від добросовісного набувача. При цьому суд відхиляє доводи відповідача щодо неможливості витребування у нього майна з огляду на чинність нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, за яким [PERSON] набула майно у власність, оскільки приписами Верховного Суду України зазначено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину, а власнику слід звертатися безпосередньо із віндикаційними вимогами. Витребовуючи майно на користь Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради суд враховує, що саме це комунальне підприємство визначено міською радою (як власником) належним балансоутримувачем майна, тобто особою, якій власник передає майно у володіння, а тому реальне виконання рішення суду полягатиме у фактичному поверненні спірного майна у володіння такої особи. При винесенні рішення суд також враховує, що спірне майно не перебуває під обтяженням (відповідні докази наявні в матеріалах справи), і жодні права Банку Кіпру не зачіпаються. Питання компенсації понесених добросовісним набувачем витрат у процесі не заявлялись, а отже не можуть бути розглянуті в силу ч. 1 ст. 11 ЦПК України, згідно з якою суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити, Визнати право комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради на нежитлове приміщення № 98 (поз. 1-8) по [ADDRESS] та витребувати від [PERSON] (ІНН [NUMBER]) на користь комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради (вул. Мечникова,6 м. Дніпропетровськ, код ЄДРПОУ03341763) нерухоме майно - нежитлове приміщення № 98 (поз.1-8) по [ADDRESS]. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд з огляду на обставини справи, враховуючи добросовісність набувача спірного майна, вважає за необхідне судові витрати у справі віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved