Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

06.03.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], про стягнення боргу за договорами позики. Позов мотивований тим, що 10.09.2008 року, 21.09.2008 року та 08.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договори позики, згідно яких загалом позивачем надано у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 95 000 грн. Позичені кошти відповідач зобов'язався повернути до 10 вересня 2013 року. 24.10.2009 року відповідач повернув позивачу частину боргу у сумі 35 000 грн., на його прохання позивачем з цього приводу відповідачу видано розписку про отримання частини боргу. Разом з тим після цього, по настанню часу повернення позики (10.09.2013 року), відповідач кошти не повернув, що і стало підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою про стягнення залишку боргу за договорами позики у розмірі 60 000 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти задоволення позову. Вказав, що дійсно ним були позичені у позивача грошові кошти в сумі 95 000 грн. з яких 35 000 грн. він повернув та у нього дійсно наявна заборгованість перед позивачем у розмірі 60000 грн. Вказані грошові кошти він не повернув у передбачений договорами строк, оскільки у нього відсутні грошові кошти разом з тим він не заперечує наявність боргу та має намір повернути вказані грошові кошти. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності до того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч. 6 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. За таких обставин суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в судовому засіданні, відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України. Суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем і задовольнити позовні вимоги позивача, оскільки вони, крім повного їх визнання відповідачем, підтверджуються поданими позивачем письмовими доказами. Так, в судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами у справі, що 10.09.2008 року, 21.09.2008 року та 08.06.2009 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договори позики, відповідно до п.п. 1,2,3 яких позикодавець надає позичальнику предмет позики (грошові кошти) в розмірах, визначених цими договорами, відповідно в розмірі 20 000, 15 000 та 60 000 тис. грн. (загальна сума 95 000 грн.), а останній приймає і зобов'язується повернути названу позику позикодавцю у визначений цим договором строк, тобто не пізніше 10 вересня 2013 року. (а.с. 6,7,8,41). Відповідно до розписки від 24.10.2009 року відповідач повернув позивачеві 35 000 грн., в рахунок погашення боргу за договорами позики (а.с. 9). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У відповідності до приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Положеннями ч.2 ст.214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. У відповідності ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання. Однак, після настання моменту виконання грошового зобов'язання (10.09.2013 року), відповідач [PERSON] взяте на себе грошове зобов'язання належним чином не виконав, повернувши позику у сумі 35 000 грн., не повернув залишок боргу в розмірі 60 000 грн. Таким чином, заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем становить 60 000 грн., яка має бути стягнута з нього судом на користь позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позов на користь позивача задовольняється у повному обсязі, з відповідача на його користь слід стягнути судові витрати, які позивачем було сплачено при подачі позову, в якості судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved