Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

06.11.2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], третя особа Південна Товарна Біржа, про визнання договору №6346 купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 18.03.1997 року між [PERSON] та [PERSON] (на час укладання договору [PERSON]) дійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 6346, укладеного на Південній Товарній Біржі 18.03.1997 року відповідач продав, а позивач придбала квартиру [ADDRESS] (нова назва Погранична) у м. Миколаєві. Даний договір був зареєстрований у Миколаївському МБТІ 21.03.1997 року. Договір був повністю виконаний сторонами, але не був нотаріально посвідчений. З моменту укладання договору позивач відкрито володіє та користується вказаним нерухомим майном, але не має можливості розпорядитися. Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із зазначеним позовом. До судового засідання позивач не зявилася, суду надала заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач, представник третьої особи Південна Товарна Біржа до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18.03.1997 року на Південній Товарній Біржі між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON]) [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір № 6346 купівлі-продажу нерухомого майна квартири № 75 по вул. Чигрина (нова назва Погранична), 78-Г в м. Миколаєві, без подальшого нотаріального посвідчення. В подальшому право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за [PERSON] у КП «Миколаївське міжміське Бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 17936 від 21.03.1997 року. При укладанні договору купівлі-продажу сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ, відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір купівлі-продажу квартири укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Проте, у відповідності зі статтею 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент виникнення зазначених правовідносин, зазначений вид договору повинен був бути оформлений в нотаріальному порядку. Згідно ст. 47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. В укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови, всі зобовязання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Також факт купівлі-продажу нерухомого майна і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони у письмовій формі погодили усі істотні умови договору купівлі-продажу та відбулося його повне або часткове виконання сторонами, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ч. 3ст.\~334\~ЦК України право власності на майно по договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Факт здійснення сторонами своїх обовязків за договором (виконання договору) підтверджується самою письмовою угодою та відповідною реєстрацією. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»зазначено, що норми ч.2ст.220\~ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Наразі правочини, щодо купівлі-продажу нерухомості, підлягають державній реєстрації. Не зважаючи на це застереження, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки норми про державну реєстрацію правочинів, щодо відчуження нерухомості, введені в дію ЦК України 2003 року. На час укладення спірної угоди, вимоги щодо реєстрації правочинів не були чинними. На той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи вимоги щодо реєстрації нерухомого майна позивачем на момент укладання спірної угоди виконано. Отже, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна від 18.03.1997 року квартири № 75 по вул. Чигрина (Погранична), 78-Г в м. Миколаєві було оформлено за існуючим в той час порядком, а також мала місце конкуренція норм права, можна зробити висновок, що сторони добросовісно помилялися щодо відсутності необхідності нотаріального посвідчення договору, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved