Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

06 лютого 2017 року [PERSON] (надалі позивач) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (надалі - відповідач) про стягнення суми боргу за розпискою, просила стягнути суму боргу в розмірі 5000,00 грн., індекс інфляції за весь період прострочення в розмірі 1695,50 грн., 3% річних від простроченої суми за весь період прострочення в розмірі 323,90 грн. та моральну шкоду в розмірі не менше ніж 1000,00 грн. та судові витрати за надання юридичної допомоги в розмірі 1000,00 грн., а всього 9019,40 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 26 травня 2014 року між нею та відповідачем був укладений усний договір займу, за яким остання отримала у позику грошові кошти в сумі 5000 гривень з умовою щомісячного повернення по 500,00 грн., починаючи з липня 2014 року. В установлений строк грошові кошти повернуті не були. У зв'язку із несвоєчасним поверненням суми позики позивачем відповідно до положень ст.625 ЦК України була нарахована заборгованість з урахуванням суми індексації за весь період прострочення в розмірі 1695,50 грн. та 3% річних в сумі 323,90 грн. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав заявлених в позові та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали письмові заперечення проти позову, в яких зазначили, що дійсно [PERSON] видавала письмову розписку та отримувала у борг 5000,00 грн., проте не у позивача, а у своєї подруги. Зазначений борг за розпискою відповідач повернула подрузі, а остання зі свого боку повернула їй розписку. Проте пояснити яким чином розписка потрапила до позивача [PERSON] не може та робить припущення, що розписку міг передати їй її син, який є колишнім чоловіком відповідачки та х яким вона раніше проживала спільно. Текст розписки не містить відомостей про позикодавця. Будь-яких грошей відповідач не отримувала та договорів позики із позивачем не укладала. На підставі зазначеного просила відмовити у позові. Вислухавши учасників та їх представників, письмові матеріали справи, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 26 травня 2014 року відповідач [PERSON] взяла у борг 5000,00 гривень на сесію та зобовязалась щомісячно виплачувати по 500,00 гривень, починаючи з червня місяця 2014 року, про що нею була видана власноруч написана розписка. Відповідач не заперечувала факту написання нею вказаної розписки. Вирішуючи питання про особу, яка є позикодавцем за даною розпискою, суд виходить із того, що оригінал даної розписки був представлений позивачем. Водночас згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, за своїм змістом письмова розписка є одночасно як доказом укладення договору позика так і розрахунковим документом, оригінал якого свідчить про право особи на предявлення грошових вимог до автора розписки, якщо в ній чітко не вказано прізвище позикодавця. Статтею 545 ЦК України врегулювано порядок підтвердження виконання зобов'язання. Так відповідно до даної норми законодавства, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже повернення розписки як боргового документа, підтверджуючого наявність грошового зобовязання, є свідченням припинення та виконання його належним чином боржником. В даному випадку відповідач наполягає на втраті боргового документа (розписки), який вона одержала від іншого кредитора, та незаконне знаходження розписки у позивача, при цьому із заявою до правоохоронних органів відповідач не звертався та належних доказів фактів викрадення або незаконного заволодіння позивачем розпискою суду представлено не було. Крім того, наведені положення статей 545 та 1046, 1047 ЦК України у взаємозвязку між собою дають підстави для висновку, що ризик втрати боргового документа розписки, яка видана [PERSON], як боржником у зобовязанні, несе особа з володіння якої воно могло вибути, якщо вказаний факт відбувся без порушення норм закону. Тобто відповідач має нести наслідки втрати письмової розписки, як основного документу, що опосередковує умови грошового зобовязання та доказу їх належного виконання. Отже відсутність боргового документу у боржника та одночасно знаходження оригіналу розписки у позивача є підтвердженням наявності грошових зобовязань за розпискою та невиконання умов за нею. Натомість покази свідка [PERSON], яка є подругою відповідача та в судовому засіданні пояснила, що вона також в травні 2014 року надавала за розпискою грошові кошти у борг в сумі 5000,00 грн., не виключають можливість укладення договору позики із позивачем та отримання від неї коштів за аналогічною розпискою, представленої в судовому засіданні. У звязку із цим покази свідка в даній ситуації не є визначальними для спростування вимог позивача. На підставі зазначеного суд приходить до висновку, що позикодавцем за розпискою є її володілець [PERSON], яка має право вимагати виконання її умов на свою користь. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Відповідно до положень ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно умов розписки відповідач зобовязана була кожний місяць, починаючи з червня 2014 року, по 500,00 гривень частинам сплачувати суму позики, тобто до березня 2015 рок включно мала бути повернута вся сума позики. Зазначені у розписці грошові кошти в установлений строк [PERSON] не повернула. Відповідач не надав суду належні та допустимі докази, які свідчили би про належне та своєчасне виконання ним грошових зобовязань за договором позики і повернення суми отриманих коштів. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно до ст.ст.610 та 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки у виді штрафу або пені. Згідно п. 5 ч. 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обовязку в натурі. В результаті суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] взяті на себе договірні обовязки належним чином не виконала, внаслідок чого утворилася відповідна заборгованість в розмірі 5 000,00 гривень, яка має бути стягнута в судовому порядку. Щодо заявлених позивачем сум інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає, що статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно умов договору розписки відповідач зобовязаний був виплатити борг частинами по 500,00 грн. щомісячно, починаючи з червня 2014 року, тобто рівними частинами протягом десяти місяців до березня 2015 року. Отже з квітня 2015 року розпочався період прострочення всієї суми позики в розмірі 5000,00 грн. За прострочення виконання грошового обовязку за розпискою відповідач має обовязок сплатити на користь позивача три проценти річних від простроченої суми позики, що за період з 01 квітня 2015 року по 19 квітня 2017 року складає 307,81 грн. (5000 грн. х 3%/100 х 749 днів /365). Розрахунок інфляційних втрат за період прострочення повернення всієї суми позики в розмірі 5000,00 грн. за період з 01 квітня 2015 року по 19 квітня 2017 року становить 1957,71 грн. (5000 грн. х 139,15%-сукупний індекс інфляції за весь період), що є більшим ніж заявлено позивачем. З огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає спір лише в межах заявлених позовних вимог. Оскільки розмір інфляційних втрат, що заявлений в позові, є меншим ніж розрахований судом, тому підлягає стягненню в розмірі визначеному позивачем 1695,50 грн. З урахуванням наведеного відповідач має повернути суму боргу в розмірі 5 000,00 гривень, інфляційні втрати 1695,50 грн. та 3% річних в розмірі 307,81 грн. Вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди, внаслідок порушення виконання грошового обовязку відповідачем, не підлягають задоволенню з огляду на наступні положення закону. Правовідносини, які склалися між сторонами, є зобовязальними та виникли на підставі письмового договору, яким є розписка. Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідачем були порушені умови договору позики та невиконанні грошові обовязки щодо повернення коштів. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачені правові наслідки порушення зобовязання, за якими у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. За наведеними положеннями ст. 611 ЦК України вбачається, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних правовідносинах може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також, якщо умови про відшкодування моральної шкоди прописані в укладених договорах. Оскільки ані діючі положення Цивільного кодексу України, ані безпосередньо положення договору позики, який укладений між сторонами шляхом видачі розписки, не передбачає можливість стягнення моральної шкоди в якості відповідальності за порушення грошового зобовязання за договором позики, тому достатніх підстав для задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди немає. До подібних правових висновків дійшов також Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму рішенні від 27.07.2011 по справі № 6-11579св11. Щодо вирішення заявлених позивачем витрат на правову допомогу в розмірі 1000,00 гривень суд зазначає наступне. При визначені обсягу витрат на правову допомогу, суд виходить із приписів частини 2 статті 84 ЦПК України, за якою граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З наведених норм закону вбачається, що для визначення та забезпечення не перевищення граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу суду необхідно мати для розрахунку погодинний час, який був витрачений адвокатом на вчинення тих чи інших дій, повязаних із підготовкою та складенням позову, наданням консультації. Проте позивачем була надана лише довідка представника №2501/2017 від 25.01.2017р., в якій не зазначено фактичного часу, витраченого адвокатом на консультацію, підготовку документів до судового процесу, що є необхідним та визначальним для розрахунку судом граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу та визначення обґрунтованості сплаченої суми послуги в розмірі 1000,00 грн.. Відтак суд позбавлений можливості забезпечити дотримання та перевірку граничних сум витрат на правову допомогу, через це в цій частині вимог має бути відмовлено. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог в сумі 558,97 грн. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: partial