Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

06 грудня 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] державного майна про стягнення індексованої заборгованості по заробітній платі, мотивуючи свої вимоги тим, вона працювала у ВАТ «Содовий завод» у період з 12 липня 1971 року по 04 грудня 2000 року на посаді контролера якості продукції та технологічного процесу ВТК. З жовтня 1996 року ВАТ «Содовий завод» перестав виплачувати заробітну плату. Рішенням Словянського міського суду від 13 лютого 1998 року з ВАТ «Содовий завод» на її користь було стягнуто заборгованість по заробітній платі у сумі 534 грн.47 коп.. Виконавчий лист за рішенням суду був своєчасно наданий до державної виконавчої служби Словянського міськрайонного управління юстиції та взятий на виконання. Зазначає, що в травні 2016 року їй була виплачена заборгованість по заробітній платі у сумі 534 грн. 47 коп. У вересні 2016 вона звернулася до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача індексації заробітної плати. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 16 листопада 2016 року вирішено стягнути з ВАТ «Содовий завод» на її користь індексацію заробітної плати у розмірі 4 570 грн.57 коп. Виконавчий лист за рішенням суду був своєчасно наданий в ліквідаційну комісію ВАТ «Содовий завод» та взятий на виконання. 20 жовтня 2016 року вона отримала довідку ліквідатора в якій ведеться про те, що вищевказане рішення виконати не має можливості, оскільки в цілому заборгованість по заробітній платі станом на 01 грудня 2016 року складає 4049 тис. грн, та виконати рішення суду по стягненням на користь позивача немає можливості. Зазначає, що 24 січня 2013 року одержано листа № 11-05-00801 [PERSON] Державного майна України про те, що станом на 01 січня 2013 року в Реєстрі державних корпоративних прав по Донецькій області обліковується державний пакет акцій у розмірі 100% статутному капіталу ВАТ «Содовий завод». 10 вересня 2013 року колектив працівників ВАТ «Содовий завод» звернувся зі скаргою на невиконання рішень Словянського міськрайонного суду Донецької області. 18 жовтня 2013 року одержано лист Державної виконавчої служби України, про те, що Постановою господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 ВАТ «Содовий завод» визнано Вважає, що до теперішнього часу, державні органи не вжили заходів щодо сплати заборгованості із заробітної плати та вказаного рішення суду, не припинили порушення прав позивача протягом тривалого часу. Оскільки ВАТ «Содовий завод» є державним підприємством, а належні позивачу грошові кошти до теперішнього часу залишаються не виплаченими, а саме не виплачено індексацію заробітної плати у сумі 4\~570 грн. 57 коп. позивач просить суд стягнути на її користь саме з [PERSON] державного майна України підставі п. 2 ст. 619 ЦК України, оскільки [PERSON] державного майна, як засновник ВАТ «Содовий завод» несе субсидіарну відповідальність за боргами ВАТ «Содовий завод» перед нею. Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявилась, надала суду письмову заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, на задоволені позовних вимог\~ наполягає, не заперечує проти винесення заочного рішення. Представник відповідача [PERSON] державного майна України, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, до судового засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд відмовляє у задоволенні позову, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працювала у ВАТ «Содовий завод» у період з 12 липня 1971 року по 04 грудня 2000 року на посаді контролера якості продукції та технологічного процесу ВТК. З жовтня 1996 року підприємство припинило виплачувати працівникам заробітну плату. Рішенням Словянського міського суду від 13 лютого 1998 року з ВАТ «Содовий завод» на її користь було стягнуто заборгованість по заробітній платі у сумі 534 грн.47копійок 24 січня 2013 року одержано листа № 11-05-00801 [PERSON] Державного майна України про те, що станом на 01 січня 2013 року в Реєстрі державних корпоративних прав по Донецькій області обліковується державний пакет акцій у розмірі 100% статутному капіталу ВАТ «Содовий завод». 10 вересня 2013 року колектив працівників ВАТ «Содовий завод» звернувся зі скаргою на невиконання рішень Словянського міськрайонного суду Донецької області. 18 жовтня 2013 року одержано лист Державної виконавчої служби України, про те, що Постановою господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 16 листопада 2016 року вирішено стягнути з ВАТ «Содовий завод» на її користь індексацію заробітної плати у розмірі 4 570 грн.57 коп. 03 листопада 2016 року отримано листа ліквідатора ВАТ «Содовий завод» вих. 01-23/716, в якому йдеться про те, що грошових коштів, що надходять на розрахунковий рахунок у ліквідаційний період є не достатніми для погашення заборгованості у цілому, а відповідно, відсутня можливість виконання окремого рішення суду стосовно [PERSON]Й (а.с. 11). Згідно із статутом ВАТ Содовий завод, підприємство засноване відповідно рішення [PERSON] державного майна України від 20 грудня 1995 року № 50-АТ шляхом перетворення ДП\~ «Хімпром» у ВАТ Содзавод згідно із Указом Президента України від 26 листопада 1994 року № 699/94 Про заходи щодо забезпечення прав громадян на використання приватизаційний майнових сертифікатів . ВАТ Содзавод є юридичною особою, здійснює свою діяльність відповідно до чинного законодавства та статуту, має самостійний баланс, розрахунковий, валютний та інші рахунки в банках, має право укладати угоди(контракти), набувати майнових та особистих прав, нести обовязки, виступати в суді, арбітражному або третейському суді. Нормами ст. 619 ЦК України, регулюються правовідносини зобовязального характеру, за якими договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова(субсидіарна) відповідальність. Частиною 1 ст. 176 ЦК України передбачається розмежування відповідальності за зобовязаннями держави, АРК, територіальних громад та створених ними юридичних осіб, згідно якого Держава, АРК, територіальні громади не відповідають за зобовязаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, ст. 176 ЦК України закріплює загальну норму про розмежування відповідальності публічно-правових утворень за своїми зобовязаннями та створених ними юридичних осіб. ЦК передбачає загальне правило, згідно з яким держава, інші публічно-правові утворення (АРК, територіальні громади) не відповідають за зобовязаннями створених ними юридичних осіб. Ця норма направлена на конкретизацію положень ч.3 ст. 96 ЦК України згідно з якою юридична особа самостійно відповідає за зобовязаннями юридичної особи, учасник(засновник) юридичної особи не відповідає за зобовязаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобовязаннями його учасника(засновника). Вказівка на субсидіарну відповідальність держави, АРК, територіальних громад, як засновників створених ними юридичних осіб публічного права, яку містить норма ст. 176 ЦК, - передбачає можливість встановлення такої відповідальності спеціальними законами. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, засновником ВАТ «Содовий завод» є держава в особі [PERSON] Державного майна України(п.1.1 Статуту). З врахуванням наведеного, можливо дійти висновку, що правовідносини, які склалися між ВАТ «Содовий завод» та [PERSON] державного майна, - є правовідносини засновника та створеного ним підприємства, за якими засновник не відповідає по боргах підприємства, а підприємство не відповідає по боргах засновника. Такі відносини відповідають нормам чинного цивільного законодавства, зокрема положенням ст. 176 ЦК України, підтверджується статутом ВАТ «Содовий завод», згідно із яким підприємство є юридичною особою, створеною державою, яка не відповідає за зобовязаннями держави та акціонерів, а держава не відповідає за зобовязаннями Товариства, отже за своєю юридичною природою ВАТ «Содовий завод» не є казенним підприємством, а тому положення ст. 77 ГК України на правовідносини ВАТ «Содовий завод» та [PERSON] держмайна України не розповсюджуються. З огляду на викладене, слід дійти висновку, що [PERSON] Держмайна України в силу ст. 176 ЦК України не несе субсидіарну відповідальність по боргах ВАТ «Содовий завод», до того ж, не є правонаступником ВАТ «Содовий завод». Згідно із ст.ст. 1, 5 Закону України «Про [PERSON] державного майна України», [PERSON] державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. До повноваження [PERSON] державного майна України належить погодження мирових угод, планів санації і переліків ліквідаційних мас та змін і доповнень до них у справах про банкрутство господарських організацій з корпоративними правами держави понад 50 відсотків їх статутного капіталу, які перебувають у процесі приватизації. Відповідно ч. 1 ст. 619 Цивільного кодексу України лише договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи. Згідно із ч. 2 ст. 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, керівник банкрута звільняється з роботи у зв'язку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута. Як зазначено у ч. 1 ст. 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цією статтею. При цьому у першу чергу задовольняються вимоги щодо виплати заборгованості із заробітної плати перед працюючими та звільненими працівниками банкрута, грошові компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки та додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, інші кошти, належні працівникам у зв'язку з оплачуваною відсутністю на роботі (оплата часу простою не з вини працівника, гарантії на час виконання державних або громадських обов'язків, гарантії і компенсації при службових відрядженнях, гарантії для працівників, що направляються для підвищення кваліфікації, гарантії для донорів, гарантії для працівників, що направляються на обстеження до медичного закладу, соціальні виплати у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності за рахунок коштів підприємства тощо), а також вихідної допомоги, належної працівникам у зв'язку з припиненням трудових відносин та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інше соціальне страхування, у тому числі відшкодування кредиту, отриманого на ці цілі. Відповідно ч. 1 ст. 152 ЦК України акціонерне товариство - господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями. Згідно із ч. 2 ст. 152 ЦК України акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобов'язаннями товариства і несуть ризик збитків, пов'язаних з діяльністю товариства, у межах вартості акцій, що їм належать. Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону України «Про акціонерні товариства» засновниками акціонерного товариства визнаються держава в особі органу, уповноваженого управляти державним майном, територіальна громада в особі органу, уповноваженого управляти комунальним майном, а також фізичні та/або юридичні особи, що прийняли рішення про його заснування. Отже, незалежно від того, що засновником товариства є держава, здійснення діяльності через таку форму господарського товариства як акціонерне обмежує відповідальність учасників такого товариства за боргами самого товариства, на відміну від господарських товариств у формі повного, командитного товариства та товариства з додатковою відповідальністю, відповідальність у яких має субсидіарний характер. Аналізуючи посилання позивачки в тій їх частині, що з відповідача на її користь підлягають зазначені нею у позові виплати на підставі ст. 625 ЦК України, суд не може прийняти їх до уваги та відхиляє, виходячи з таких міркувань. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, відповідач не є правонаступником ВАТ «Содовий завод» та не несе субсидіарної відповідальності, а тому не відповідає по боргах підприємства, ні як правонаступник ні, в силу чинного законодавства, як засновник вказаного підприємства, а тому з підстав, на які посилається позивач, стягнення трьох процентів річних та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати, з відповідача судом не вбачається. Окрім наведеного, суд зважає на наступні обставини. Як достовірно встановлено у судовому засіданні між працівником [PERSON] та роботодавцем ВАТ «Содовий завод» виник трудовий спір. До сьогоднішнього часу\~ заборгованість по\~ індексації заробітної плати\~ не погашена. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відтак грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З урахуванням викладеного положення стаття 625 ЦК регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина третя статті 11 ЦК, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК у разі наявності між сторонами будь-яких інших, а не договірних зобов'язань. Крім того, із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. У звязку з викладеним, у позові слід відмовити у звязку із відсутністю підстав для його задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed