Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

05.01.2016 між Новомиколаївським комунальним дошкільним навчальним закладом № 3 «Теремок» (роботодавець) та [PERSON] (працівник) було укладено строковий трудовий договір № 1, відповідно до якого працівник приймається на посаду старшої сестри медичної Новомиколаївського комунального дошкільного навчального закладу № 3 «Теремок» (п. 1.5) на строк до 01.02.2016 (п. 1.6). Наказом Новомиколаївського комунального дошкільного навчального закладу № 3 «Теремок» від 01.02.2016 № 20-к/тр [PERSON] була прийнята старшою сестрою медичною тимчасово на час відсутності по вагітності і пологах основного працівника, що підтверджується записом у трудовій книжці позивача від 01.02.2016 № 14. Наказом Новомиколаївського комунального дошкільного навчального закладу № 3 «Теремок» від 04.03.2016 № 49-к/тр [PERSON] було звільнено з займаної посади згідно ст. 40 п. 2 КЗпП України виявленої невідповідності працівника займаній посаді, що підтверджується записом у трудовій книжці позивача від 04.03.2016 № 14. При цьому, в наказі не зазначено, у чому саме полягала невідповідність [PERSON] займаній посаді, та відсутні посилання на будь-які документи, якими було встановлено таку невідповідність. З пояснень представника відповідача та показань свідків [PERSON] та [PERSON] судом встановлено, що невідповідність позивача займаній посаді, через яку його було звільнено, полягала у відсутності у позивача документу про проходження обовязкового медичного огляду при прийнятті на роботу. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обовязків вимагає доступу до державної таємниці. Частиною третьою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема у п. 2 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Отже, правильним може бути визнано припинення трудового договору на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, в разі якщо воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обовязків чи їх виконання протипоказано за станом здоровя або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, відповідач не надав суду будь-яких належних доказів того, що кваліфікація [PERSON] на момент її звільнення не відповідала займаній нею посаді старшої сестри медичної. Натомість представником відповідача зазначено, що [PERSON], не пройшовши обовязковий медичний огляд, порушила покладені на неї обовязки за трудовим договором. Водночас, посилання відповідача на не проходження [PERSON] обовязкового медичного огляду при прийнятті на роботу суд у даній справі визнає безпідставним, оскільки відповідачем не надано доказів належної організації ним такого медичного огляду, відповідно до вимог Порядку проведення обовязкових профілактичних медичних оглядів та видачі особистих медичних книжок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2001 № 559, Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затвердженого Наказом МОЗ від 21.05.2007 № 246, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.07.2007 за № 846/14113. Згідно з листом Новомиколаївської центральної районної лікарні від 03.06.2016 № 146 зазначений медичний заклад не отримував направлення для проходження [PERSON] медичного огляду від Новомиколаївського комунального дошкільного навчального закладу № 3 «Теремок». Разом з цим, [PERSON] 29.02.2016 самостійно звернулася до ВП «Оріхівський МВ ДУ «Запорізький [PERSON]» з приводу проходження медичного огляду та пройшла відповідні лабораторні дослідження, що підтверджується листом зазначеної установи від 27.05.2016 № ХІХ-01-27/293. Крім цього, з протоколу засідання комісії з трудових спорів Новомиколаївського комунального дошкільного навчального закладу № 3 «Теремок» від 04.03.2016 вбачається, що [PERSON] 03.03.2016 оформляла медичну книжку. Суд зазначає, що за змістом вищенаведених норм законодавства про працю, не проходження працівником медичного огляду саме по собі не може свідчити про відсутність у нього належної кваліфікації та бути підставою для припинення трудового договору на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, через відсутність доказів щодо стану здоровя працівника. В такому разі працівника може бути відсторонено від роботи на підставі ст. 46 КЗпП України. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що звільнення [PERSON] з посади старшої сестри медичної Новомиколаївського комунального дошкільного навчального закладу № 3 «Теремок» на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України через виявлену невідповідність працівника займаній посаді, було проведено без наявних для цього фактичних обставин, у звязку з чим наказ про звільнення позивача від 04.03.2016 № 49-к/тр є незаконним та підлягає скасуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Отже позовні вимоги про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Згідно із пунктом 5 Порядку нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку). Розмір заробітної плати [PERSON] та суми утриманих з неї податків за січень березень 2016 року, підтверджуються відомістю із заробітної плати [PERSON] та довідкою про її заробітну плату. Так, заробітна плата позивача за січень 2016 року склала 1987,04 грн., з якої утримано 357,67 грн. податку з доходів фізичних осіб та 29,81 грн. військового збору; заробітна плата позивача за лютий 2016 року склала 2 259,60 грн., з якої утримано 406,73 грн. податку з доходів фізичних осіб та 33,89 грн. військового збору. За вищенаведеними правилами розмір середньоденного заробітку позивача за вирахуванням податків становить: 1599,56 грн. (1987,04 387,48) за січень 2016 року + 1818,98 грн. (2 259,60 440,62 грн.) за лютий = 3418,54/39 робочих днів = 87,65 грн. Час вимушеного прогулу позивача з моменту звільнення до дня розгляду справи судом, а саме з 05.03.2016 по 09.06.2016 становить 65 робочих днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача, з урахуванням виплаченої йому при звільненні вихідної допомоги становить: 87,65*65 = 5697,25 грн. 1709,27 = 3 987,98 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд визнає доведеним факт спричинення відповідачем позивачу моральних страждань самим незаконним звільненням позивача з роботи з підстав невідповідності займаній посаді. Проте, позивач не надав суду доказів наведених у позовній заяві обставин стосовно того, що внаслідок незаконного звільнення відбулося погіршення стану його здоровя, а відтак визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди у 50 000,00 грн. суд визнає завищеним. У звязку з цим на підставі ст. 237-1 КЗпП України, ч. 3 ст. 23 ЦК України, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд визначає суму в розмірі 5 000,00 грн. достатньою компенсацією моральної шкоди. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. До позовної заяви додано квитанцію від 15.04.2016, якою підтверджується сплата позивачем судового збору за вимогами про відшкодування моральної шкоди в розмірі 551,20 грн., отже, враховуючи часткове задоволення позову в цій частині на суму 5,000 грн., що становить 10,00 % від заявленої позивачем суми, розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить: 551,20 грн.*10,00 % = 55,12 грн. За правилом частини третьої статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позовна заява містила одну вимогу майнового характеру (про стягнення середнього заробітку) та дві вимоги немайнового характеру (1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі; 2 про відшкодування моральної шкоди), відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання такої позовної заяви судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру, і за кожною вимогою немайнового характеру. Позивача, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнено від сплати судового збору в частині вимог про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку. Ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру, відповідно до підпункту 2 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому заява подається до суду, а саме: 1378,00 грн.*0,4 = 551,20 грн. Мінімальна ставка судового збору за подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру, відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статі 4 Закону України «Про судовий збір», становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, а саме: 1378,00 грн.*0,4 = 551,20 грн. Отже, розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави становить: 551,20 + 551,20 = 1102,40 грн. Відповідно до наданого представником позивача розрахунку витрат на правову допомогу станом на 03.06.2016, позивачем понесено витрати на загальну суму 8 992,00 грн. Враховуючи допущену в даному розрахунку арифметичну помилку при визначенні розміру витрат за підготовку позовної заяви, що було визнано представником позивача в судовому засіданні, дійсний розмір витрат на правову допомогу складає: 2204,80 грн. (підготовка позовної заяви) + 2 320,00 грн. (участь у судових засіданнях) + 1160,00 грн. (підготовка мирової угоди) = 5 684,80 грн. Витрати на правову допомогу в частині підготовки мирової угоди в розмірі 1160,00 суд визнає такими, що не підлягають відшкодуванню позивачу, оскільки сторонами не було досягнуто примирення. Решта витрат на правову допомогу: 2204,80 + 2 320,00 = 4 524,80 грн. підлягають присудженню позивачу пропорційно до задоволеної частини вимог, а саме: на кожну з трьох позовних вимог припадає: 4 524,80 грн./3 = 1 508,27 грн, отже за дві позовні вимоги, що задоволені повністю та одну позовну вимогу, що задоволена частково (на 10 % від заявленої суми), розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить: 1 508,27*2 + (1 508,27*10%) = 3 167,37 грн. Витрати представника позивача в розмірі 39,89 грн., понесені ним на придбання квитка для проїзду з м. Запоріжжя до смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, не підлягають відшкодуванню, як такі, що не передбачені статтею 85 ЦПК України. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial