Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

06.04.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Василівської сільської ради Болградського району Одеської області, треті особи - [PERSON] , [PERSON] , та просить: - скасувати рішення виконавчого комітету Жовневої сільської ради Болградського району Одеської області від 30 серпня 2007 року № 131 про реєстрацію права власності на домоволодіння, що розташоване в [ADDRESS] , в частині оформлення права власності на домоволодіння, що розташоване в [ADDRESS] , за [PERSON] ; - скасувати право власності на 1/6 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , шляхом скасування запису з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] на 1/6 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позивач посилається на те, що 22 грудня 2006 року він уклав кредитний договір з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», відповідно до якого він отримав 78 200 доларів США під 14% річних на строк користування 240 місяців - до 22 грудня 2026 року. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 17 вересня 2009 року з нього та [PERSON] на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в розмірі 647 491,10 грн., державне мито у розмірі 1 700,00 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 30 грн., а всього 649 221,10 грн. 02 листопада 2009 року Банк отримав виконавчий лист для примусового виконання рішення суду від 18 вересня 2009 року та звернувся до органів ДВС для примусового виконання (ВП № 21151765). 28 січня 2010 року державним виконавцем Першого Малиновського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції був складений Акт опису й арешту майна, згідно якого на квартиру [ADDRESS] був накладений арешт, квартира передана на відповідальне зберігання йому. Виконавче провадження було закінчено 19 грудня 2011 року на підставі п.3 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», в зв`язку з чим, виконавчий лист був повернутий банку та знятий арешт з квартири. В подальшому ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 17.09.2009 року було поновлено Банку строк для пред`явлення вищезазначеного виконавчого листа та видано його дублікат. З ухвалою суду він не погодися та звернувся з апеляційною скаргою, яку було задоволено Постановою Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року та відмовлено Банку у поновленні строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачі виконавчого листа. Так мешканці будинку [ADDRESS] вирішили в осені 2020 року створити ОСББ. Для цього ініціативна група ходила по квартирам, щоб зібрати підписи мешканців та було встановлено, що власником квартири [ADDRESS] є зовсім інша особа, а саме ТОВ «Інвестмент корпорейшен». Так як позивач вважав, що оформлення права власності на квартиру було проведено незаконно, він звернувся 19.10.2020 року до Малиновського районного суду м.Одеси з позовом до ТОВ «Інвестмент корпорейшен» з позовом про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Так, ТОВ заперечуючи проти задоволення цього позову, заявило, що він є власником 1/6 частини будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Ця новина його здивувала, тому що він ніколи не був власником частини цього будинку. Так дійсно він народився [INFO] в цьому будинку, у 1999 року його призвали для проходження військової служби в Збройних силах України. В 2001 році він звільнився зі збройних Сил і залишився мешкати в м.Одесі. Проживав в гуртожитку, працював на промтоварному ринку «7-й кілометр». З 2005 року проживав у цивільному шлюбі. Для створення сім`ї необхідна була квартира, тому він в 2006 році отримав кредит в банку для придбання квартири. Тобто з 2006 року по теперішній час він проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , власником якої він є. Позивач ніколи не звертався з заявою про оформлення права власності на частину в будинку за адресою: [ADDRESS] . Для з`ясування ситуації, він звернувся до нотаріуса та дізнався, що дійсно за ним зареєстроване право власності на 1/6 частину вищезазначеного житлового будинку, але це його мати [PERSON] зверталася до сільської ради з заявою, але не пам`ятає коли це було. Особисто він ніколи не звертався з відповідною заявою до сільської ради та нікого на це не уповноважував. Вважає, що рішення сільської ради було прийнято неправомірно та відповідно і реєстрація права власності пройшла з порушенням його прав, тому звертається з цією позовною заявою. Позивач [PERSON] до суду не з`явився. Його представник - [PERSON], який діє на підставі ордеру серії ОД № 535955 від 07.05.2021 року (а.с.24), надав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Представник відповідача - Василівської сільської ради Болградського району Одеської області, а саме староста с.Каракурт Жечева О., до суду не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог, визнає їх в повному обсязі (а.с.18). Треті особи - [PERSON] , [PERSON] до суду не з`явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутності, з заявленими позовними вимогами згодні, не заперечують проти їх задоволення (а.с.25,26). Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 120 ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-VІ майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (ст.112 цього Кодексу). Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору у складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини. Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 454/1187/17-ц. Згідно з частиною другою ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. 15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітні та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке зберіглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Члени колгоспу, які працюють у міжгосподарських організаціях, відносяться до суспільної групи колгоспників. Отже, застосування норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим. Так, судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Жовтневої сільської ради Болградського району Одеської області №171 від 30 серпня 2007 року було вирішено оформити право власності на домогосподарство, розташоване в [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.6), на час прийняття цього рішення [PERSON] вже помер, а саме [INFO] (а.с.8) та втратив правоздатність. З цього рішення не можливо встановити на підставі яких документів воно було прийняте, а саме чи звертався позивач з відповідною заявою з метою оформлення за собою права власності на цей житловий будинок. Натомість в матеріалах справи міститься заява [PERSON] , яка звернулася до Жовтневої сільської ради з проханням визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності на вищезазначений будинок. Заява датована 08 серпня 2007 року та підписана тільки заявницею. Тобто матеріали справи не містять доказів уповноваження [PERSON] позивачем діяти від його імені та в його інтересах. Відповідач - представник Василівської сільської ради Болградського району Одеської області в особі старости с.Каракурт (колишня назва Жовтневе) позовні вимоги визнав та не заперечував проти скасування рішення сільської ради в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/6 частку. Так, [PERSON] помер [INFO] , а [PERSON] помер [INFO] . Будинок не був зареєстрований, оскільки він не був добудований за час їх життя. В зв`язку з чим, будинок не є колгоспним двором, тому спірні правовідносини не підпадають під дію ЦК УРСР (1963 року). Цей факт сторонами не оспорюється. Відповідно до ч.1 ст.393 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Частиною 2 цієї статті визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 4 ст. 334 ЦК України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже право власності [PERSON] на 1/6 частину будинку [ADDRESS] зареєстровано незаконно. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а ст.16 ЦК України передбачено один із способів такого захисту - визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Враховуючи те, що реєстрація права власності за позивачем на 1/6 частину в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] була проведена без його відома та без його безпосереднього звернення з відповідною заявою, реєстрація вважається проведеною незаконно, так саме як й рішення сільської ради на підставі якого воно зареєстроване є незаконним та підлягає скасуванню в цій частині. На підставі викладеного, та

Outcome: approved