Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

06 січня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що сторони з 2018 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - дочку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачем, перебуваючи на її утриманні. Оскільки відповідач не надає належної матеріальної допомоги на утримання дитини, а коштів позивача недостатньо для самостійного утримання спільної дитини сторін, згоди щодо добровільної виплати аліментів в позасудовому порядку сторони не досягли, позивач просила суд стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання спільної дитини сторін в розмірі ј частки від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, посилаючись на положення сімейного законодавства, позивач також просила суд стягувати з відповідача на її користь та на її утримання, як дружини, аліменти в тому ж розмірі, що й на дитину, до досягнення останньою трьох років. В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Натомість від сторін до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких позивач посилається на підтримання нею позову в повному обсязі, а відповідач не заперечує проти цього. За таких обставин суд у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи за відсутності сторін, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 23 червня 2018 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - дочку [PERSON] , [INFO] , яка перебуває проживає разом з позивачем окремо від відповідача. Дані обставини підтверджуються копією свідоцтв про шлюб та народження, копією довідки про місце проживання дитини, копією паспорту позивача (а.с.16-20). Також судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України з огляду на зміст заяв сторін, поданих суду, та матеріалів цивільної справи встановлено, що відповідач належної та достатньої матеріальної допомоги на утримання спільної дитини сторін та дружини не надає, доходів позивача для самостійного утримання дитини не вистачає, в позасудовому порядку сторони не досягли домовленості щодо участі відповідача у матеріальному забезпеченні спільної дитини сторін та позивача, як дружини. В той же час, відповідач є працездатною особою, доказів наявності в нього інших дітей та утриманців, а також об`єктивних перешкод для сплати аліментів на дитину та дружину стороною відповідача не подано, а судом не встановлено, як і доказів звільнення позивача від сплати аліментів. Таким чином відповідач спроможний сплачувати аліменти на дитину та дружину, хоча належним чином цього не здійснює. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про прав дитини. Так, відповідно до ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способом захисту сімейних прав та інтересів зокрема є примусове виконання добровільно не виконаного обв`язку. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Аналогічні положення містить ст.27 Конвенції про права дитини, якою також визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.ст.141, 180 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, такий обов`язок є рівним для обох батьків, а розірвання шлюбу між ними, проживання батьків окремо від дитини не звільняє від даного обов`язку щодо дитини. Згідно ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Нормою ст.182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно норми ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Положеннями ст.7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Схожі за змістом положенням містить ст.3 Конвенція про прав дитини. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. На підставі таких доказів, наведених вище норм діючого законодавства, враховуючи, що відповідач є батьком спільної з позивачем малолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , яку зобов`язаний утримувати до досягнення повноліття, однак регулярної матеріальної допомоги на утримання своєї дитини не надає, хоча об`єктивних перешкод для цього або визначених законом, зокрема нормами ст.ст.188, 190 СК України, підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, припинення права на аліменти тощо судом не встановлено, суд вважає позовні вимоги про стягнення аліментів на дитину обґрунтованими і таким що підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання позивача, як дружини, з якою проживає спільна дитина сторін, суд, окрім наведених вище фактичних обставин, виходить з наступного. Так, відповідно до ст.75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. За змістом ст.ст.77, 79 СК України за рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі та від дня подання позовної заяви, а сплачуються щомісячно. Положеннями ст.80 СК України закріплено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги ті обставини, що відповідач є батьком спільної з позивачем дитини, якій не виповнилось трьох років, і яка проживає з позивачем, а також те, що відповідач є працездатною особою, має можливість надавати матеріальну допомогу позивачу, як дружині, з якою проживає спільна дитина сторін, однак цього не здійснює без належних для цього підстав, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання позивача обґрунтованими, а отже такими, що підлягають задоволенню, однак частково. Частковість задоволення зазначених позовних вимог зумовлена тим, що позивач просить визначити суд на підставі ст.182 ч.2 СК України нижню межу розміру аліментів в розмірі 50% від прожиткового мінімуму. Разом з тим, сімейне законодавство не передбачає гарантованого законом мінімального розміру аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина, що з огляду на ст.19 Конституції України і не наділяє суд повноваженнями із встановлення такого мінімального розміру. Натомість, норма ст.182 ч.2 СК України, на яку посилається позивач в обґрунтовування своїх позовних вимог в означеній частині, регулює питання мінімального гарантованого розміру аліментів лише щодо дитини, а не дружини. Крім того,

Outcome: partial