Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

06.01.2016 року до Вінницького міського суду Вінницької області звернувся представник позивача [PERSON] - [PERSON], з позовом до [PERSON] про поділ боргів подружжя та стягнення коштів. Позов мотивовано тим, що 14.12.1983 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, зареєстрований у відділі актів громадянського стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькі області, що про зроблено відповідний актовий запис № 3044. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.10.2013 року, шлюб між сторонами по справі - розірвано. За час перебування у шлюбі з відповідачем, позивачем в інтересах сім»ї було отримано в борг грошові кошти у сумі 480 000 грн., а саме: згідно розписки від 20.07.2010 року позивач отримала від [PERSON] в борг грошову суму в розмірі 240 000 грн., що еквівалентно 30 000 доларів США; згідно розписки від 05.08.2010 року позивач отримала від [PERSON] в борг грошову суму в розмірі 240 000 грн., що еквівалентно 30 000 доларів США. Як вказує позивач кошти були отримані нею для купівлі квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS], тобто були використані в інтересах сім»ї. Дана обставина встановлена ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 22.12.2014 року, а тому в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України є такою, що не підлягає доказуванню. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.12.2013 року по справі № 127/26322/13 - ц вирішено стягнути з позивача на користь [PERSON] борг за договором позики в розмірі 240 000 грн. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2013 року по справі № 127/21407/13 - ц вирішено стягнути з позивача на користь [PERSON] борг в сумі 240 000 грн. На виконання вищевказаних судових рішень, позивачем особисто було повернуто борг в загальній сумі 480 000 грн., що підтверджується розписками від 03.03.2014 року та від 12.03.2014 року. В підтвердження виконання вказаних зобов'язань згідно розписок від 20.07.2010 року та від 05.08.2010 року позивачу було повернуто оригінали даних розписок. Позивач з відповідачем не дійшли домовленості, щодо повернення боргу по ? частині кожен, а тому загальний борг в розмірі 480 000 грн., повернутий позивачем самостійно. Позивач вказує на те, що оскільки кошти в борг вона отримала в інтересах сім»ї, а повернула їх після розірвання шлюбу з відповідачем із особистих заощаджень, вважає, що 240 000 грн., підлягає стягненню з відповідача в рахунок компенсації ? частини боргу, який виник згідно розписок від 20.07.2010 року та від 05.08.2010 року. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на ст.ст. 60, 65, 70, 71, СК України. Вказані обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з вказаним позовом до відповідача. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з тих же підстав, що в ньому наведено, зазначив що в позові чітко і доступно викладено позовні вимоги, та обставини на яких вони ґрунтуються. На запитання представника відповідача повідомив, що йому невідомо, чи відповідач був присутній при отриманні в борг коштів, та написанні розписок. З огляду на те, що на придбання квартири було витрачено 402900 грн., залишок від позики в сумі 77100 грн., було витрачено [PERSON] для ремонту квартири за адресою [ADDRESS]. Представник позивача вказує на те, що кошти в сумі 77100 грн., також були використані в інтересах сім»ї, про що додав до своїх додаткових пояснень копії товарних чеків на придбання різного роду будівельних матеріалів (а.с. 46 - 50). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що позовні вимоги стороною відповідача не визнаються в повному обсязі, зазначив те, що кредитори позивача це її рідні діти, вони є зацікавленими особами. Також відповідача не було залучено до участі у розгляді справ, в яких вирішувалось питання про стягнення суми боргу з позивача на користь її дітей на загальну суму 480 000 грн., тому такі рішення не можуть створювати обов'язків для відповідача. Також повідомив, що квартиру, яка являлась предметом поділу у справі про поділ майна подружжя було придбано за 402900 грн., та відповідно позивачем не могло бути витрачено на придбання вказаної квартири коштів більше ніж вона вартує. Також відповідно послався на свої заперечення проти позову, що містяться в матеріалах цивільної справи, та зміст яких зводиться до того, що факт витрачення отриманих [PERSON] коштів в інтересах сім»ї не підтверджений відповідними доказами, а відтак договори позики від 20.07.2010 року та від 05.08.2010 року укладено не в інтересах сім»ї, а тому не створюють обов'язків для відповідача [PERSON], як другого з подружжя. Підстав для покладення солідарного обов'язку (чи в рівних частках) по відшкодуванню половини отриманих в позику коштів на [PERSON] відсутні. Також представник відповідача посилається як на підставу своїх заперечень на судову практику Верховного Суду України, а саме на Постанову від 20.02.2013 року у справі № 163 цс 12, згідно якої судам слід з'ясовувати чи підтверджені відповідними доказами витрачання коштів в інтересах сім»ї після отримання їх іншим з подружжя, а також з'ясовувати чи надавалася іншим з подружжя у письмовій формі згода на укладення договору позики. Підсумовуючи представник відповідача зазначив, що оскільки згода [PERSON] на отримання грошових коштів у борг для придбання квартири відсутня, у відповідача відповідно відсутній обов'язок щодо повернення даних сум. Також зазначив, що представлені представником позивача копії товарних чеків є неналежними доказами витрачання коштів в інтересах сім»ї, а саме на ремонт спільної квартири позивача та відповідача. Зокрема вказані товарні чеки не підтверджують використання вказаних будівельних матеріалів саме на ремонт спільної квартири, а також що саме отримані в борг кошти витрачались на придбання вказаних будівельних матеріалів. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши докази у справі у їх сукупності та взаємозв'язку, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази у відповідності до ст. 60 ЦПК. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.11.2014 року у цивільній справі № 127/3787/14 - ц, за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.10.2013 року, яке набрало законної сили 25.10.2013 року, шлюб, зареєстрований 14.12.1983 року між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Судом встановлено, що спірне нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS], набуто подружжям за час перебування у шлюбі, на підставі договору купівлі - продажу від 13.08.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Грабовенською Т.А. (зареєстровано в реєстрі за № 1067). Право власності зареєстровано за [PERSON] В ході розгляду наведеної справи судом оцінено доводи [PERSON] про те, що для придбання спірної квартири були витрачені кошти в сумі 175 005 грн., що належали йому на праві особистої приватної власності, що були зняті ним з банківського рахунку 13.08.2010 року, та у цьому зв'язку судом встановлено, що дійсно 13.08.2010 року [PERSON] було знято готівку в розмірі 175 005 грн., однак дана обставина жодним чином не підтверджує витрачання даних коштів на придбання спірної квартири. Також судом встановлено що даний рахунок в банківській установі було відкрито під час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, а тому грошові кошти розміщені на ньому є спільною сумісною власністю подружжя. В ході розгляду вказаної цивільної справи судом також встановлено, що згідно рішень Вінницького міського суду Вінницької області було стягнуто заборгованість із [PERSON] за договорами позики: згідно рішення від 10.10.2013 року по справі № 127/21407/13 - ц - 240 000 грн. на користь [PERSON]; згідно рішення від 03.12.2013 року по справі № 127/26322/13 - ц - 240 000 грн. на користь [PERSON] У цьому зв'язку судом також встановлено, що договори позики від 20.07.2010 року та від 05.08.2010 року згідно яких було стягнуто заборгованість із [PERSON] про що й ухвалено вище вказані судові рішення, були укладені між [PERSON] та її рідною дочкою і рідним сином. Суд врахував заперечення [PERSON] з цього приводу та встановив, що [PERSON] не був стороною по справам під час розгляду спорів щодо стягнення боргу за договорами позики і суд керувався тим, що [PERSON] визнала позовні вимоги своїх дітей. За результатами судового розгляду справи про поділ майна подружжя суд прийшов до висновку, що за наслідками укладення договорів позики для придбання квартири в інтересах сім»ї, боргові зобов'язання перед позикодавцем виникають як для чоловіка так і для дружини, незалежно від того, хто із подружжя отримував позику. Вказані висновки обумовили формування у [PERSON] враження, що судом встановлено преюдиційні для цієї справи обставини, а саме те, що в судовому рішенні встановлено факт, витрачання коштів, що отримані в борг особисто [PERSON] в інтересах сім»ї, а саме на придбання поділеної рішенням суду (на даний час) квартири. Суд не погоджується з такою позицією позивача, виходячи з наступного. Між сторонами склались правовідносини, що врегульовані нормами Цивільного та Сімейного кодексів України, зокрема. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.ч. 2 - 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина 4 статті 65 СК України). З системного аналізу ст.ст. 60,61,65 СК України, суд приходить до висновку що грошове (боргове) зобов'язання одного з подружжя, може бути поділено між подружжям, виключно у випадку, якщо одержане за таким борговим зобов'язанням майно (в тому числі і грошові кошти) були використані (а не лише отримані) в інтересах сім»ї, та в судовому засіданні така обставина підтверджена належними та допустимими доказами, а також за умови надання письмової згоди (щодо цінного майна, або значної суми грошових коштів) іншим з подружжя на укладення такого правочину. Разом з тим суд, оцінюючи обставини отримання [PERSON] у своїх дітей в борг коштів в розмірі 480 000 грн., в рішенні від 17.11.2014 року (справа № 127/3787/14 - ц (про поділ майна подружжя)) зазначив, що в мотивувальних частинах рішень (про стягнення заборгованості за договорами позики) зазначено, що грошові кошти були позичені [PERSON] для придбання квартири [ADDRESS], тобто договори позики були укладені відповідачем в інтересах сім»ї, тому суд прийшов до висновку (однак не встановив обставину), що отримані в борг кошти були використані на її потреби. Таким чином суд при вирішенні справи про поділ майна подружжя прийшов до висновку (однак не встановив преюдиційну для цієї справи обставину), що отримані в борг кошти були використані на потреби сім»ї (в даному випадку на купівлю спірної квартири). До вказаного висновку суд прийшов враховуючи те, що грошові кошти були позичені [PERSON] саме для придбання спірної квартири, без встановлення факту того (та дослідження відповідних цьому доказів) що саме кошти, які були отримані в борг [PERSON] в сумі 480 000 грн. були використані для придбання спірної квартири (використані в інтересах сім»ї). Наведене вище рішення суду у справі про поділ майна подружжя встановлених обставин витрачання позичених позивачем у своїх дітей коштів і інтересах сім»ї не містить. Висновок суду з приводу того, боргові зобов'язання перед позикодавцем за наслідками укладених договорів позики для придбання спірної квартири в інтересах сім»ї виникають як для чоловіка так і для дружини, незалежно від того, хто із подружжя отримував позику, ґрунтуються (як наведено в рішенні суду) на ч. 3 ст. 61 ЦПК України, з відсиланням до мотивувальних частин рішень у справах № 127/21407/13 - ц та № 127/26322/13 - ц, в яких наведено, що грошові кошти були позичені [PERSON] для придбання квартири [ADDRESS]. Аналогічно рішення у справах № 127/21407/13 - ц та № 127/26322/13 - ц, також не містять встановлених обставин того, що вказані грошові кошти позичальником були не тільки позичені але і витрачені на потреби сім»ї, зокрема й на придбання спірної квартири. Встановлення таких обставин не входило до предмету доказування у справах про стягнення заборгованості за договорами позики з [PERSON] Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»: за змістом частини третьої статті 61 ЦПК обставини, встановлені під час розгляду справи за позовом про право на майно, не мають обов'язкової сили для осіб, які не брали участі у справі. Такі особи мають право на звернення до суду із самостійним позовом про право на це майно. Разом із тим під час розгляду справи за таким позовом суд враховує обставини раніше вирішеної справи про право на спірне майно незалежно від того, встановлені вони судовим рішенням, що набрало законної сили, у цивільній, господарській або адміністративній справі. Якщо суд дійде інших висновків, ніж ті, що містяться в судовому рішенні щодо раніше вирішеної справи, він має навести відповідні мотиви. При цьому суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. У зв'язку з викладеним, суд приходить до висновку, що рішення суду від 17.11.2014 року у справі № 127/3787/14 - ц (про поділ майна подружжя), та Ухвала апеляційного суду Вінницької області від 22.12.2014 року (винесена за результатами перегляду рішення про поділ майна подружжя) не містять встановлених преюдиційних обставин того, що отримані в борг позивачем [PERSON] кошти були витрачені в інтересах сім»ї, зокрема й на придбання квартири [ADDRESS], а встановлені при розгляді цієї справи (про поділ боргів подружжя) обставини, приводять суд до інших висновків ніж ті, що зазначені в рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 17.11.2014 року та Ухвалі апеляційного суду Вінницької області від 22.12.2014 року, зокрема до того, що [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами визначальної обставини - витрачання позичених нею у своїх дітей коштів в сумі 480 000 грн. в інтересах сім»ї, зокрема й на придбання квартири, що могло б лягти в основу рішення суду про задоволення позову про поділ боргів подружжя. Суд не приймає до уваги представлені представником позивача копії товарних чеків на придбання будівельних матеріалів, які згідно доводів [PERSON] були використані в ході ремонту спільної квартири позивача та відповідача, оскільки вказані документи не містять інформації, яка б свідчила про витрачання коштів в інтересах сім»ї, а саме на ремонт спільної квартири позивача та відповідача. Зокрема вказані товарні чеки не підтверджують використання вказаних будівельних матеріалів саме на ремонт спільної квартири, а також що саме отримані в борг кошти витрачались на придбання вказаних будівельних матеріалів. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Вказані докази є неналежними, а тому не можуть бути покладені судом в основу рішення про задоволення позову. Таким чином суд при винесенні рішення про поділ майна подружжя за яким поділено спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON], шляхом визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності на ? частку квартири [ADDRESS] за кожним з них, виходив того, що спірну квартиру було придбано сторонами по справі під час перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя, що і зумовило визнання за сторонами по справі права власності на рівні частини спірного майна. За результатами перегляду вказаного судового рішення апеляційним судом Вінницької області Ухвалою від 22.12.2014 року підтверджено правильність такої позиції суду першої інстанції. (а.с. 36, 37). При цьому досліджуючи докази у наведеній справі (про поділ майна подружжя) суд першої та апеляційної інстанції встановили обставини, достатні для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю, та достатні обставини для ухвалення законного та справедливого рішення про визнання за сторонами права власності на ? частину спірної квартири за кожним з них. Разом з тим суду у цій справі жодних належних, допустимих та достовірних доказів того, що позичені [PERSON] у двох своїх дітей кошти в розмірі 480 000 грн. були витрачені на придбання спірної квартири, не представлено, а як наслідок, вимоги про стягнення з [PERSON] половини таких боргових зобов'язань, які виникли в інтересах сім»ї є перед судом недоведеними, а як наслідок в задоволенні позову слід відмовити. Приймаючи вказане рішення суд приймає до уваги також висновок Верховного Суду України, який висловлений у Постанові від 20.02.2013 року у справі №163 цс 12, який в силу приписів, наведених в ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим в тому числі для усіх судів України, згідно якого, при вирішенні справ даної категорії суд має керуватись ст. 65 СК України, згідно якої при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Також Верховний Суд України у вказаній справі зазначив, що поза увагою судів залишився той факт (не перевірний під час розгляду справи по суті), що отримані одним з подружжя грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї, вказавши на те, що така обставина не підтверджена відповідними доказами, а також не з'ясовано чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. У цьому зв'язку судом встановлено, що [PERSON] не давав [PERSON] письмову згоду на укладення договорів позики, також в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи [PERSON] про витрачання отриманих нею у своїх дітей коштів в розмірі 480 000 грн., в інтересах сім»ї, тобто на придбання квартири за адресою [ADDRESS] а також на проведення у ній ремонту. Також суд враховує і те, що сторонами по справі не заперечувалась та обставина, що вартість спірної та уже поділеної квартири станом на час укладення договору купівлі - продажу спірної квартири (13.08.2010 року) становила 402 900 грн., разом з тим, позивачем [PERSON] отримано в позику 480 000 грн., що перевищує вартість квартири на 77100 грн., що в свою чергу також свідчить про недоведеність витрачання позиченої суми коштів на придбання спірної квартири, а як наслідок і про відсутність підстав для покладання обов'язку на [PERSON] компенсувати [PERSON] половину виконаного нею її боргового зобов'язання перед своїми дітьми. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Зважаючи на те, що в задоволенні позову суд відмовляє, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed