Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

05 червня 2019 року до Корольовського районного суду м. Житомира звернулась [PERSON] із вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на її користь заборгованість по нарахованій за період червень-серпень 2018 року, але невиплаченій заробітній платі у розмірі 9\~009,00 грн., вихідну допомогу у сумі 4\~217,00 грн., компенсацію за невикористану відпуску у розмірі 11\~831,65 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за рішенням суду в розмірі 32\~932,84 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. та понесені судові витрати у розмірі 764,8 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказує, що з 28 липня 2014 року вона працювала на посаді виконуючого обов`язки головного бухгалтера Державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку», що належить до сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України. У період роботи за 2017-2018 року їй не виплачувалась заробітна плата, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 71\~636,00 грн. 27 червня 2018 року позивач звернулась до суду із позовом щодо стягнення з відповідача вказаної заборгованості. 03 серпня 2018 року, у зв`язку з ліквідацією установи, [PERSON] із займаної посади було звільнено і Державною бюджетною установою «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку» не проведено остаточний розрахунок по заробітній платі і належним їй сумам. За результатами розгляду позовної заяви [PERSON] у цивільній справі №296/6195/18, судами першої та апеляційної інстанцій було вирішено питання щодо стягнення з відповідача на її користь 71 634,00 грн. заборгованості по заробітній платі і 5\~622,68 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку з моменту звільнення. 14 травня 2019 року на виконання вказаних судових рішень Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України позивачу виплачено 71 634,00 грн. заборгованості по заробітній платі і 5\~622,68 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, у зв`язку з чи, позивач вважає, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку. Крім того, позивач вказує, що при її звільненні відповідачем не проведено остаточний розрахунок по нарахованій за період червень-серпень 2018 року заробітній платі у розмірі 9\~009,00 грн., не виплачено вихідну допомогу у сумі 4\~217,00 грн., компенсацію за невикористану відпуску у розмірі 11\~831,65 грн. У зв`язку з викладеним, позивач вважає, що дії відповідача є незаконними і такі, що грубо порушують трудове законодавство. Тривала невиплата заробітної плати поставила її в скрутне матеріальне становище, що змусило прикласти додаткових зусиль для організації життя. Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира Галасюка Р.А. від 06.06.2019 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] та призначено судове засідання. У зв`язку із звільненням судді [PERSON] та відповідно до розпорядження в.о.керівника апарату суду від 22.08.2019, 22.08.2019 після проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи, вказану справу було передано у провадження судді Сингаївського О.П., який ухвалою від 05.09.2019 справу прийняв до свого провадження та призначив її судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 24 березня 2020 року від Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] , оскільки Мінекономіки виконало рішення суду у повному обсязі (а.с.50-56). Сторони у судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили. 20 серпня 2020 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги свого довірителя [PERSON] підтримує у повному обсязі і просить їх задовольнити (а.с.68). 20 серпня 2020 року представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, де просить відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві (а.с.65-66). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлено, що [PERSON] з 28 липня 2014 року, на підставі наказу Державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку» №7-к від 28 липня 2014 року, працювала на посаді виконуючого обов`язки головного бухгалтера Державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку», що належить до сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (а.с.8). В період роботи з січня 2017 по травень 2018 року позивачу не виплачувалась заробітна плата, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 71\~636,00 грн., у зв`язку з чим, в червні 2018 року позивач звернулась до Корольовського районного суду м. Житомира із позовом щодо стягнення з відповідача вказаної заборгованості, що підтверджується копією постанови Житомирського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року (а.с.10-11). Згідно наказу №2-к від 03 серпня 2018 року, у зв`язку з ліквідацією Державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку», [PERSON] із займаної посади було звільнено (а.с.9). За результатами розгляду позовної заяви [PERSON] у цивільній справі №296/6195/18, судами першої та апеляційної інстанцій 13 вересня 2018 року і 26 грудня 2018 року було вирішено питання щодо стягнення з відповідача на її користь 71 634,00 грн. заборгованості по заробітній платі за період з січня 2017 по травень 2018 року і 5\~622,68 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку з моменту звільнення (а.с.10-11). Як вбачається з копії виписки з банківського рахунку від 15 травня 2019 року, на виконання вказаних судових рішень Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України позивачу виплачено 71 634,00 грн. заборгованості по заробітній платі і 5\~622,68 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку (а.с.13), тобто після восьми місяців як судом першої інстанції було ухвалене рішення щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, що підлягає негайному виконню. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117\~КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеною у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-2912цс16. Встановивши вину відповідача в невиплаті належних позивачеві при звільненні грошових сум, а також те, що виплата належних до виплат коштів була здійснена під час примусового виконання судового рішення, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за рішенням суду в розмірі 32\~932,84 грн. (суд приймає наданий позивачем розрахунок). Крім того, як вбачається з копії довідки про стан заборгованості із заробітної плати перед працівником від 14 травня 2019 року, при звільненні [PERSON] , відповідачем не проведено остаточний розрахунок по нарахованій їй за період червень-серпень 2018 року заробітної плат у розмірі 9\~009,00 грн., не виплачено вихідну допомогу у сумі 4\~217,00 грн. і компенсацію за невикористану відпуску у розмірі 11\~831,65 грн. Частиною 1 ст.47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України За правилами ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Суд вважає, обґрунтованими та такими, що підлягають до повного задоволення позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі у розмірі 9\~009,00 грн., вихідної допомог у сумі 4\~217,00 грн., компенсації за невикористану відпуску у розмірі 11\~831,65 грн. Крім того, позивач зазначає, що неправомірними діями відповідача їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 10 000,00 грн. та просить стягнути на її користь з відповідача. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд, враховуючи вимоги\~ст.237-1 КЗпП України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, виходить з обґрунтувань позивачем характеру, обсягу заподіяних йому моральних збитків, глибини його душевних страждань. При визначенні доцільності та розміру моральної шкоди, суд відповідно до роз`яснень, викладених у п.9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», виходить із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи характер та обсяг страждань, які зазнала позивач, тривалість вимушених змін у її житті, невиплата заробітної плати, що призвело до матеріальних проблем та порушення нормальної життєдіяльності [PERSON] , суд вважає за доцільне стягнути на її користь моральну шкоду у розмірі 3 000,00 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням звільнення позивача від сплати судового збору за позовну вимогу щодо стягнення заборгованості по заробітній платі і сплатою нею судового збору за вимогу щодо стягнення середнього заробітку, судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial