Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

05 травня 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Золочівського районного суду Харківської області з вищевказаним позовом, в якому просили розірвати договір оренди земельної ділянки від 25 лютого 2008 року, укладений відповідачем із їх матір'ю [PERSON], зареєстрований 31 березня 2009 року у відділі Харківської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» за №040969500257, зобов'язати відповідача повернути їм земельну ділянку площею 4,8335 га, що розташована на території Писарівської сільської ради Золочівського району Харківської області, кадастровий номер [NUMBER], стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказали, що 25 лютого 2008 року їх матір'ю було із відповідачем укладено вказаний договір оренди належної їй земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], згідно вказаного договору сторони домовилися про платне строкове використання землі. В договорі містилася умова, що у разі зміни власника земельної ділянки, це може стати підставою для розірвання договору. Так, в 2010 році мати позивачів померла. прийнявши спадщину та оформивши правовстановлюючі документи у 2014 році, позивачі звернулися до відповідача з вимогою про розірвання вказаного договору оренди, проте добровільно розірвати договори відповідач не погоджується, в зв'язку з чим позивачі були змушені звернутися до суду, сплативши судовий збір. В судове засідання з'явився представник позивачів не з'явився, надав заяву в якій просив справу слухати за його відсутності, на підставі наданих доказів з наведених у позові мотивів. Представник відповідача у судове засідання 20 липня 2015 року не з'явився, в минулих засіданнях проти позову заперечував у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень зауважив, що дійсно між сторонами існують договірні відносини з приводу оренди земельних ділянок позивачів. Після оформлення спадщини позивачам було сплачено заборгованість з 2010 року. Проте зазначена у договорі умова про можливість розірвання договору у разі зміни власника є опечаткою, через що не є дійсною підставою для розірвання договору. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 25 лютого 2008 року [PERSON] з одного боку як орендодавець та відповідач - сільськогосподарський виробничий кооператив ім. Фрунзе з другого, як орендар, уклали договір оренди землі (Надалі Договори). Згідно п.п. 1, 8,15 Договору орендодавець приймає, а орендар передає в строкове платне користування земельну ділянку площею 4,8335 га сільськогосподарського призначення, що знаходяться на території Писарівської сільської ради Золочівського району Харківської області, що належить позивачу на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 03 січня 2003 року, що був виданий на розпорядження Золочівської райдержадміністрації від 11 грудня 2002 року №331. Договір укладено строком на 10 років. Пункт 9 Договору вказує, що орендна плата за договором визначається із розрахунку 3 відсотка від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, передбачена можливість внесення орендної плати як у грошовій так і у натуральній формі. Станом на момент укладення договору орендна плата становила 1672,60 гривень. Граничним строком сплати орендної плати визначено 31 грудня поточного року. Пункти 36,38 Договору визначають, що договір припиняється за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін унаслідок невиконання другою стороною обов'язків передбачених договором. Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи (спадкоємця) є підставою для зміни умов або розірвання договору. Договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Золочівському районі Харківської області 31 березня 2009 року за №040969500257 (а.с.10-11). Земельну ділянку за актами приймання-передачі земельної ділянки було передано [PERSON] - орендодавцю, що засвідчено підписами сторін та печаткою юридичної особи (а.с.12). З наданих суду свідоцтв про право на спадщину за законом від 06 березня 2014 року вбачається, що сини померлої 21 травня 2010 року [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, по ? часині кожний, успадкували належну їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 03 січня 2003 року, що був виданий на розпорядження Золочівської райдержадміністрації від 11 грудня 2002 року №331 земельну ділянку площею 4,8335 га сільськогосподарського призначення, що знаходиться на території Писарівської сільської ради Золочівського району Харківської області (а.с.19-22). 31 січня 2013 року [PERSON] звернувся до відповідача з вимогою про розірвання договору. Заява містить припис про її реєстрацію та вхідний номер на підприємстві. Факт отримання вказаної заяви визнаний представником відповідача. (а.с.25). Представник відповідача пояснив у судовому засіданні, що оскільки вважає умову договору про можливість його розірвання через зміну власника опискою, підприємство не знайшло підстав для задоволення заяви позивачів. Окрім того, в заяві не було зазначено адреси, через що не було надано відповідь. Сторонами визнано, що після отримання свідоцтва про право на спадщину відповідачем сплачено позивачам заборгованість по спірному договору оренди з 2010 року (а.с.47-63). Вирішуючи спір, суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV (надалі Закон), Земельним кодексом України (надалі Кодекс). Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи громадянина захищаються судом. Стаття 651 Цивільного кодексу України перелічує загальні підстави для зміни або розірвання договору. Так, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Цивільний кодекс України у ст. 3 прямо проголошує свободу договору однією з головних загальних засад цивільного законодавства. Згідно зі ст. 6 ЦК сторони мають право укласти договір, не передбачений цивільним законом, урегулювати у передбаченому законом договорі свої відносини, не врегульовані ним, а також відступити від положень закону і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно ст. 627 ЦК встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні змісту такого договору. Відповідно до ст. 627 ЦК сторони є вільними у визначенні умов договору (його змісту). Змістом договору є його умови (пункти), що визначають права та обов'язки сторін (ст. 628 ЦК). Свобода визначення змісту договору регламентується у ЦК, виходячи з концепції застосування імперативних та диспозитивних норм закону. Імперативні норми застосовуються незалежно від волі сторін, а використання диспозитивних є предметом їхньої автономної волі, тобто розсуду. Відповідно до ст. 628 ЦК умови договору поділяються на такі, що визначені на розсуд сторін і узгоджені ними, і такі, що є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Умови, що можуть бути визначені сторонами на власний розсуд, складаються з тих, що стосуються неврегульованих у законі відносин та тих, що визначені в законі, але від яких сторони мають право відступити і врегулювати ці відносини на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 32 Закону коментує підстави припинення договору оренди землі шляхом його розірвання. Так, зокрема, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Наслідки розірвання договору оренди обумовлені у ст. 34 Закону. Так, зокрема у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Положеннями ст. 93 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Частина 4 ст. 124 Земельного кодексу України визначає, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди. Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статті 10, 59, 60 ЦПК України передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак судом встановлено, що при укладенні договору оренди земельної ділянки від 25 лютого 2008 року між сільськогосподарським виробничим кооперативом ім. Фрунзе та [PERSON] сторони, користуючись своїм правом на свободу договору, у п. 38 погодили можливість розірвання договору у разі переходу права власності на земельну ділянку до спадкоємців, що відповідно не суперечить положенням останнього абзацу ст. 32 Закону. Суду не надано доказів в розумінні положень ст. ст. 10, 59, 60 ЦПК України, що укладений договір містить описки, в зв'язку з чим суд виходить з волі сторін, що відображена у договорі. Доводи представника відповідача про неможливість надання відповіді на завчасну пропозицію про розірвання договору через відсутність адреси у заяві спростовуються матеріалами справи, оскільки згодом підприємство при виплаті орендної плати мало можливість надати відповідь та/або розірвати договір. Відтак позивачі, набувши у власність шляхом спадкування земельну ділянку своєї матері, відповідно до п. 38 Договору та ст. 32 Закону набули права вимоги розірвання договору та, відповідно, скористалися своїм правом, однак відповідач невмотивовано відмовив їм, в зв'язку з чим вони були змушені звернутися до суду за захистом свого права. Відтак права позивачів підлягають захисту у обраний спосіб, а вказаний договір оренди земельної ділянки має бути розірваний, та враховуючи приписи ст. 34 Закону, відповідач має повернути позивачам земельну ділянку у стані, придатному для використання. Одночасно, враховуючи задоволення судом позовних вимог, з відповідача також підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved