Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

07.04.2021 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому зазначила, що 15.10.2020 Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області було ухвалено рішення в цивільній справі № 484/1702/20, яким позов Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області до неї, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Первомайська районна державна адміністрація Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволено частково. У позивача відібрано малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , без позбавлення батьківських прав, дитину передано органу опіки та піклування Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області для подальшого влаштування. З позивача стягнено аліменти на утримання малолітньої [PERSON] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 травня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття на користь установи чи фізичної особи - опікуна (піклувальника) на утриманні якої буде знаходитися дитина. В задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів в іншій частині відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Мигіївська сільська рада Первомайського району Миколаївської області подала апеляційну скаргу до Миколаївського апеляційного суду. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 23.12.2020 апеляційну скаргу Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області було залишено без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15.10.2020 залишено без змін. На даний момент місце перебування доньки позивачу невідоме, так як, відповідно до отриманої інформації, 05.02.2021 вона вибула з КЗ «Первомайський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради. При ухваленні вищезазначеного рішення, суд встановив, що наведені обставини свідчать про наявність підстав для застосування такого тимчасового заходу, як відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав, який здійснюється на підставі статті 170 СК України, в якнайкращих інтересах дитини з метою охорони її фізичного та психічного здоров`я, забезпечення нормального розвитку, а не позбавлення батьківських прав, що є крайнім заходом. На даний момент, позивач пройшла курс психотерапії від алкоголізму, зробила в будинку ремонт, забезпечивши дитині достатні умови для проживання, проведення дозвілля та навчання, влаштувалась на роботу ученицею швачки на ПрАТ «Санта Україна», що дозволило їй мати достатньо коштів на утримання дитини. Вона проживає однією сім`єю з [PERSON] , і вони можуть забезпечити дитину як матеріально, так і в розумінні належних умов для проживання. За таких обставин, на переконання позивача, підстави для відібрання у неї доньки відпали. Відповідно до ч. 3 ст. 170 СК України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. На підставі викладеного позивач просила повернути їй раніше відібрану за рішенням суду доньку. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов у повному обсязі. Представники відповідача Служби у справах дітей Мигіївської сільської ради (яка на час розгляду справи має статус юридичної особи), та третьої особи Служби у справах дітей Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області, заперечували проти задоволення позову, вважають повернення дитини матері передчасним, оскільки на даний час дитина передана у опікунську сім`ю, де проживає в комфортних умовах, при особистій зустрічі навіть не впізнала матір. Крім того представники вищевказаних служб сумніваються в тому, що добропорядна поведінка матері буде мати тривалий характер. Зауважили на тому, що позивач не має власного житла, працює лише один місяць та проживає із співмешканцем в будинку, який належить його колишній дружині. Сам співмешканець теж викликає багато питань у працівників служб у справах дітей, так як в минулому, йому під опіку передавалась малолітня дитина, яка через деякий час була відібрана у нього через не створення відповідних умов для проживання дитини та неналежне ставлення до її виховання. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та допитавши у якості свідка співмешканця позивача [PERSON] , суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15.10.2020, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 23.12.2020 у позивача було відібрано малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , без позбавлення батьківських прав, яку передано органу опіки та піклування Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області для подальшого влаштування. При цьому позов Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області було задоволено частково, оскільки питання ставилось про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої дитини. Приймаючи рішення саме про відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з наступного. Судом було встановлено, що малолітня [PERSON] на час розгляду справи про позбавлення батьківських прав перебувала у КЗ «Первомайський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради. Відповідачка не забезпечувала дитині належних умов для проживання, не дбала про її гігієну та стан здоров`я. У будинку, де вона проживала, не було створено умов для перебування у ньому дитини, її освіти та розвитку. Приміщення потребувало ремонту, прибирання, перебування у цьому житлі за тих умов було небезпечним для життя та здоров`я дитини. [PERSON] ставилася до своїх батьківських обов`язків безвідповідально, належним чином не піклувалася про фізичний і духовний розвиток дитини. Виходячи з аналізу викладених обставин справи розлучення відповідачки з дитиною у даному разі було необхідним в інтересах самої дитини з метою забезпечення їй належних умов проживання, навчання і медичного догляду та недопущення страждань дитини через відсутність піклування та неповноцінне виховання. Суд послався на вимоги Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, та на численні рішення Європейського суду з прав людини, щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Зокрема суд послався на рішення Європейського суду з прав людини від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», де вказано, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Також в рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року) вказано: «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. У даній справі, про повернення дитини, суд було надано позивачем докази зміни відношення до свого життя з метою отримання права на повернення дитини у свою сім`ю. Так, позивач та її співмешканець [PERSON] 05.12.2020 року пройшли психотерапію з приводу алкогольної залежності та ввели собі протиалкогольний препарат довгострокової дії «дісульфірам» («абфіріт») терміном дії на 5 років, що підтверджуються наданими суду копіями відповідних довідок. Позивач влаштувалась на роботу ученицею швачки на ПрАТ «Санта Україна», що розташоване у м. Первомайську Миколаївської області що також підтверджується відповідною довідкою. Свідок [PERSON] підтвердив в судовому засіданні, що дійсно вже півтора роки він проживає однією сім`єю з [PERSON] в будинку за адресою [ADDRESS] . Цей будинок, хоча і належить на праві власності його колишній дружині, проте фактично перебуває у його володінні. Колишня дружина в ньому не проживає, так як вже декілька років перебуває на заробітках за кордоном. Сам [PERSON] має 3-тю группу інвалідності з дитинства довічно, отримує щомісяця пенсію та соціальну допомогу. Також неофіційно підробляє на будівельних роботах та має з цього заробіток. [PERSON] підтвердив, що вони з [PERSON] ведуть спільне господарство та запевнив суд, що дійсно бажає повернення дитини співмешканки у їхню сім`ю. В матеріалах справи є два Акта обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї [PERSON] за адресою [ADDRESS] , з яких вбачається, що позивачка разом із своїм співмешканцем зробили в домоволодінні ремонт та підготували для дитини окрему кімнату, облаштувавши її виходячи із своїх матеріальних можливостей. Навіть після останнього акту обстеження, яке було проведено 08.06.2021 року позивачка зробила ремонт у веранді, тим самим виконавши зауваження служби у справах дітей, записане у акті. На підтвердження ремонту позивач надала суду фотографії. Все вищевикладене переконує суд в тому, що позивач стала на шлях виправлення та змінила своє ставлення до життя саме з метою повернення їй малолітньої дитини. Батько малолітньої дитини помер. Судом встановлено, що відповідно до рішення Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області від 03.02.2021 року № 22-р, донька позивача [PERSON] , [INFO] , влаштована у опікунську сім`ю [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . У ст. 170 СК України встановлено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Виходячи з наведеного, приймаючи до уваги висновки, викладені у приведених вище рішеннях Європейського суду з прав людини, суд вважає, що доньку позивача, малолітню [PERSON] , слід повернути матері. При цьому, приймаючи рішення у справі, суд виходить з вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України відповідно до яких, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже суд вирішує лише те питання, яке поставила позивач у своїй заяві, не вирішую при цьому питання прийняте раніше судом щодо стягнення аліментів. До того ж, як було встановлено судом під час розгляду справи, рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15.10.2020 в частині стягнення з позивачки аліментів на утримання дитини так і не було звернуто до виконання. Суд також не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору через специфічний характер вирішуваних правовідносин, де саме позивач зацікавлена у повернені дитини, яка була у неї раніше відібрана через невідповідну поведінку, та через відсутність у позові такої вимоги.

Outcome: approved