Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

05.09.2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 21 431,86 грн. за кредитним договором №б/н від 31.08.2015 року. Позовні вимоги мотивовано тим, що [PERSON] будучи позичальником, не виконує умови кредитного договору №б/н від 31.08.2015 року, не сплачує кошти на погашення кредитного зобов'язання, в наслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 21 431,86 грн., яка складається з наступного: 10 200,02 грн. - заборгованість за кредитом; 2 738,42 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 304,00 грн. - заборгованість за пенею; 3 189,42 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 генеральної угоди, згідно розрахунку заборгованості, що доданий до позову. Ухвалою суду від 25.09.2017 року відкрито провадження у справі у відповідності до ст. 122 ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом). До судового засідання представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно належним чином. До матеріалів позову долучено клопотання представника позивача, в якому він просить розглянути справу за своєї відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного порядку розгляду справи. Відповідач до судового засідання не з'явився, надав до суду відзив, в якому проти позовних вимог заперечував та просив позов залишити без задоволення мотивуючи тим, що в справі відсутні достовірні та відповідно достатні докази, які дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Крім того відповідач зазначив, що відсутність вищевказаних доказів в матеріалах справи викликає сумніви у добросовісному здійсненні позивачем своїх процесуальних прав в частині надання доказів по справі. В подальшому, представник позивача до суду надав пояснення, в яких вказав, що відповідачем не надано доказів на спростування заборгованості по кредиту чи її розміру, крім того на даний час, [PERSON] належним чином свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, а тому позовні вимоги Банку є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Також представник позивача разом з поясненнями надав до суду виписку по картковому рахунку за період 12.03.2000 по 12.04.2018 року. Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року №2147-VIII Цивільно-процесуальний кодекс України викладено у новій редакції, який набрав чинності 15.12.2017 року. Відповідно до пункту 9 Розділу ХІII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Враховуючи зазначене, справу слід розглядати у відповідності до норм ЦПК України від 03.10.2017 року в новій редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що між Банком та відповідачем було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт №б/н від 31.08.2015 року. Згідно вищезазначеного договору Банк надав останньому кредит в сумі 11 591,51 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно Розрахунку заборгованості за договором №б/н від 31.08.2015 року, станом на 17.08.2017 року у відповідача перед банком існує заборгованість в розмірі 21 431,86 грн., яка складається з наступного: 10 200,02 грн. - заборгованість за кредитом; 2 738,42 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 304,00 грн. - заборгованість за пенею; 3 189,42 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 генеральної угоди. Згідно виписки по картковому рахунку за період 12.03.2000 по 12.04.2018 року, станом на 31.08.2017 року у відповідача перед банком існує заборгованість в розмірі 18 716,74 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлено Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності У відповідності до ст. ст. 76 - 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у відповідності вищезазначених нормативно-правових актів України можна зробити висновок про те, що представником позивача не доведено той факт, що слід задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором лізингу. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором від 31.08.2015 року не підтверджуються матеріалами справи, які судом вивчені та проаналізовані вище у цьому рішенні, зокрема «Выписка за период 12.03.2000 по 12.04.2018», яка містить розрахунок кредитної заборгованості. При цьому інформація, яка міститься в цьому доказі по справі відрізняється від інформації, яка міститься в іншому доказі по справі - «Розрахунку заборгованості за договором №б/н від 31.08.2015р., укладеного між ПриватБанком та клієнтом - [PERSON]». Тобто, в матеріалах справи міститься два різних докази що суперечать один одному щодо одних і тих самих обставин справи, - кредитної заборгованості, що є предметом доказування. Також суд не може прийняти як письмовий доказ витяг з Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК, на яких узагалі відсутні чиїсь підписи. Так, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року йдеться наступне: «...наявні у справі Умови і Правила надання банківських послуг (а.с. 9-23) не підписані відповідачем як позичальником, тому з урахуванням правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-757цс15 та від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15, апеляційний суд повинен був дослідити питання про те, чи є ці Умови і Правила надання банківських послуг складовою частиною укладеного між сторонами договору та які насправді умови цього договору». За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та підлягають залишенню без задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed