Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

06.04.2016 року позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору суборенди земельної ділянки від 15.02.2011 року, укладеного між позивачем (як орендарем) та відповідачем (як суборендарем) [PERSON] та зобовязання відповідача повернути позивачеві земельну ділянку площею 11,9 га у тому числі став 11.8237 га та гідротехнічну споруду (греблю) 0,0763 га, розташовану на території Пилипівської сільської ради Деражнянського району Хмельницької області. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що 14.09.2010 року він, як орендар, з одного боку та Деражнянська районна державна адміністрація в особі голови адміністрації [PERSON], як орендодавець, з іншого боку, уклали договір оренди земельної ділянки, згідно якого орендодавець надавав, а орендар приймав в строкове користування земельну ділянку водного фонду на підставі розпорядження Деражнянської районної державної адміністрації від 01.06.2010 року №210/2010, яка знаходиться на території Пилипівської сільської ради Деражнянського району Хмельницької області. Згодом, 15.02.2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір суборенди земельної ділянки, проте позивач зазначив, що лише формально ознайомився із проектом вказаного вище договору, оскільки всебічно довіряв відповідачу та підписав вказаний договір, оскільки [PERSON] його запевнив, що дозвіл на передачу земельної ділянки в суборенду ним отримано в Деражнянській районній адміністрації ще 11.02.2011 року, про що він вніс відповідні відомості до договору суборенди, зокрема в п. 1 Договору. Разом з тим, після підписання вказаного вище договору відповідач через певний час фактично усунув [PERSON] від співробітництва по риборозведенню, мотивуючи це тим, що він сам являється повноправним орендарем цього водного обєкта строком на 35 років. Неодноразові звернення позивача до відповідача щодо мирного вирішення даного спору бажаних результатів не дали, оскільки відповідач посилався на дозвіл Деражнянської РДА від 11.02.2011 року та запевняв його про законність договору суборенди, що й стало підставою для звернення позивачем [PERSON] до суду із даним позовом. В судовому засіданні позивач та його представник свої позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити із викладених в ньому підстав. Разом з тим, позивач [PERSON] повідомив суду, що ще в жовтні 2011 року [PERSON] одноособово спустивши воду у спірному ставку привласнив собі всю виловлену рибу, усунувши [PERSON] від розподілу улову, надавши при цьому, останньому копії договорів оренди та суборенди спірного ставка для ознайомлення. Після ознайомлення з умовами оспорюваного договору суборенди [PERSON], будучи незадоволеним його умовами, досяг усної домовленості з [PERSON] про спільне звернення на протязі листопада та грудня 2011 року до нотаріуса з метою переукладання договору з метою розподілу отриманого в майбутньому прибутку порівну, однак так на своїй пропозиції і не наполіг та умови спірного договору суборенди не змінив. Крім того, зі слів самого позивача [PERSON], в квітні-травні 2012 року він точно дізнався про те, що не являється більше орендарем спірного ставка, оскільки йому там було заборонено вилов риби особою, що здійснювала охорону ставка за наказом нового власника. В свою чергу представник відповідача категорично заперечив проти заявленого позову посилаючись на те, що договір суборенди був підписаний уповноваженими особами, в установленому законом порядку при наявності належної згоди Деражнянської РДА, а також просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та в задоволенні даного позову відмовити. Представник Деражнянської районної державної адміністрації Хмельницької області, як третьої особи на стороні відповідача що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, в судовому засіданні заперечив проти задоволення заявленого позову, вказавши на законність дій працівників Деражнянської РДА у вказаних правовідносинах. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов необґрунтованим, тому підстав для його задоволення не вбачає. Судом обєктивно встановлено, що 14.09.2010 року позивач, як орендар, з одного боку та Деражнянська районна державна адміністрація в особі голови адміністрації [PERSON], як орендодавець, з іншого боку, уклали договір оренди земельної ділянки, згідно якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове користування земельну ділянку водного фонду на підставі розпорядження Деражнянської районної державної адміністрації від 01.06.2010 року №210/2010, яка знаходиться на території Пилипівської сільської ради Деражнянського району Хмельницької області. Так, згідно даних Книги реєстрації звернень громадян 2011 р. за №024 від 21.01.2011 року після цього [PERSON] письмово звернувся з питанням надання згоди на суборенду спірного ставка (індекс документа 58/08/11/14/11 від 15.02.2011). Відповідним дозволом від 11.02.2011 року за №58/08-11-21/11 (копія якого наявна в матеріалах справи) Деражнянська районна державна адміністрація в особі її голови [PERSON] не заперечувала проти передачі орендованої спірної земельної ділянки водного фонду позивачем [PERSON] в суборенду без зміни її цільового призначення за умови дотримання чинного законодавства, що регулює земельні правовідносини. Разом з тим, згідно даних копії Книги обліку вихідної кореспонденції відповіді на звернення за 2011 рік Деражнянської РДА Хмельницької області під № 14, зазначена відповідь на звернення була 15.02.2011 року направлена [PERSON] за індексом документу №58/08-10-14/11, що суперечить твердженням позивача про неотримання ним дозволу на укладення суборенди. 15.02.2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір суборенди земельної ділянки водного фонду, розташованої на території Пилипівської сільської ради Деражнянського району Хмельницької області, яка перебувала у користуванні орендаря [PERSON] на підставі договору оренди земельної ділянки від 14.09.2010 року, укладеного між ним та Деражнянською районною державною адміністрацією Хмельницької області, яким вона була передана в строкове платне користування відповідача [PERSON] строком на 35 років. В свою чергу, на думку суду, виявлені у номерах повідомлень вихідної кореспонденції розбіжності, на які вказує позивач, є лише допущеною технічною помилкою працівників адміністрації при реєстрації вихідної документації, яка будь-яким чином не може бути доказом відсутності належного та принципового погодження уповноваженого органу влади на укладення оспорюваного договору суборенди. Водночас, не відповідає ознакам належності доказу, а тому не підлягає і врахуванню наданий представником позивача запит до територіального органу Держземагентства у Деражнянському районі про те, чи надавався цим органом дозвіл на укладення договору, а також відповідь на цей запит, оскільки територіальний орган Держземагентства (Держкомзему у 2011 р.) здійснює лише реєстрацію договорів щодо земельних ділянок, в тому числі і договорів суборенди, однак цей орган не є орендодавцем та посилаючись на ст. 8 Закону України «Про оренду землі», не володіє повноваженнями на погодження чи непогодження передачі будь-яких земельних ділянок у суборенду. Більше того, спірний договір суборенди зареєстрований у встановленому на момент виникнення відповідних правовідносин законом порядку, що підтверджується вчиненим на договорі посвідчувальним написом із проставленням печатки та реєстраційного номеру, що підтверджує дотримання всіх норм законодавства при його укладенні, в тому числі, вочевидь, і наявність згоди орендодавця. Перевіряючи позов на предмет його обґрунтування з підстав недійсності оспорюваного договору суборенди внаслідок введення позивача в оману, суд приходить до висновку про його необґрунтованість з наступних причин. Так, відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас, частинами 1-3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, на думку суду, в діях відповідача при укладенні спірного договору відсутні будь-які ознаки обману, оскільки, як стверджує і сам позивач, його було ознайомлено із змістом оспорюваного договору і він його підписав, ознайомившись з умовами і змістом договору під час підписання. В свою чергу, відсутність у позивача юридичної грамотності, незнання законодавства, неправильного тлумачення змісту договору однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним внаслідок обману, а отже й підставою для задоволення позову з цієї причини. В свою чергу, вирішуючи дану цивільну справу з точки зору застосування позовної давності, суд, у відповідності до ст. 256 ЦК України, враховує, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Разом з тим, відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом першої інстанції лише за заявою сторони, зробленою до винесення судом рішення у спорі. Відтак, суд першої інстанції має право застосувати строки позовної давності, про які заявлено представником відповідача в своєму, наданому суду, письмовому запереченні. Таким чином, при подачі [PERSON] позову до суду було порушено норми матеріального права щодо застосування до зазначених вище правовідносин трьохрічного строку позовної давності, оскільки оспорюваний договір було укладено ще 15.02.2011 року, а позов до суду позивачем, без поважних на те причин, було подано лише 06.04.2016 року із тривалим зволіканням, тобто після спливу визначених для цього законом трьох років. При цьому, суд враховує також і наведені вище усні пояснення самого позивача [PERSON] з приводу точного часу з якого він переконливо дізнався щодо порушення його цивільних прав та інтересів відповідачем (квітень-травень 2012 року), який також лежить поза межами строку позовної давності. Крім того, питання щодо продовження даного терміну позивачем не ставилося, тому, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною відповідача у спорі, на думку суду, є також підставою для відмови у позові. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість, безпідставність та несвоєчасність заявленого [PERSON] до [PERSON] позову про визнання недійсним договору суборенди від 15.02.2011 року земельної ділянки водного фонду, розташованої на території Пилипівської сільської ради Деражнянського району Хмельницької області, яка перебувала у користуванні орендаря [PERSON] на підставі договору оренди земельної ділянки від 14.09.2010 року, тому вважає за можливе у його задоволенні відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed