Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

05.03.2019 року [PERSON] звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] 3% річних та інфляційних витрат в результаті просрочення виконання грошового зобов`язання по відшкодуванню шкоди внаслідок вчинення злочину та судовий збір. В обґрунтування позову позивач вказував що, вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2012 року по справі №1-23/2012, залишеним без змін ухвалою апеляційною суду Миколаївської області від 17 січня 2013 року стягнуто з [PERSON] на його, [PERSON] , користь 20 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 1691,26 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди. На виконання вказаного вироку 04 лютого 2013 року Корабельним районним судом м. Миколаєва йому був виданий виконавчий лист. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 червня 2015 року по справі №1-23/11 поновлено пропущений строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання у кримінальній справі №1-23/2012 про стягнення коштів з громадянина [PERSON] на користь [PERSON] 02 липня 2016 року державним виконавцем Корабельного відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області за вказаним виконавчим листом відкрито виконавче провадження № 51540603, про що винесена відповідна постанова. З моменту ухвалення судом вироку борг погашений лише частково, а саме державним виконавцем з відповідача на його користь стягнуто 3382,59 грн (09.08.16р. - 791,81 грн., 09.09.16р. - 896,92 грн., 12.10.16р. - 1693,86 грн.). У відповідності до ст. 625 ЦК України відповідачу нараховані 3% річних за період з 18 січня 2013 року по 17 лютого 2019 року у сумі 3 715,97 грн. та інфляційні втрати за період з жовтня 2013 року по січень 2019 року у сумі 25 646,42 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав відзив в якому зазначив, що ним повністю сплачена призначена судом грошова сума в розмірі 21691 грн. 26 коп., що підтверджується квитанцією від 14.04.2019 рок, у тому числі виконавчий збір, та платіжними дорученнями № 10534 від 08.09.2016 року, № 3207 від 08.08.2016 року, № 11804 від 11.10.2016 року. Також зазначив, що за вказаним вироком він відбував покарання з 01.02.2011 року по 14.11.2013 року в установах Державної пенітенціарної служби та за такої об`єктивної та поважної причини не міг вжити всіх залежних від нього заходів щодо належного добровільного виконання зобов`язання перед позивачем. З 14.11.2013 року по 14.05.2015 року він відбував додаткове покарання у вигляді позбавлення права займати посади в правоохоронних органах строком на 1 рік 6 місяців і був знятий з обліку в Корабельному РП КВІ УДПтС України в Миколаївській області по відбуттю додаткового покарання. Повернутись на попереднє місце роботи він не міг, і в нього виникло чимало труднощів з працевлаштуванням. Лише наприкінці 2015 року він влаштувався на завод «Океан» в м. Миколаєві. З цього часу почав отримувати постійний дохід і зміг хоча б частково, але періодично виконувати зобов`язання перед [PERSON] Просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог щодо стягнення 3% річних та інфляційних витрат та відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача в судового засіданні позовні вимоги не визнала, просила застосувати строк позовної давності. Із вказаних відповідачем обгрунтувань вбачається, що у відповідності до ст. 257 ЦК України - до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Заслухавши позицію позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що за вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03.10.2012 року, було частково задоволено цивільний позов у кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину за ч.2 ст. 365 КК України і стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 1 691,26 грн. і моральну шкоду у розмірі 20 000,0 грн., а всього 21 691,26 грн. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 17.01.2013 року вирок залишено без змін. На виконання вказаного вироку 04 лютого 2013 року Корабельним районним судом м. Миколаєва [PERSON] був виданий виконавчий лист. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 червня 2015 року по справі №1-23/11 поновлено пропущений строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання у кримінальній справі №1-23/2012 про стягнення коштів з громадянина [PERSON] на користь [PERSON] 02 липня 2016 року державним виконавцем Корабельного відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області за вказаним виконавчим листом відкрито виконавче провадження № 51540603, про що винесена відповідна постанова. Станом на момент розгляду справи борг відповідачем було погашено у повному обсязі, а виконавче провадження закінчено постановою старшого державного виконавця Корабельного відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області № 51540603 від 15.05.2019 року. Зазначений факт позивачем у судовому засіданні підтверджено та надано відповідні банківські квитанції. У відповідності до положень ст. 625 ЦК України позивачем нараховані 3% річних за період з 18 січня 2013р. по 17 лютого 2019р. у сумі 3 715,97 грн. та інфляційні втрати за період з жовтня 2013 року по січень 2019 року у сумі 25 646,42 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договорий інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином,у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не визнаються неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України і статті 230 Господарського кодексу України. Отже, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення. Водночас главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Зі змісту норм матеріального права випливає, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, визначених статтею 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 зазначеного Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, таке прострочення є триваючим правопорушенням, і право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення (постанова ВСУ від 26.04.2017 року у справі № 918/329/16); Так, предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів на підставі статті 625 ЦК України, а саме 3% річних та інфляційних утрат, нарахованих позивачем за період з 2013 року по 2019 рік за невиконання грошового зобов`язання, підтвердженого вироком суду. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги, що відповідачем до суду було подано заяву про застосування судом строку позовної давності, відповідно до вимог статті 267 ЦК України, суд приходить до висновку про часткове задоволення заяви в межах строку позовної давності. Згідно до наданих розрахунків, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти за несвоєчасне виконання ним зобов`язання за період з 2013 року по 2019 рік, а саме: 3% річних у розмірі 3 715,97 грн. та інфляційні втрати у розмірі 25 646,42 грн. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 05.03.2019 року, а тому нарахування інфляційних втрат та 3% річних слід стягнути за три роки, що передують зверненню до суду, тобто за період з 05.03.2016 року по 05.03.2019 року. За розрахунком суду, із застосування строків позовної давності за період з 05.03.2016 року по 05.03.2019 року, сума інфляційних витрат становить 7 212,08 грн. та 3% річних становить 1 679,25 грн. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 1 679,25 грн. і інфляційні втрати у розмірі 7 212,08 грн. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 232,68 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial