Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

04 січня 2018 року представник позивача звернувся до суду з вказаною позовною заявою в якій просить визнати за [PERSON] право власності на жилий будинок з господарськими надвірними спорудами житловий будинок літ. А, прибудова літ. а1, тераса літ. а2, сарай літ. Б, літній душ літ. Г, погріб літ. Д, туалет літ. Е, хвіртка №1, ворота №2, ворота №3, огорожа №4, басейн для води № 5, яма вигрібна № 6, розташований за адресою: Херсонська область, село Новодмитрівка, вул. Херсонська, 10, Великоолександрівський район, Херсонська область. В обґрунтування позову представник зазначив, що [PERSON] з січня 1997 року є зареєстрованим та проживає у домоволодінні № 10 по вул. Херсонська в с. Новодмитрівка Великоолександрівського району Херсонської області, який він придбав 16.12.1997 року у нині покійного [PERSON] згідно договору купівлі-продажу оформленого на товарній біржі «Алмаз» та зареєстрованого в Великоолександрівському бюро технічної інвентаризації. Оскільки позивач добросовісно та безперервно володіє і відкрито користується даним нерухомим майном разом з земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його, проводить поточним ремонт, вважає, що за ним може бути визнано право власності за набувальною давністю. Також позивач вказує на те, що у договорі купівлі-продажу вказано про відсутність потереби в його нотаріальному посвідчені, однак нотаріусами такий правочин не визнається саме з причини не посвідчення його нотаріально, що порушує його права власника, яке підлягає захисту. [PERSON], помер, а Херсонська товарна біржа «Алмаз» припинила свою діяльність, що встановлено судом в ухвалі Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 22.11.2017 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] наполягав на задоволенні позову, просив суд відповідно до викладених в позові вимог визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону та є найбільш ефективним. Відповідач до суду не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, з позовними вимогами погодився. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши, оцінивши та проаналізувавши матеріали і докази по справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. З інвентарної справи № 7064 встановлено, що в с. Новодмитрівка Великоолександрівського району Херсонської області по вул. Херсонська за № 10 знаходиться жилий будинок з господарськими надвірними спорудами житловий будинок літ. А, прибудова літ. а1, тераса літ. а2, сарай літ. Б, літній душ літ. Г, погріб літ. Д, туалет літ. Е, хвіртка №1, ворота №2, ворота №3, огорожа №4, басейн для води № 5, яма вигрібна № 6, який на підставі договору купівлі-продажу від 16.12.1997 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрованого на Херсонській товарній біржі «Алмаз» за № 271, на праві власності належить позивачу. Державній реєстрації вказаний договір підданий 05.01.1998 року, реєстраційний номер 74. Також, з матеріалів інвентарної справи вбачається, що з моменту придбання спірного житлового будинку та до теперішнього, саме позивач займався усіма питання щодо нього, поводив себе як власник, оплачував необхідні рахунки та видав довіреність на користування та розпорядження будинком, як власник, яка була нотаріусом посвідчена. Технічний паспорт також виданий на імя [PERSON] як власника. Згідно ч.1, ч.3 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до вимог п.1 та п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (тобто з 01 січня 2001 року). Судом встановлено, що договір на підставі якого позивач заволодів спірним нерухомим майном не є тим договором із спливом строку якого законодавець повязує можливість набуття права власності за набувальною давністю у порядку ч.3 ст. 344 ЦК України, оскільки договір купівлі-продажу не є строковим та не передбачає повернення нерухомого майна. Отже, вимоги про визнання права власності за набувальною давністю не можуть бути задоволені. Поряд з цим, виконуючи завдання цивільного судочинства суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання права власності на спірне домоволодіння, з інших підстав, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно п.4 ч.3 ст. 175 ЦПК України позивач може просити суд визначити інший спосіб захисту прав та інтересів, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів особи може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З матеріалів справи вбачається, що правочин щодо купівлі-продажу нерухомого майна було укладено сторонами у відповідності до положень законодавства, що діяло на час виникнення відповідних правовідносин та держава піддавши реєстрації вказаний договір підтвердила правомірність дій учасників та визнала за позивачем право власності не вказане майно. Отже, в наслідок істотних змін, що неодноразово відбулись у чинному цивільному законодавстві щодо порядку переходу права власності на нерухоме майно, його реєстрації, різночитання законотворцями та суддями одних і тих самих положень законодавства, у позивача виникла ситуація, коли він будучи власником майна, за вищеописаних обставин, не може підтвердити перед компетентними органами своє право власності. У положеннях ЦК України немає конкретної норми, що покликана захистити права власника у подібних випадках. При цьому, у ч.10 ст. 10 ЦК України встановлено заборону відмовляти у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини, а ч.9 вказаної статті зобовязує суд застосовувати закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), якщо спірні відносини не врегульовані законом. Отже, аналізуючи зміст ст. 392 ЦК України, суд приходить до висновку про можливість застосування її положень, як такі, що дозволяють власнику в судовому порядку довести належне йому право власності за умови невизнання його з тих чи інших причин. З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що оскільки в судовому засіданні було доведено факт належності позивачу права власності на нерухоме майно, яке не визнається з причини не посвідчення його нотаріально, за ним має бути визнано право власності за рішенням суду, що належним чином захистить його права власника. На підставі викладеного,

Outcome: approved