Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

05 серпня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS]; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона з 11 лютого 1995 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 жовтня 2010 року шлюб між сторонами було розірвано. Пояснює, що за час перебування у шлюбі нею та відповідачем за спільні кошти було придбано квартиру [ADDRESS]. Позивач стверджує, що право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем, а тому ним на теперішній час не визнається право власності на частину квартири за нею. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити. В своїх поясненнях посилалась на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі і проти задоволення позову не заперечував. Додатково просив судові витрати по справі поділити в рівних частинах між сторонами, оскільки він на даний час не має можливості їх сплатити в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 11 лютого 1995 року в відділі РАГСу Чернігівського міськвиконкому, актовий запис № 222. Від шлюбу сторони мають двох дітей: доньку Катерину, [INFO], та доньку Вікторію, [INFO] 19 жовтня 2010 року заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова по справі № 2-4068/10 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Вказані обставини підтверджуються копією вищевказаного рішення, яке набрало законної сили, що не заперечується сторонами по справі (а.с. 7, 8). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 16 липня 1997 року [PERSON] купив двокімнатну квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 23). Відповідно до інформаційної довідки КП «Чернігівське МБТІ» від 28.05.2015 року № 1618 станом на 31.12.2012 року право власності в цілому на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] (а.с. 14). Оскільки сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі та спірне майно було набуто до набрання чинності Сімейним кодексом України, який у відповідності до п. 1 прикінцевих положень набрав чинності одночасно з Цивільним кодексом України, тобто 01 січня 2004 року, спірні правовідносини повинні регулюватися Кодексом про шлюб та сімю УРСР. Згідно ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Судом не встановлені правові підстави для відступу від засад рівності часток подружжя. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що необхідно Визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину спірної квартири за кожним. Позивачем понесені і документально підтвердженні (а.с. 1) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1947,03 грн., які згідно ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved