Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

05 квітня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» та просив ухвалити рішення, на підставі якого визнати дійсним договір купівлі-продажу 18/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташовані по [ADDRESS] від 09.07.1996 року, укладеного на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна». В обґрунтування позовних вимог позивача посилається на те, що 09.07.1996 року згідно біржового контракту №Н2-877 (договір купівлі-продажу), укладеним на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна», він придбав у власність 18/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] за 400 000 000 крб. При укладанні договору купівлі-продажу сторони домовилися про всі істотні умови, що відображено в підписаному договорі №Н2-877 від 09.07.1996 року. При цьому були виконані всі умови договору, крім нотаріального посвідчення, відповідачі отримали гроші і передали позивачу всі документи і ключі від будинку. Вказаний договір був зареєстрований в Державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації №510 від 04.12.1996 року. Позивач зазначає, що на теперішній час йому виповнилося 82 роки, він має погане самопочуття, а тому вирішив розпорядитися своєю власністю шляхом дарування, однак нотаріусом було йому відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки договір купівлі-продажу частини будинку нотаріально не посвідчений. Всі вищевикладені обставини вимусили позивача звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 квітня 2019 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. (а.с. 37-38) 23 квітня 2019 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Призначено підготовче судове засідання. (а.с. 49-50) 15 липня 2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якої, вони зазначають, що Універсальна Біржа «Україна» є правонаступником Біржі нерухомості та основних фондів «Україна». Договори купівлі-продажу нерухомого майна, оформлялися Універсальною Біржею «Україна» до набрання чинності Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 №435 ІV. Дані договори оформлені у повній відповідності з діючим на той час законодавством України, а саме ст. 15 Закону України «Про товарні біржі», статті 9 ЖК України. У зв`язку з чим, відповідач позов [PERSON] визнає у повному обсязі, просить його задовольнити, справу розглянути у їх відсутність. Відповідно до ст. 55 ЦПК України, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Отже, суд вважає необхідним допустити до участі у справі правонаступника відповідача Біржи нерухомості та основних фондів «Україна» - Універсальну Біржу «Україна». Позивач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що 09 липня 1996 року на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другою сторони, було укладено договір купівлі-продажу 18/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по [ADDRESS] . Даний договір підписаний та зареєстрований на Біржі нерухомості і основних фондів «Україна» на підставі біржового контракту від 09.07.1996 року, реєстр. № Н2-877. (а.с. 7- 8) Положенням п. 9 даного Договору передбачено, що подальшого його нотаріального посвідчення не потрібно. Цей пункт було включено до договору відповідно до ч.2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Статтею 15 Закону України «Пре товарну біржу» №1954-12 від 10.12.1991року (в редакції чинної на той час) передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. При укладанні договору купівлі-продажу від 28.08.1997 року сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», а тому вважали, що договір купівлі-продажу будинку укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Але цей Закон вступив в протиріччя з діючою на час укладення договору купівлі-продажу нормою цивільного законодавства - ч.1 ст. 227 Цивільного Кодексу України (в редакції 1963 року), яка вимагала нотаріальної форми посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку, під страхом їх недійсності (стаття 47 ЦК України в редакції 1963 року). Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Оскільки спірний договір купівлі-продажу житлового будинку укладався сторонами - 09 липня1996 року, тому до даних правовідносин необхідно застосувати норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР в редакції 1963 року. Згідно ч.2 ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне положення містить ч.2 ст.220 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року), а саме якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частина друга ст.47 ЦК УРСР в редакції 1963року і частина друга ст.220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладання не відповідала встановленим законом вимогам. Як свідчать матеріали справи, договір купівлі-продажу частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель від 09 липня 1996 року був підписаний сторонами правочину - Продавцем [PERSON] та Покупцем [PERSON] , зареєстрований на Біржі нерухомості і основних фондів «Україна» на підставі біржового контракту від 09.07.1996 року, реєстраційний №Н2-877, договорів-доручень від імені Продавця та Покупця з брокерами на здійснення Біржової угоди і протоколу біржових торгів, підписаний Президентом Біржі нерухомості і основних фондів «Україна» та посвідчений гербовою печаткою. Сторони договору при його укладенні на біржі досягли згоди по усім суттєвим умовам. Так, по взаємній домовленості сторін (п.п. 4,5 Договору) товар продано за 400 000 000 крб., які покупцем було сплачено до реєстрації угоди на Біржі. При цьому продавець будинку [PERSON] засвідчив своїм підписом, що відчужувана ним нерухомість на момент укладення угоди не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під арештом не знаходиться (п.2 Договору). Відповідно до п.1.4 цього Договору правовстановлюючими документами на житловий будинок у продавця було договір купівлі-продажу, посвідчений Харківською товарною біржею «Слобода» 18 лютого 1994 року, реєстраційний №57. Зареєстровано в КП «ХМБТІ» 21 лютого 1994 року, реєстровий №510. Згідно п.6 Договору витрати, пов`язані з реєстрацією цього договору купівлі-продажу в органах технічної інвентаризації було покладено на покупця. Право власності на 18/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель зареєстровано за [PERSON] в КП «Харківському міському бюро технічної інвентаризації» за реєстровим №510 04 грудня 1996 року. ( а.с. 8) Отже, вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР), ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст. 47 цього Кодексу недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. У відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. Як було зазначено у рішенні вище, в укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови у тексті біржового договору, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Також факт купівлі-продажу будинку і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. Як зазначає позивач, на теперішній час йому виповнилося 82 роки, він має погане самопочуття, а тому вирішив розпорядитися своєю власністю шляхом дарування, однак нотаріусом було йому відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, посилаючись на те, що інструкцією про проведення нотаріальних дій не передбачено як правовстановлюючих документів - угод затверджених на біржі, та рекомендувала звернутися до суду. Отже, оскільки договір купівлі-продажу частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель укладений 09 липня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» за реєстровим №Н2-877, відповідав волі сторін, умови договору ними виконані в повному обсязі, договір пройшов відповідну державну реєстрацію, а враховуючи те, що на даний час провести нотаріальне посвідчення правочину неможливо, суд вважає, що є підстави для визнання його дійсним відповідно до ч.2 ст.47 ЦК УРСР. На підставі викладеного та

Outcome: approved