Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-14 00:00:00

06 квітня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] у розмірі 2000 грн. щомісячно та аліментів за минулий час. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 04.12.1993 року Палацом одруження ,,Дарницький» між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого мають сина [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.10.2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 23.04.2009 року. Після розірвання шлюбу, з відповідачем було досягнуто усної домовленості про добровільну сплату аліментів на утримання дітей. Свої обов'язки відповідач здійснював до вересня 2012 року. Син [PERSON] неодноразово звертався до відповідача з проханням сплатити аліменти, надсилаючи йому електроні листи в мережі ВКонтакт. Згідно щорічної Декларації за 2016 рік та Декларації за період з 01.01.2017 року по 28.12.2017 року, відповідач має майно та грошові активи. Діти перебувають на повному утриманні позивачки. Відповідач на утримання дітей гроші не надає, що призвело до виникнення скрутного матеріального становища позивачки та є підставою її звернення з даним позовом в судовому порядку. 08.05.2018 року відповідач надіслав відзив на позовну заяву, відповідно до якого в задоволенні позовних вимог просив задовольнити частково, а саме стягнути аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 2000 грн. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів за минулий час просив відмовити, оскільки в період з 2009 року по січень 2014 року він щомісяця здійснював перерахунок з зарплатної карти на банківський картковий рахунок позивачки аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини від заробітку, що підтверджується копіями квитанцій про оплату; з лютого 2014 року позивачка відмовилася отримувати допомогу; в період з 2009 року по 2018 рік позивачка не зверталася до суду з заявою про стягнення аліментів; переписка в мережі ВКонтакт не є належним та допустимим доказом ухилення відповідача від утримання дітей. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі з обставин викладених в позовній заяві, але при цьому вказала, що вона не зверталася до відповідача щодо сплати останнім аліментів на утримання їх неповнолітнього сина. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги визнала частково, а саме стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 2000 грн. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів за минулий час, просила відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Суду було повідомлено, що відповідач є пенсіонером та отримує пенсію в розмірі 9048,40 грн.. Крім того відповідач проходить навчання у Національному Авіаційному університеті на контрактній формі, що унеможливлює додаткову оплату аліментів на повнолітнього сина. Засулухавши думку учаксників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Судом встановлено, що 04.12.1993 року Палацом одруження ,,Дарницький» між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого мають сина [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.10.2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Діти перебувають на утриманні позивачки, що призвело до виникнення скрутного матеріального становища позивачки та є підставою її звернення з даним позовом в судовому порядку. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач повинен у відповідності до вимог закону утримувати дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати їй добрі умови для проживання та виховання, у тому числі, забезпечувати матеріально. Дитина потребує матеріальної допомоги, відповідач здатний надати таку допомогу. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання в добровільному порядку. Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Також позивач просила стягнути з відповідача на її користь аліменти за минулий час за період з 03.04.2015 року по 30.06.2017 року у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходів (заробітку) та за період з 01.07.2017 рік по 06.04.2018 рік. Відповідно до ч. 2 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Суд, вирішуючи спір в частині вимог про стягнення аліментів за минулий час, з урахуванням вимог ст.191 СК України, вважає дані вимоги необгрунтованими, оскільки на підтвердження своїх вимог позивачем не надані докази того, що вона зверталася до відповідача про стягнення аліментів за вказаний період часу (листи, їх отримання відповідачем тощо). Матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів вжиття позивачкою заходів щодо одержання аліментів від відповідача будь-яких звернень до нього з цього приводу та ухилення останнього від їх сплати. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необгрунтованими й задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищевикладеного, діючи в межах заявлених позовних вимог враховуючи майновий стан сторін, взявши до уваги визнання відповідачем позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] у розмірі 2000 грн., суд приходить до висновку, що за обставин, що склалися позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, підлягає до задоволення частково, а саме стягнення аліментів у сумі 2000 грн. Відповідно до ч.1 п.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Оскільки позов задовольняється частково, а позивач при подачі позову був звільнений від сплати судових витрат, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача у дохід держави підлягають стягненню понесені по справі судові витрати.

Outcome: partial