Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

05 травня 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи вимоги тим, що він є законним власником цього житла, а після зміни власника вони не набули самостійного права на житло, тому підлягають визнанню такими,що втратили право на його користування. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Чередниченко Р.В., який діє на підставі договору від 14 травня 2015 року, позовні вимоги підтримав у повному обсязі і на їх обґрунтування зазначив про те,що [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 14 березня 2015 року є власником житлового будинку [ADDRESS]. Відомості про вказаний договір були внесені до Державного реєстру речових правна нерухоме майно про реєстрацію права власності. Раніше зазначений жилий будинок належав на праві власності відповідачу [PERSON], який поряд з членами своєї сім'ї - [PERSON] [PERSON] та [PERSON] були і є зареєстрованими у цьому будинку. Пунктом 11 договору купівлі- продажу від 14 березня 2015 року було передбачено необхідність зняття [PERSON] з реєстрації у цьому будинку до 16 березня 2015 року, але це останнім, як і іншими відповідачами по справі - [PERSON],[PERSON] та [PERSON] не було здійснено. Наявність реєстрації відповідачів у житловому будинку чинить перешкоди власнику житла у здійсненні ним свого права власності на нерухоме майно. Посилаючись на те, що відповідачі після зміни власника нерухомого майна, не набули самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда тощо), представник позивача на підставі положень статей 319,386 та 391 ЦК України, статті 150 ЖК України просив визнати відповідачів такими, що втратили право користуванням цим житловим приміщенням. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які були належним чином повідомлені судом про час та місце судового розгляду справи, не використали наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні. Через канцелярію суду від усіх відповідачів надійшли письмові заяви від 26 травня 2015 року про визнання позовних вимог та клопотання про розгляд справи за їх відсутності. ( а.с.43-50). При таких обставинах суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність відповідачів. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. На підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2015 року,посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Бігун В.В. за реєстровим номером 880, позивач [PERSON], [INFO], є власником житлового будинку [ADDRESS] власник цього нерухомого майна [PERSON]. ( а.с.25-26, 27). Пунктом 11 цього договору купівлі продажу житлового будинку,укладеного між представником [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], було передбачено,що продавець зніметься з реєстраційного обліку з займаної площі та повністю звільнить відчужуваний житловий будинок для вільного та безперешкодливого користування ним покупцем в строк до 16 березня 2015 року. Між тим, як свідчать дані домової книги на цей житловий будинок, за станом, як на час звернення позивача до суду із цим позовом, так і на час його вирішення по суті,колишній власник нерухомого майна [PERSON], як і члени його сім'ї - відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON],є зареєстрованими у цьому житловому будинку.( а.с. 28-35) Конституцією України ( стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. « Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону з своєю волею, незалежно від волі інших осіб. ( ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності,закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права,хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира ( ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до частин 1,4 статті 156 ЖК України з урахуванням положень частини 1 статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. До членів сім'ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку(квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку ( квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те,що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку ( квартири) на користування цим будинком ( квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок ( квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком( квартирою), так як житлові права членів сім'ї є похідними від прав самого власника цього житла. Передбачаючи право власника житлового будинку ( квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом ( житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) ( на відміну від договору найму ( оренди) житла - ст.ст. 810,814 ЦК України). Частина ж 4 статті 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст.9 ЖК України, статті 311 ЦК України, враховуючи при цьому те , що право на житло ( користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Проаналізувавши фактичні обставини по справі, встановлені судом,оцінивши надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те , що оскільки припинення права власності відповідача [PERSON] на цей житловий будинок, припинило право [PERSON], [PERSON] та [PERSON] як колишніх членів сім'ї колишнього власника будинку, на користування цим житлом, то заявлені позовні вимоги про визнання відповідачів такими,що втратили право користуванням цим житлом, є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Представник позивача не вимагав у судовому засіданні компенсації за понесені судові витрати,пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: approved