Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

07.06.2021 року [PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , відповідно договору дарування квартири. Позивач зазначає, що вона з відповідачем перебувала в шлюбі з липня 2017 року та зареєструвала останнього у своїй квартирі, оскільки вони були подружжям. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.06.2020 року по справі № 755/3524/20 шлюб з відповідачем розірвано. Позивач стверджує, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 01.03.2020 року. На її численні звернення до відповідача про зняття з реєстрації відповідач не реагує, добровільно зніматись з реєстрації зі спірної квартири не хоче та зауважує, щоб вона сама займалась цим питанням. Витрат по утриманню вищевказаної квартири та по оплаті комунальних послуг відповідач не несе, належне відповідачу майно у квартирі відсутнє. З посиланням на ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 383, 405 ЦК України позивач просить задовольнити позовні вимоги (а.с. 28-30). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.06.2021 року позовну заяву було залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позову (а.с. 23). Ухвалою суду від 08.07.2021 року відкрите провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи в судове засідання, роз`яснено сторонам порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання (а.с. 31). Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної копії ухвали з доданими процесуальними документами для подання відзиву на позовну заяву. В судове засідання позивач та відповідач не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Позивач суду подала заяву з проханням розглянути справу без її участі, зазначила, що у разі неявки відповідача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, фактичне місце проживання відповідача їй не відоме. Поштова кореспонденція з процесуальними документами які надсилались відповідачу була повернута без вручення з довідкою Укрпошти за закінченням строку зберігання. Відзив на позов відповідач у визначений термін не надав, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Згідно норми частини 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно положень частини 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] , згідно договору дарування квартири від 26.01.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Л.С., зареєстрованого в реєстрі за № 147, що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01.06.2021 року (а.с. 8-12). Сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.07.2017 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.06.2020 року по справі № 755/3524/20 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 5-7). Відповідно довідки про реєстрацію місця проживання № 64066311 від 18.06.2021 року, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 16.03.2018 року (а.с. 25). Реєстрація відповідача у належній позивачу на праві власності квартирі [ADDRESS] також підтверджується Витягом з Реєстру територіального громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 62672364 від 01.06.2021 (а.с. 19). Відповідно акту № 110 від 25.05.2021 року, затвердженого начальником ЖЕД-401, відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з 01 березня 2020 року (а.с. 20). Суд приймає до уваги вищевказаний акт на підтвердження обставин непроживання відповідача у спірній квартирі з 01.03.2020 року, оскільки у спростування такого факту будь яких доказів відповідачем суду не надано та про такі заявлено не було. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно положень ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Аналіз вище наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Частиною першою статті 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном (частина 1 ст. 403 ЦК України). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Враховуючи положення передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Як зазначає позивач, відповідач членом її сім`ї не являється та ніяких домовленостей з приводу користування спірною квартирою між ними не існує, відповідач не несе витрат по утриманню житла, не сплачує житлово-комунальні послуги, а реєстрація відповідача у квартирі порушує її права як власника квартири. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 викладено правову позицію, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. В постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) висловлено правову позицію, що припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, за вищевикладених обставин судом встановлено, що відповідач є колишнім членом сім`ї позивача, у спірній квартирі не проживає з березня 2020 року, судовим рішенням від 17.06.2020 року шлюб між сторонами розірвано, витрат по утриманню спірної квартири відповідач не несе, угода щодо користування жилим приміщенням між позивачем та відповідачем не укладалась, тому відсутні правові підстави для користування відповідачем спірним житловим приміщенням, реєстрація останнього порушує права позивача, як власника квартири. З урахуванням зазначеного позов підлягає задоволенню, оскільки знайшов своє підтвердження під час розгляду справи. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України в порядку розподілу між сторонами судових витрат з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп. сплачений останньою в дохід держави, відповідно квитанції АТ «Укрпошта» № 1060261893 від 07.06.2021 року (а.с. 4).

Outcome: approved