Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

07.02.2018 року позивач звернулася до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості з відповідача суми боргу в розмірі 10 000,00 грн. згідно боргової розписки, інфляційні втрати в сумі 529,95 грн., три відсотки річних 135,00 грн., пені 1 157,81 грн., а всього 11 822,76 грн., та судові витрати у розмірі 704,80 грн., посилаючись на те, що 18.06.2017 року вона позичила [PERSON] гроші в сумі 10 000,00 грн. в строк до 29.12.2017 року, про що останній написав розписку, оригінал якої вона надала суду. 15.01.2018 року позивач направила відповідачу вимогу про повернення їй суми боргу, однак, до теперішнього часу останній своє зобовязання не виконав, борг не повернув, що і стало підставою для звернення до суду з позовом. Ухвалою суду від 23.02.2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, яку відповідач отримав 05.03.2018 року (а.с.16,22). У визначений в ухвалі час від сторін не надійшло заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідачем у визначений в ухвалі строк відзив на позов не подавався, натомість 27.03.2018 року через канцелярію суду [PERSON] подано заяву, в якій зазначено, що позовні вимоги останній визнає (а.с.23). Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України,\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше, з урахуванням ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18.06.2017 року [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти в сумі 10 000,00 грн. в строк до 29.12.2017 року, про що останній написав розписку, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи (а.с.6). 15.01.2018 року позивач [PERSON] направила відповідачу [PERSON] вимогу про повернення їй суми боргу (а.с.7,8). Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що позивачем доведено факт надання відповідачеві [PERSON] позику грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн., яку до теперішнього часу боржник не повернув, що також не заперечувалося останнім, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення на користь позивача вказаної суми боргу є обґрунтованими. Вирішуючи позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені, 3% річних та суми інфляції за час прострочення, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог за вказаний позивачем період з 18.07.2017 року по 29.12.2017 року. Так, відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Із змісту боргової розписки [PERSON] вбачається, що термін повернення боргу зазначений 29.12.2017 року, отже, саме з цієї дати виникло зобовязання повернути борг. Враховуючи, що позивачем вимоги про стягнення з відповідача пені, 3% річних та суми інфляції за час прострочення виконання зобовязання за період після 29.12.2017 року не заявлялися, а у відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині. Питання про судові витрати суд вирішує на підставі\~ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial