Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

04 січня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача неодержані доходи у вигляді упущеної вигоди в розмірі 45600 грн 00 коп. Свої вимоги мотивує тим, що позивач має у власності на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки «ВМW», модель 3201, державний номер [NUMBER] , який використовується в цілях підприємницької діяльності, вид господарської діяльності «Надання послуг з перевезення пасажирів і небезпечних вантажів автомобільним транспортом» з дозволеним видом робіт: «Внутрішні перевезення пасажирів на таксі». 03 квітня 2017 року до позивача звернувся відповідач [PERSON] з проханням надати йому в оренду, в тимчасове користування, належний [PERSON] на праві власності вищевказаний автомобіль. В подальшому було передано автомобіль [PERSON] 24 квітня 2017 року о 17 год. 30 хв. [PERSON] , керуючи належним позивачу автомобілем, не впорався з керуванням та допустив дорожньо-транспортну пригоду, в результаті чого пасажир автомобіля отримала тяжкі тілесні ушкодження. Дії [PERSON] Гайсинським районним судом Вінницької області було кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження та вироком вказаного суду від 27.10.2017 (набрав законної сили 27.11.2017) останнього було визнано винним у вчиненні даного кримінального правопорушення та призначено йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на два роки На підставі п. в ст. 1, ст. 15 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 за №1810-VIII [PERSON] від відбування призначеного основного та додаткового покарань звільнено. Внаслідок автотранспортної пригоди з вини відповідача [PERSON] автомобіль марки «ВМW», державний номер [NUMBER] , був суттєво пошкоджений. Згідно із Висновком експертного автотоварознавчого дослідження з визначення матеріального збитку внаслідок пошкодження транспортного засобу за №4679/17-21 від 17.08.2017, вартість матеріального збитку, завданого належному позивачу на праві власності автомобіля складає 137640 грн 00 коп. Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області постановленим 29 листопада 2018 року позовні вимоги [PERSON] задоволені та з [PERSON] стягнуто матеріальну шкоду, яка завдана пошкодженням майна у розмірі 138471 грн 60 коп., та моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Вказане рішення суду відповідачем не виконується і до цього часу. Так з вини відповідача, позивач не міг користуватися автомобілем належим чином в період часу з квітня 2017 року по 01 березня 2018 року, а тому вважає що з вини відповідача був позбавлений можливості працювати на вказаному автомобілі та отримувати дохід. 01 березня 2021 року ухвалою суду прийнято справу до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення осіб, у якій роз`яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали. Ухвалу про відкриття провадження від 01 березня 2021 року разом із позовною заявою та додатками до неї було надіслано відповідачу рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення на адресу зареєстрованого місця проживання, але повернуто до суду з відміткою АТ «Укрпошти» - «за закінченням терміну зберігання». (а.с. 46,47) Отже, відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернуто поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Станом на 01 червня 2021 року відзив на позов та заперечення від відповідача [PERSON] до суду не надійшли. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі, також не надходили. Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, із свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON] , серія [NUMBER], зареєстрованого 10 червня 2010 року, місце проведення державної реєстрації - Виконавчий комітет Глухівської міської ради, номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №262700000000002894. (а.с.8) З Ліцензії Міністерства транспорту та зв`язку України, серія АГ №588534, вбачається, що вид господарської діяльності фізичної особи [PERSON] - надання послуг з перевезення пасажирів і небезпечних вантажів автомобільним транспортом; види робіт - внутрішні перевезення пасажирів на таксі. (а.с.10) Вироком Гайсинського районного суду Вінницької області постановленого 27 жовтня 2017 року у справі №129/2085/17, [PERSON] визнано винуватим в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів та строк два роки. (а.с.24) Заочним рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області постановленого 29 листопада 2018 року у справі №589/164/18 позовні вимоги [PERSON] задоволені та з Овсієнка стягнуто матеріальну шкоду, яка завдана пошкодженням майна у розмірі 138471 грн 60 коп., та моральну шкоду в розмірі 10000 грн. (а.с.25,26) Із листа №14128/210-209 виданого Слідчим відділом Гайсинського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, вбачаєтся, що 06 грудня 2017 року [PERSON] повернуто автомобіль марки «ВМW», модель 3201, державний номер [NUMBER] . (а.с.27) Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. У разі упущеної вигоди мова йдеться не про реальні втрати особи, які вона зробила або зробить, а про ті доходи, які вона недоотримає внаслідок порушення її цивільного права. Незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді втраченої вигоди повинні бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами на підкріплення реальної можливості отримання відповідних доходів. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Щодо розміру упущеної вигоди, то вона залежить від доходів, які отримала особа, що порушила право. Так, упущена вигода не може бути меншою від доходів, одержаних правопорушником. Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно із ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого) порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Враховуючи норми ч. 4 ст. 623 ЦК України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. При цьому кредитор повинен не лише точно підрахувати розмір збитків, але й підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином. Крім того, законодавець встановлює, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Збитки позивача полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права. Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування упущеної вигоди (недоотриманого доходу) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також і те, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18,05.2016 по справі №6-237цс16 та в постанові Верховного Суду від 11.11.2019 по справі №370/3281/15-ц. Суд вважає, що позивач [PERSON] , пред`являючи позов в частині стягнення упущеної вигоди (недоотриманого доходу), які він міг б отримати від здачі майна в оренду, не надав суду доказів перебування транспортного засобу в оренді. Крім того, позивачем не надано жодних доказів реальної можливості отримання доходу від оренди транспортного засобу, що вказує лише на теоретичне обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно із ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 3 ст. 81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04), згідно із його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Горіха проти Іспанії» (киІ2 Тогуа V. 8раіп) №303-А, пункт 29. З огляду на вищевикладене, вбачається, що можливість отримати реальні доходи, при умові не порушення іншою стороною своїх зобов`язань, повинно бути без припущень, теоретичних міркувань і теоретичних розрахунків, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу [PERSON] вартості упущеної вигоди (недоотриманого доходу) в сумі 45600 грн 00 коп.

Outcome: dismissed