Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

07.08.2014 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання визнання правочину удаваним, в якій позивачі просять суд винести рішення, яким: - визнати удаваним договір позики, який був оформлений розпискою від 19.03.2011 року між [PERSON] і [PERSON] та визнати його попереднім договором купівлі - продажу нерухомості зі сплатою авансу; - визнати удаваним договір позики, який був оформлений розпискою від 21.03.2011 року між [PERSON] і [PERSON] та визнати його попереднім договором купівлі - продажу нерухомості зі сплатою авансу. Свої позовні вимоги позивачі в мотивувальній частині позовної заяви обґрунтовували наступним. 09.02.2008 року між [PERSON], ( позивачем по даній справі), та [PERSON] ( відповідачем по даній справі) був укладений попередній договір купівлі - продажу нерухомості № 207 в м. Кагарлик Київської області в тристоронньому порядку: фізичними особами - продавцем [PERSON], ( позивачем по даній справі), та покупцем [PERSON], ( відповідачем по даній справі), а також юридичною особою, яка виступила третьою особою договору, - ПП «Агентство нерухомості «Партнерс - груп» в особі директора Кравченко Лариси Олексіївни. Також, 23.03.2008 року між [PERSON], (позивачем по даній справі), та [PERSON] ( відповідачем по даній справі) був укладений попередній договір купівлі - продажу нерухомості № 211 в м. Кагарлик Київської області в тристоронньому порядку: фізичними особами - продавцем [PERSON]., ( позивачем по даній справі), та покупцем [PERSON], ( відповідачем по даній справі), а також юридичною особою, яка виступила третьою особою договору, - ПП «Агентство нерухомості «Партнерс - груп» в особі директора Кравченко Лариси Олексіївни. Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов»язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір, сторони якого зобов»язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Згідно п. 1.1. укладених договорів позивачі [PERSON], [PERSON], які є продавцями за попереднім договором купівлі - продажк нерухомості, зобов»язувалися продати відповідачу [PERSON], а відповідач [PERSON] (покупець за попереднім договором купівлі - продажу) зобов»язувався придбати належні позивачам [PERSON] та [PERSON] земельні ділянки площею 0,17 га, які розташовані в [ADDRESS] (дана ділянка належить позивачу [PERSON] та по [ADDRESS] ( дана ділянка належить позивачу [PERSON]). У відповідності до п. 1.13 договорів сторони домовилися про ціну купівлі - продажу, яка на час укладання даного договору була визначена в сумі 25500 доларів США, з яких 4 тисячі покупцем передано в якості авансу [PERSON] та [PERSON] до підписання договору купівлі - продажу. Друга частина від заявленої продажної ціни за цими договорами, тобто 21500 доларів США покупець, - відповідач по даній справі, - [PERSON] зобов»язувався передати продавцям, - [PERSON] та [PERSON], які позивачами по даній справі, після узгодження проекту договору купівлі - продажу, перед здійсненням правочину Відповідно до умов укладених попередніх договорів, укладення основних договорів купівлі - продажу земельних ділянок повинно бути здійснено через 20 днів з позивачем [PERSON] та через 1 місяць з позивачем [PERSON] після одержання акту, що підтверджує право власності позивачів [PERSON] та [PERSON] на об»єкти договору купівлі - продажу. Відтак до даного часу строк повного виконання попередніх договорів не наступив, так як згідно п. 3.1. договорів, вони вступають в силу з моменту підписання та діють до моменту нотаріального оформлення договору купівлі - продажу нерухомості. За таких умов договори є дійсними та їх дія, на підставах, викладених у п. 3.2 договорів, достроково не припинена. Земельна ділянка позивача [PERSON] площею 0,17 га, яка розташована в [ADDRESS] передана позивачу [PERSON] у власність на підставі державного акту серії ЯЖ № 234262, що був виданий Стайківською сільською радою Кагарлицького району 06.06.2008 року. Про існування державного акту у вказаний вище строк відповідачу було відомо з дня його отримання, так як державний акт виготовлявся за надані відповідачем [PERSON] кошти для вказаної мети, розмір яких становив 1 тисячу доларів США. Проте, у визначений договором строк після отримання державного акту відповідач [PERSON] відмовився укладати основний договір купівлі - продажу земельної ділянки, посилаючись на відсутність у нього коштів. Що стосується позивача [PERSON], то на даний час державний акт на право власності на земельну ділянку 0,17 га, яка розташована в [ADDRESS] не отримано. Строк отримання державного акту на право власності на земельну ділянку, яка повинна бути придбана відповідачем, попереднім договором не визначений. Відповідно до абз. 2 п. 2.5. договорів сторони дійшли згоди, що у разі відмови покупця, в даному випадку [PERSON] від виконання взятих на себе зобов»язань на здійснення купівлі зазначеної нерухомості, покупець, [PERSON] втрачає право на повернення авансу, який вважається неустойкою. В березні 2011 року відповідач [PERSON] приїхав до позивачів, - [PERSON] і [PERSON], та повідомив, що не має можливості придбати земельну ділянку та попросив повернути сплачений ним аванс, на що позивачі [PERSON] та [PERSON] зазначили, що згідно умов попереднього договору відповідач [PERSON] взяв на себе зобов»язання придбати земельну ділянку, тому не може в односторонньому порядку відмовитися від зобов»язання. Відповідач [PERSON] повідомив, що через кризу він не має коштів на придбання ділянки, проте наполягав на поверненні сплаченого авансу, а якщо позивачі [PERSON] та [PERSON] не можуть цього зробити відразу, то вони можуть повернути кошти через деякий час. При цьому, позивач [PERSON] почав просити позивачів [PERSON] та [PERSON] написати йому розписку на підтвердження отримання коштів в рахунок авансу із зазначенням можливого строку повернення авансу. Після написання 19.03.2011 року (позивач [PERSON]) та 21.03.2011 року (позивач [PERSON]) розписок, відповідач [PERSON] та відповідачі [PERSON] та [PERSON] домовилися про те, що все таки з часом відповідач [PERSON] придбає земельні ділянки або знайде покупця на них. Після написання розписки відповідач [PERSON] так і не уклав з позивачами [PERSON] та [PERSON] основні договори купівлі - продажу земельних ділянок, а вже в червні 2014 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором. При цьому, подаючи позов, відповідач стверджував, що між позивачами [PERSON] та [PERSON] були кладені договори позики, які були оформлені розписками, за якими відповідач [PERSON] передав позивачу [PERSON] 5000 тисяч доларів США, а позивачу [PERSON] 4000 тисяч доларів США, які останні зобов»язувалися повернути до 15.01.2012 року та 01.09.2012 року, відповідно. Згідно рішення Кагарлицького районного суду від 30.07.2014 року позов відповідача [PERSON] до позивача [PERSON] було задоволено. Стягнуто з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] 58156 грн. 19 коп. заборгованості за договором позики, 3470 грн. 25 коп грн.. 3 % річних та судові витрати. Рішенням Кагарлицького районного суду від 30.07.2014 року позов відповідача [PERSON] до позивача по даній справі [PERSON] було задоволено. Стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 46524 грн. 95 коп. заборгованості за договором позики, 2477 грн. 93 коп. 3 % річних та судові витрати. Хоча насправді між позивачами [PERSON], [PERSON] та відповідачем по даній справі [PERSON] був укладений не договір позики, а попередні договори купівлі - продажу нерухомості зі сплатою авансу. Отже, складаючи розписку від 19.03.2011 року, сторони мали на увазі попередній договір купівлі - продажу нерухомості зі сплатою авансу. Згідно ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно п. 25 ППВС України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів не дійсними» від 06.11.2009 року, за удаваним право чином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним право чином права та обов»язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Таким чином, оскільки позивачі [PERSON] та [PERSON] та відповідач [PERSON] насправді складаючи розписки від 19.03.2011 року та 21.03.2011 року оформили договір позики з метою приховання попереднього договору купівлі - продажу нерухомості зі сплатою авансу, який насправді був укладений між сторонами, відносини між позивачами [PERSON], [PERSON] та відповідачем [PERSON] регулюються правилами глав 52 та 57 ЦК України, що регулює відносини сторін за попереднім договором та договором купівлі - продажу. Виходячи з ч. 2 ст. 235 ЦК України та роз»яснень Пленуму Верховного Суду України після встановлення дійсної правової природи правочину, укладеного між позивачами [PERSON], [PERSON]та відповідачем [PERSON], суд може визнати правочин удаваним та застосувати правила щодо правочину, який був насправді укладений, а саме правила щодо попереднього договору та договору купівлі - продажу. В судове засідання позивач [PERSON] не з»явився, з»явився його представник, - [PERSON] В судове засідання позивач [PERSON] не з»явився, з»явився його представник, - [PERSON] В судовому засіданні представник позивачів, - [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви, та які судом наведені вище. В судове засіданні відповідач [PERSON] не з»явився, з»явився його представник, - [PERSON] В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позову заперечувала, посилаючись на наступні обставини. Позивачі по справі №368/1596/14-ц подали позовну заяву про визнання правочинів удаваними. Однак, Відповідач та вона вважає, що позовні вимоги являються незаконними, безпідставними та необгрунтованими, а тому необхідно відмовити позивачам в задоволенні цього позову в повному обсязі, з наступних підстав. Позовна заява обґрунтована тим, що розписки були укладені для приховування іншого правочину, а саме попередніх договорів купівлі-продажу нерухомості. Позивачі в позові зазначають, що позивачі, складаючи розписки насправді оформили їх з метою приховування попереднього договору купівлі-продажу нерухомості. З цими твердження не погоджуються з огляду на наступне. Попередні договори купівлі-продажу були укладені ще 09.02.2008 року, тобто за три роки до укладання розписок. Укладання вказаних договорів ніхто не заперечує, і тим паче ніхто не приховує. Тобто, на момент укладання договорів позики, попередні договори купівлі-продажу нерухомості давно вже були укладені, і ніхто їх не приховує. Згідно ст.235 ЦК України, головною умовою визнання правочину удаваним є приховування іншого правочину. Ця стаття є підставою позовної заяви позивачів. Але в даному випадку ніякі правочини не приховуються, так як ніхто не заперечує укладання у 2008 році попередніх договорів купівлі - продажу, і ніхто не заперечує написання позивачами розписок у 2011 році. Це різні по суті правочини, які нічим не пов'язані між собою. В позовній заяві позивачі зазначають, що між сторонами насправді були укладені не договори позики, а попередні договори купівлі-продажу нерухомості. З цього приводу зазначила, що на момент написання розписок у 2011 році, попередні договори купівлі-продажу нерухомості вже давно були укладені, ще у 2008 році, і ніхто не приховував у судових засіданнях їх існування. Також зазначила, що згідно п.1.3. попередніх договорів купівлі-продажу нерухомості, продавець підтверджує факт отримання авансу в сумі 4000,00 дол. США. Тобто аванс був отриманий в момент підписання попередніх договорів купівлі-продажу нерухомості. Також, згідно попередніх договорів купівлі-продажу нерухомості, аванс був отриманий в сумі 4000,00 дол. США по кожному, а згідно розписок: по одній 5000,00 дол. США, а по іншій 4000,00 дол. США. Тобто аванс був отриманий ще під час підписання договорів у 2008 році, а суми різняться, тому твердження позивачів спростовуються. В позові також зазначено, що позивачі написали розписки про отримання коштів в рахунок авансу, із зазначенням можливого строку повернення авансу. З цього зазначила, що жодного слова про аванс в розписці не зазначено. В наданих позивачами розписках чітко зазначено, що позивачі отримали кошти в такій то сумі, та зобов'язуються повернути борг до такої то дати. Тобто, позивачі намагаються ввести суд в оману, та ухилитися від повернення коштів. Тим паче, що ніяких належних та допустимих доказів позивачі не надали на підтвердження своїх тверджень. Також зазначила, що по наданим розпискам, вже винесено рішення суддею Кагарлицького районного суду Київської області Шевченко І.І., в якому всі факти по справі були встановлені. Ні [PERSON], ні [PERSON] не заперечували написання ними вказаних розписок. В рішенні суддею встановлено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики. А згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тим паче, що розглядуваних справах позивачі взагалі вказували, що розписки не були попередніми договорами купівлі-продажу, а були просто безгрошовими. Тобто зараз у них вже інша думка, що вказує лише на їх намір ухилитися від виконання рішення суду. Враховуючи все вищевикладене вважає, що позовна заява є необгрунтованою та безпідставною, та такою що не ґрунтується на належних та допустимих доказів. Суд, вислухавши представника позивачів [PERSON], який позов підтримав, вислухавши думку представника відповідача [PERSON], яка проти позову заперечувала, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови від позову, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Фактичні обставини справи, встановлені судом в судовому засіданні, та застосування до них норм матеріального та процесуального права. Як вбачається з матеріалів справи, 19.03.2011 року відповідачем по даній справі, - [PERSON] було написано боргову розписку, ( а.с., 6), згідно з якою відповідач [PERSON], паспорт серії [NUMBER], виданий Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області 13 березня 2002 року, зареєстрований та проживає в [ADDRESS] отримав від [PERSON], паспорт серії [NUMBER], виданий Чабанським СВМ ГУ МВС України Київської області 21 травня 1997 року, суму в розмірі 5 (п»ять) тисяч доларів США, що в еквіваленті становить 40 ( сорок) тисяч грн. Зобов»язується повернути 15 січня 2012 року. Сторони домовилися, що по спільній згоді термін даної розписки може бути продовжений до 15 червня 2012 року. 21.03. 2011 року позивачем даній справі, - [PERSON] букло написано боргову розписку, ( а.с., 7), згідно з якою позивач по даній справі [PERSON], паспорт серії [NUMBER], виданий Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області 29 травня 2002 року, проживає в [ADDRESS], отримав від [PERSON], паспорт серії [NUMBER], виданий Чабанським СВМ ГУ МВС України Київської області 21 травня 1997 року, суму в розмірі 4 (чотири) тисячі доларів США, що в еквіваленті становить 32 ( тридцять дві) тисячі грн.., зобов»язується повернути борг до 01 вересня 2012 року. Відповідно, між позивачами по даній справі, - [PERSON]., [PERSON] та відповідачем по даній справі, - [PERSON] з моменту видачі боргових розписок виникли цивільно - правові відносини на підставі договору позики. Як видно з матеріалів справи, зокрема, зі змісту боргової розписки, так як згідно норм ЦПК України, зокрема, зі змісту ч. 2 ст. 59 ЦПК України, це є єдиний доказ у спорах такого характеру, позикодавець, - відповідач по даній справі, - [PERSON]свої зобов»язання виконав, передавши кошти, вказані в розписках, позивачам по даній справі, - [PERSON] та [PERSON], які, в свою чергу, зобов»язання не виконали, борг не повернули, про що свідчить наявні у відповідача розписки, які підтверджують укладення між позивачами по даній справі та відповідачем по даній справі договору позики. Так, як вбачається зі змісту боргових розписок, які засвідчують факт укладання договору позики, предметом позики були грошові кошти у доларах США. Відповідно до положення ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Факт написання розписки саме відповідачами [PERSON] та [PERSON] не заперечується та стверджується представником відповідача [PERSON], тому ця обставина в силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Отже, при розгляді справ, пов'язаних з такими правовідносинами, суду необхідно врахувати те, що виходячи зі змісту ст.. 1047 ЦК України договір позики грошей має містити відомості про передачу позичальнику визначеної грошової суми. Тобто такий договір є реальним. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник повинен повернути гроші в обумовлений договором позики термін. Позичальник, як це встановлено ст. 1051 ЦК України, має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, посилання представника позивачів [PERSON] на те, що позивачами [PERSON] та [PERSON] були написані розписки, які насправді приховують інші цивільно - правові відносини між позивачами по даній справі та відповідачем по даній справі, так як на твердження представника позивачів по даній справі [PERSON], правовідносини виникли в сипу попередніх договорів купівлі продажу нерухомості, а саме: - договору № 207 укладеного 09 лютого 2008 року в місті Кагарлик Київської області Київської області в тристоронньому порядку: фізичними особами - продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], а також юридичною особою, яка виступила третьою особою договору ПП «Агенство нерухомості «Партнерс-груп» в особі директора Кравченко Лариси Олексіївни, яка діяла на підставі Статуту підприємства; - договору купівлі - продажу нерухомості № 211 укладеного 29 березня 2008 року в місті Кагарлик Київської області Київської області в тристоронньому порядку: фізичними особами - продавцем [PERSON] та покупцем, - [PERSON], а також юридичною особою, яка виступила третьою особою договору ПП «Агенство нерухомості «Партнерс-груп» в особі директора [PERSON], яка діяла на підставі Статуту підприємства, - - не відповідають дійсним обставинам справи. В даному випадку суд наголошує на положенні ЦПК України, зокрема, ч. 1 ст. 61 ЦПК України, в якій зазначено, що обставини, визнані сторонами, та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. На думку суду, ні позивачі [PERSON], [PERSON] в мотивувальній частині позовної заяви, ні їх представник [PERSON] в судовому засіданні, не довели та не надали достатніх та прийнятних доказів того, що оспорювані договори позики укладені з метою приховання попередніх договорів купівлі - продажу нерухомого майна, на які судом вказано вище. Свою позицію щодо не надання стороною позивача належних та допустимих доказів суд обґрунтовує наступним. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів в їх сукупності. Отже, позовна заява позивачів [PERSON] та [PERSON], та позиція представника позивачів [PERSON] в судовому засіданні обґрунтована тим, що, як стверджує сторона позивачів, розписки були укладені для приховування іншого правочину, а саме попередніх договорів купівлі-продажу нерухомості. Позивачі в позові та представник позивачів в судовому засіданні зазначають, що позивачі, складаючи розписки, насправді оформили їх з метою приховування попереднього договору купівлі - продажу нерухомості, тобто сторона позивачів стверджує, що оспорювані договори є удаваними. Суд не сприймає таке твердження сторони позивачів з огляду на наступне. Попередні договори купівлі-продажу були укладені ще 09.02.2008 року, тобто за три роки до укладання боргових розписок. Так, укладання попередніх договорів регулюється ст. 635 ЦК України. Згідно ст. 635 ЦК України 1. Попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встано влених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, пого джуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. 2. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простро ченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного за конодавства. 3. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний до говір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. 4. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевияв лення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається поперед нім договором. Отже, суд зазначає, що для цивільного обороту достатньо характерною є ситуація, коли укладенню договору передують тривалі переговори сторін. Оскільки такі переговори можуть бути пов'язані з витратами для однієї чи обох сторін, сторони можуть бути зацікавлені у встано вленні певних гарантій щодо укладення договору в результаті цих переговорів. Функцію та кої гарантії може виконувати попередній договір. Укладення попереднього договору може бути доцільним і в тих випадках, коли, наприклад, річ, яка буде предметом основного дого вору, ще не існує, або хоча і існує, але ще не належить на праві власності продавцю, ( як в даному конкретному випадку)Юабо на лежить продавцю, але обтяжена правами на неї третіх осіб тощо. Попередній договір містить умови, по-перше ті, що належать до його змісту і, по-друге, ті, що належать до змісту основного договору. Як слідує з визначення попереднього договору, наданого у ч. 1 ст. 635 ЦК України, обов'язковою (істотною) умовою попереднього договору є строк чи термін укладення основного договору (ст. 252 ЦК). Якщо такий строк (термін) відсутній, угоду сторін слід вважати не попере днім договором, а договором (протоколом) про наміри. Відповідно, в даному конкретному випадку суд взагалі не вважає попередні договори купівлі - продажу нерухомості № 211 від 23.03.2011 року та № 207 від 09.02.2011 року як попередні договори у розумінні Закону, а вважає їх протоколами про наміри, так як в умовах договору конкретний строк укладення основного договору не зазначений. Отже, якщо попередній договір не містить, або містить не всі істотні умови основного догово ру, він має чітко визначати порядок їх наступного узгодження сторонами (якщо такий поря док не встановлений актами цивільного законодавства). Для попереднього договору у всіх випадках обов'язковою є письмова форма. А у випад ках, коли для основного договору встановлена нотаріальна форма, попередній договір та кож потребує нотаріального посвідчення. Виходячи зі змісту ст. 635 ЦК України у випадку, ко ли одна із сторін попереднього договору необгрунтовано (без поважних причин) ухиляється від укладення основного договору, друга сторона має право звернутися з вимогою, по-перше, про спонукання до укладення договору і, по-друге, про відшкодування збитків, за вданих простроченням укладення основного договору, якщо інше не встановлене самим по переднім договором або актами цивільного законодавства. Відповідно, в даному конкретному випадку суд критично відноситься до твердження позивачів в позовній заяві про те, що про існування державного акту у позивача [PERSON] з 06.06.2008 року відповідачу [PERSON] було відомо з дня його отримання, так як державний акт виготовлявся за надані відповідачем [PERSON] кошти для вказаної мети, розмір яких становив 1 тисячу доларів США., та про те, що у визначений договором строк після отримання державного акту відповідач [PERSON] відмовився укладати основний договір купівлі - продажу земельної ділянки, посилаючись на відсутність у нього коштів. Свою критичність суд обґрунтовує тим, що згідно положення ч. 3 ст. 635 ЦК України позивачу [PERSON] необхідно було направити відповідачу [PERSON] пропозицію щодо укладання основного договору купівлі - продажу. Відповідно, на думку суду, саме підтвердження факту направлення позивачем [PERSON] відповідачу [PERSON] пропозиції щодо укладання основного договору купівлі - продажу слугувало б моментом, з якого в установленому законом порядку можна стверджувати про обізнаність відповідача [PERSON] про факт виготовлення державного акту на приватної власності на землю позивачем [PERSON] Далі, у випадку, якщо внаслідок ухи лення (прострочення) однієї із сторін друга сторона втратила інтерес щодо укладення основного договору, вона відповідно до ст. 612 ЦК України може відмовитися від укладання основного договору і вимагати відшкодування збитків. Відповідно, як вбачається з матеріалів справи, позивачі по справі не направляли відповідачу [PERSON] ні повідомлень про виготовлення державного акту, ні пропозицій щодо укладення осного договору купівлі - продажу, ні претензій - відмов від укладання осного договору купівлі - продажу нерухомого майна. Отже, укладання вищевказаних договорів сторони не оспорюють, вони вважають їх такими, які були укладені, хоча, на думку вищевказані договори з точки зору закону не є попередніми договорами, а є протоколами про наміри. Відповідно, на момент укладання договорів позики, попередні договори купівлі-продажу нерухомості вже були укладені, і ніхто їх не приховує, не оспорює, а тому суд критично відноситься до факту укладання попередніх договорів купівлі - продажу нерухомого майна у виді боргових розписок на знову ж таки на попередні договори, з огляду на не логічність та нікчемність такої ситуації. Що стосується посилання сторони на удаваність оспорюваних договорів, то згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого право чину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються пра вилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Проте, суд зазначає, що удаваність правочину полягає у тому, що сторони вчиняють правочин, який насправді не спрямований на настання тих наслідків, які ним обумовлені, а лише приховує інший пра вочин, який сторони насправді вчинили. Відповідно, в дійсності між сторонами виникають не ті правовідносини, які обумовлені вчиненим ними правочином (удаваним), а правовідно сини, виникнення яких обумовлено приховуваним правочином. Законодавець прямо не пе редбачає нікчемність або оспорюваність удаваного правочину. Положення ст. 235 ЦК України передбачають регулювання правовідносин, що в дійсності виникли між сторонами, приписами щодо того правочину, який вони намагались приховати удаваним правочином. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший пра вочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо пра вочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Отже, виходяи зі змісту ст. 235 ЦК України, головною умовою визнання правочину удаваним є приховування іншого правочину. Проте, в даному конкретному випадку на думку суду ніякі інші правочини не приховуються, так як ні сторона позивачів ні сторона відповідача не заперечує укладання у 2008 році попередніх договорів купівлі - продажу, і ніхто не заперечує написання позивачами розписок у 2011 році. Крім того, суд критично відноситься до твердження представника позивачів [PERSON], що однією із підстав визнання даного договору удаваним можуть слугувати ті обставини, що сторони по справі не є родичами, близькими друзями, що, на думку представника позивачів [PERSON], вже прямо вказує на ту обставину, що дані розписки були написані з метою приховання іншого правочину. Слід зазначити, що діючим ЦК України не передбачено, що договори позики можуть укладатися лише між родичами, знайомими, що, відповідно, спростовує позицію представника позивачів [PERSON] Відповідно, попередні договори купівлі - продажу нерухомості, які на погляд суду є протоколами про наміри, та договори позики, які оформлені борговими розписками є різними по суті правочинами, які фактично нічим не пов'язані між собою, окрім загальних норм ЦК України, які регулюють порядок укладання правочинів. Далі, в мотивувальній частині позовної заяви зазначено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] написали розписки про отримання коштів в рахунок авансу, із зазначенням можливого строку повернення авансу. Проте, зглядаючись на зміст боргових розписок, суд не вбачає ніяких підстав, що дані розписки були написані в якості авансу за договори купівлі - продажу майна. Дану позицію сторони позивачів суд розцінює лише як спосіб ухилитися від сплати коштів відповідачу, які підлягають до сплати за договором позики. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позиція сторони позивачів є необгрунтованою та безпідставною, та такою що не ґрунтується на належних та допустимих доказах, а тому позов на підлягає до задоволення. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed