Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

05.08.2020 року позивач [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Меланчук І.В., звернувся з вказаним позовом до публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - Відповідач, ПАТ «КЗРК») про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач з жовтня 1983 року по 1996 року працював на різних шахтах ДВО «Кривбасруда» (на теперішній час ПАТ «Кривбасзалізрудком» ). Внаслідок праці у шкідливих умовах він отримав професійне захворювання, та за висновком ЛТК від 20.03.1996 року позивачу первинно встановлено 30 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, чим завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач відчуває постійні фізичні страждання, наслідком якого є порушення звичного способу життя, потреба додаткових зусиль для організації життя, порушенням нормальних життєвих зв`язків, внаслідок неможливості вести активне життя. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 141690,00 гривень, які просить суд стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 07.08.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалами суду від 07.09.2020, клопотання представника позивача, задоволено, витребувані докази по справі. Розгляд справи відкладено. Ухвалою суду від 07.09.2020, відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. 01.09.2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в позові, посилаючись на те, що професійне захворювання позивач отримав під час роботи у шкідливих умовах праці в Першотравневому Рудоуправлінні ВО «Кривбасруда», а ПАТ «КЗРК» не є правонаступником ВО «Кривбасруда», а саме тієї частини прав і обов`язків до якої в тому числі входило Першотравневе Рудоуправління, в якому працював батько позивача. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] з 25.10.1983р. по 18.08.1986р. працював на посаді підземного прохідника відділу дільниці №22 капітального будівництва РУ ім. Леніна ДВО «Кривбасруда»; з 30.03.1992р. по 01.01.1995. - на посаді підземного прохідника ш. «Першотравнева» Тресту «Кривбасшахтобуд» ДВО «Кривбасруда»; з 01.01.1995р. по 22.04.1996р. - на посаді підземного прохідника ш. «Леніна» Тресту «Кривбасшахтобуд» ДВО «Кривбасруда», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат». Зазначені факти підтверджується відомостями внесеними до трудової книжки виданої на ім`я позивача. (а.с. 21-36) 03.03.1996 року було складено Акт розслідування хронічного професійного захворювання прохідника [PERSON] облігерируючий ендартерііт судин нижніх кінцівок. Причиною професійного захворювання в акті зазначено тривалий стаж роботи в умовах значної обводненості робочих місць, що призводить до переохолодження з відносною вологістю до 100% та перевищенням швидкості руху повітря при проходженні стволів. (а.с. 21-23) Відповідно до довідки ВТЕК від 20.03.1996 позивачу [PERSON] первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності за професійним захворюванням без встановлення групи інвалідності. (а.с. 11) При переогляді ВТЕК 28.01.1997, 09.03.1999 позивачу встановлено повторно стійку втрату працездатності в розмірі 30% за професійним захворюванням, а 15.03.2000 - 25% працездатності за професійним захворюванням безстроково. (а.с. 11- 12) Суд, встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримано позивачем під час виконання нею трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав, згідно норм діючого законодавства, для відшкодування моральної шкоди. До такого висновку суд прийшов з наступного. Так, постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення, відповідно до якого спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105 повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 20.03.1996 за наслідками професійного захворювання. Так, ст. 17 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на 24.05.1995) передбачала, що власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. За статтею 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на 24.05.1995), відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на 24.05.1995) відшкодування працівнику моральної шкоди у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок трудового каліцтва, отриманого під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду їй заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача за вказаним трудовим каліцтвом. У відповідності до положень п.11 Правилам відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року (зі змінами та доповненнями станом на 24.05.1995) (далі - Правила № 472) моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Оскільки внаслідок незабезпечення роботодавцем безпечних і здорових умов праці у [PERSON] виникло професійне захворювання, яке призвело до втрати працездатності, тому суд вбачає, що позивачу заподіяна моральна шкода, яку роботодавець зобов`язаний відшкодувати в силу зазначених вище норм закону. На думку суду відповідач ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу, оскільки у зв`язку зі профзахворювання, позивач переносить моральні страждання, змінився ритм його життя. Щодо посилань представника відповідача на те, що Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» не є належним відповідачем, суд вважає їх необґрунтованими оскільки судовими рішеннями неодноразово встановлювався факт правонаступництва Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» всіх прав та обов`язків Першотравневого Рудоуправління ДВО «Кривбасруда», і такі обставини, відповідно до приписів ч.3 ст. 82 ЦПК України, визнані судом загальновідомими, і не потребують доказування. Правовий висновок про те, що ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» є правонаступником прав та обов`язків Першотравневого Рудоуправління ДВО «Кривбасруда» викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі №212/3404/17 (провадження № 61-37529ск18). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). За таких обставин суд вбачає, що саме ПАТ «Кривбасзалізрудком» повинно нести відповідальність за заподіяння позивачу моральної шкоди професійним захворюванням. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною станом на 24.05.1995) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 5238 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 26190,00 грн., а максимальний 1047600,00 грн. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, яка переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежена в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 30% ,безстроково, судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода, тому суд вважає необхідним призначити позивачу компенсацію з відповідача в розмірі 50 000,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі по 840,80 гривень.

Outcome: partial