Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

06.10.2020 року [PERSON] (далі позивач) звернулась з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач) з вимогою про позбавлення батьківських прав стосовно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову вказує, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який 28.07.2010 року розірвано. Відповідач є батьком неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу, відповідач з дитиною не проживає та не спілкується, не цікавиться її успіхами, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, у вихованні участі не приймає, аліменти на утримання дитини не сплачує. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19.10.2020 року справу за вказаною позовною заявою передано для розгляду за підсудністю до Куликівського районного суду Чернігівської області. Ухвалою Куликівського районного суду Чернігівської області від 24.11.2020 року відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за загальними правилами позовного провадження. В підготовче судове засідання, призначене на 14.12.2020 року сторони не з`явились, поштове відправлення адресоване відповідачу з повісткою про виклик до суду повернулось не врученим. Згідно відмітки на поштовому відправленні адресат відсутній за вказаною адресою. Підготовче судове засідання відкладено на 12.01.2020 року. В подальшому виклик відповідача до суду здійснювався через оголошення на веб-сайті судової влади України. Ухвалою Куликівського районного суду Чернігівської області від 12.01.2021 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог по суті спору на стороні позивача Управління (службу) у справах дітей Чернігівської міської ради, зобов`язано третю особу надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору та письмові пояснення. 26.01.2021 року в судовому засіданні оголошувалась перерва. 16.02.2021 року судове засідання було відкладено за клопотанням позивача. Від відповідача 11.02.2021 року до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позов визнає повністю. Третя особа надала заяву про розгляд справи без участі її представника. В судовому засіданні позивач просила позов задовольнити з підстав викладених в ньому. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав повністю. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що є сусідами позивача, у позивача та [PERSON] є спільна донька [PERSON] 2007 року народження. Після розлучення позивача та [PERSON] в 2010 році, останнього не бачили, до дитини [PERSON] ніколи не приїжджав, вихованням дитини як батько фактично займався чоловік позивача - [PERSON] . Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 11) [PERSON] народилася [INFO] . Її батьками записані: батько - [PERSON] та мати - [PERSON] (а.с. 11) 15.10.2014 року у зв`язку із реєстрацією шлюбу позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Неповнолітня дитина зареєстрована та проживає разом з матір`ю, що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради № 14898 від 17.08.2020 та № 3203 від 21.02.2020 року (а.с. 7, 8). Відповідно до довідки «Центра Дитячої та Юнацької Танцювальної Творчості шоу-балет «Ярмарок» неповнолітня [PERSON] постійно відвідує заняття з хореографічного мистецтва з 2012 року і по теперішній час, за даний період [PERSON] жодного разу не приходив у центр на виступи дитини та батьківські збори, не цікавився успіхами останньої та не робив внесків за навчання доньки.(а.с.12) Довідкою № 251 від 15.09.2020 року та характеристикою спеціалізованої середньоосвітньої школи №2 І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням іноземних мов м. Чернігова щодо [PERSON] зазначено, що неповнолітня навчається в даному закладі освіти з першого класу і за весь час батько [PERSON] жодного разу не відвідав школу, не був присутнім на батьківських зборах, не цікавився успіхами доньки, всі шкільні питання завжди обговорюються з мамою [PERSON] (а.с.13,14) Рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради №98 від 18.02.2021 року було затверджено висновок органу опіки та піклування Чернігівської міської ради щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої доньки, [PERSON] .(а.с.104) Із змісту висновку випливає, що відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав, оскільки він з донькою не проживає, її вихованням не займається. [PERSON] самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, у зв`язку із чим орган опіки і піклування Чернігівської міської ради вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітньої [PERSON] (а.с. 105) Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з ч.1-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, а тому, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст. 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Згідно пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України), та є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що відповідач з моменту розірвання шлюбу, а саме з 28.07.2010 року життям дитини не цікавиться, участі у її вихованні не приймає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, що свідчить про ухилення ним від виконання своїх батьківських обов`язків і виходячи із положень статей 164 - 167 СК є підставою для позбавлення батьківських прав. Вирішуючи питання яке полягає в тому, наскільки позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам дитини [PERSON] і чи немає підстав для попередження відповідача щодо зміни свого відношення до виховання дитини без позбавлення батьківських прав, суд зауважує наступне. З досліджених судом доказів вбачається, що з часу розлучення позивачки з відповідачем минуло 11 років, протягом даного тривалого часу відповідач не виявив бажання вчинити будь-які дії пов`язані з відновленням свого зв`язку із дитиною. В період після проведення підготовчого судового засідання і до судового розгляду відповідач жодним чином не продемонстрував свого бажання в поновленні сімейних стосунків з дитиною і в такій ситуації на думку суду без бажання відповідача держава позбавлена можливості посприяти йому у виконанні ним своїх батьківських обов`язків і відновленні або зміцненні здатності сім`ї. Також, при позбавленні батьківських прав відповідача, відносини, які склались між ним і дитиною не зміняться в бік розлучення його з дитиною, які разом не проживають протягом тривалого часу. Так само, позбавлення батьківських прав змінить ситуацію в бік поліпшення піклування про неповнолітню дитину, що як наслідок буде сприяти захисту інших прав дитини. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між батьком та дитиною, не призведе до відібрання дитини у батька, оскільки вона з ним не проживає протягом тривалого часу, а також не призведе до ситуації за якої батько в силу об`єктивних причин не зможе бачитись зі своєю дитиною. Крім того, позбавлення батьківських прав не є виключно безстроковим і відповідач має право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК (стаття 169). З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини, при цьому перешкоди у спілкуванні з дитиною відсутні, позивачем доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки зазначена міра є виправданою з огляду на необхідність захистити інтереси дитини. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. У зв`язку із визнанням позову відповідачем та відповідно до ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову.

Outcome: approved