Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

05.11.2020 року [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Галька Назар Олександрович звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж», в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» суму невиплачених витрат на відрядження у розмірі 156491,50 грн. та судовий збір і витрати на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що [PERSON] відповідно до наказу від 07.12.2017 року за №236/к, працював на підприємстві ТОВ «Електропівденатоммонтаж». Згодом позивач звільнився на підставі наказу від 06.04.2018 року №41/к за ст.38 КЗпП. Однак, всередині серпня 2020 року, позивач дізнався, що мається заборгованість з відшкодування витрат на відрядження за кордон, станом на 30.07.2020 року в сумі 156492,50 грн., відповідно до отриманого листа за №02/0314 від 30.07.2020 року. Враховуючи, що утворилась заборгованість по відшкодуванню витрат за відрядження, позивач звернувся з вищезазначеним позовом до суду. Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 06.11.2020 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.11), 03.12.2020 року на адресу суду за підписом генерального директора ТОВ «Електропівденатоммонтаж» Авдєйчева В.П. надійшов відзив на позовну заяву (а.с.17-35). Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 10.12.2020 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.53). 26.01.2021 року на адресу суду від представника позивача адвоката Гальки Н.О. надійшла заява про збільшення позовних вимог (а.с.79-85). Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 29.01.2021 року заяву про збільшення розміру позовних вимог було прийнято до розгляду (а.с.87). 09.03.2021 року на адресу суду за підписом генерального директора ТОВ «Електропівденатоммонтаж» Авдєйчева В.П. надійшов відзив на заяву про збільшення розміру позовних вимог (а.с.90-92). 17.03.2021 року від представника позивача Гальки Н.О. надійшла заява про відмову в частині від позовних вимог (а.с.110). Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 17.03.2021 року заяву про відмову в частині від позовних вимог прийнято та закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду (а.с.112-113). В судове засідання, для розгляду справи по суті, позивач не з`явився, в матеріалах справи мається заява про розгляд справи без його участі (а.с.109). В судовому засіданні представник позивача Галька Н.О. позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача надав пояснення відповідно до тексту відзиву на позовну заяву, та визнав, що існує заборгованість перед позивачем. Заслухавши сторони по справі, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу позовних вимог, а відповідач, як на підставу заперечень на позов, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до виписки з наказу №334/К від 13.08.2010 року, [PERSON] був прийнятий електромонтажником силових мереж та електроустаткування 6 розряду на ЗЕД в Товариство з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» (а.с.42). Відповідно до виписки з наказу №111/К від 30.04.2013 року, [PERSON] був звільнений з Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України (а.с.43). Відповідно до виписки з наказу №9/к від 18.01.2016 року, [PERSON] був прийнятий за сумісництвом на МД №6 в Товариство з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» (а.с.44). Відповідно до виписки з наказу №253/К від 05.12.2017 року, [PERSON] був звільнений з Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України (а.с.45). Відповідно до виписки з наказу №236/К від 07.12.2017 року, [PERSON] був прийнятий в Товариство з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» на МД №6 електромонтажником силових мереж та електроустаткування 6 розряду (а.с.46). Відповідно до виписки з наказу №41/К від 06.04.2018 року [PERSON] був звільнений з Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж», за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України (а.с.47). В період роботи на Товаристві з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» [PERSON] перебував у службовому відряджені, що підтверджується випискою з наказу №174/к від 15.11.2016 року відповідно до якого для виконання умов договору №2016-07-26-1 від 26.07.2016 року [PERSON] було відряджене до Народної Республіки Бангладеш з 18.11.2016 року по 30.04.2017 року (а.с.29). Відповідно до виписки з наказу №58/к від 19.04.2017 року [PERSON] було продовжено термін відрядження до Народної Республіки Бангладеш до 31.07.2017 року (а.с.30). Згідно з виписки з наказу №85/к від 22.05.2017 року [PERSON] був відкликаний з відрядження з Народної Республіки Бангладеш з прибуттям до м.Харків 30.05.2017 року (а.с.31). Крім того, перебування позивача у відрядженні підтверджується наданими суду доказами: завданням та кошторисом витрат від 18.11.2016 року, кошторисом витрат та розрахунку авансу на відрядження у іноземній валюті від 18.11.2016 року, видатковим касовими ордером про отримання позивачем авансових сум на відрядження, копією актів виконаних робіт на придбання та бронювання авіаквитків (а.с.26-28, 32-33). Відповідно до відповіді від 30.07.2020 року №02/0314 за підписом в.о. генерального директора ТОВ «Електропівденатоммонтаж» Гречка М.А. на ім`я [PERSON] , заборгованість по відшкодуванню витрат на відрядження за кордон станом на 30.07.2020 року становить 156491,50 грн. (а.с.6). Доказів на спростування розміру заборгованості відповідача перед позивачем, або її виплату на дату розгляду справи судом - матеріали справи не містять. Зазначені обставини справи підтверджуються наданими суду письмовими доказами, наданими в судовому засіданні поясненним та не заперечуються сторонами, внаслідок чого у суду не виникає сумніву, щодо достовірності цих обставин. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.121 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій, у зв`язку зі службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилається на те, що кошти на службові відрядження віднесено до інших гарантій і компенсацій і вони не входять в структуру заробітної плати та не відносяться до фонду оплати праці. Разом з тим, слід звернути увагу, що передбачена ч.1 ст.121 КЗпП України, законодавча гарантія на відшкодування витрат працівника у зв`язку із службовим відрядженням покладає на роботодавця обов`язок здійснити виплату компенсації таких витрат (добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення) працівнику в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. Отже суми компенсації витрат на відрядження є коштами належними працівникові від підприємства і у разі звільнення працівника мають бути виплачені в порядку і строки, передбачені ст.116 КЗпП України. Верховний Суд у постанові №134/1781-16ц від 05.12.2018р. дійшов висновку, що аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, а отже при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність. Отже, обов`язок щодо своєчасного розрахунку з працівником покладено на роботодавця. За таких обставин доводи відповідача, що на відшкодування витрат пов`язаних з відрядженням працівника не розповсюджуються гарантії, передбачені ст.ст. 116, 117 КЗпП України є необґрунтованими, а вирішення питання щодо відношення витрат на відрядження до структури заробітної плати не має правового значення для правильності вирішення спору між сторонами. У постанові Верховного Суду України від 07.12.2012 року у справі № 21-977во10 зазначив, що відсутність або недостатність бюджетного фінансування не може бути обставиною, що виключає відповідальність суб`єкта владних повноважень перед особою за порушення строків виплати, передбачених ст. 116 КЗпП України. По обставинах даної справи судом встановлено, і не заперечується сторонами, що відповідачем не здійснено повного розрахунку з позивачем в частині відшкодування витрат на відрядження з моменту звільнення останнього і по теперішній час, у зв`язку з чим до теперішнього часу відповідач має заборгованість перед позивачем в розмірі 156491,50 грн., яка і підлягає стягненню. 03.12.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить застосувати строк позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком. Крім того, позивач звернувся до суду з позовом 05.11.2020 року, тобто зі спливом більш ніж двох років після звільнення з роботи, яке мало місце 06.04.2018 року. При цьому позивач зазначає, що про наявність затримки із розрахунку по компенсації витрат на відрядження позивачу стало відомо від отриманого листа від відповідача від 30.07.2020 року №02/0314. Тобто, підстави для застосування строків позовної давності, відсутні. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України, передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 12 та ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позивачу до теперішнього часу заборгованість по відшкодуванню витрат на відрядження не виплачена, тому суд вважає за необхідне позов задовольнити. Статтею 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати;чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Відповідно до приписів п. 6 ч. 1 ст. 264, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, при ухваленні рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, який зазначає у резолютивній частині рішення. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, у тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. У рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 щодо офіційного тлумачення статті 59 Конституції України, яка гарантує право на професійну правничу допомогу, зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Встановлено, що позивачу по цивільній справі [PERSON] правнича допомога надавалась адвокатом Галькою Назаром Олександровичем на підставі ордеру на надання правової допомоги серії ЗП №125924 від 05.11.2020 року (а.с.7). Відповідно до положень ч.3, ч.4, ч.5, ч.6 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З Акту виконаних робіт звід 26.01.2021 року, вбачається, що Галька Н.О. (виконавець) передає, згідно з нижче зазначеним переліком наданих юридичних послуг, за надання, вчинення, а саме: представництво інтересів [PERSON] (замовника) в Енергодарському міському суду Запорізької області у цивільній справі №316/3257/20, замовник приймає від виконавця роботу, згідно з переліком та оплачує її в повному розмірі на момент підписання акту виконаних робіт (а.с.81). З Акту виконаних робіт від 26.01.2021 року також встановлено, що, адвокатом Галькою Н.О. були надані юридичні послуги, а саме: консультація, адвокатський запит, підготовка документів, складання позову, представництво інтересів в суді першої інстанції та зазначена сума до оплати 6700,00 грн. (а.с.81). Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 04.11.2020 року, [PERSON] на користь Гальки Н.О. було здійснено оплату в розмірі 4000,00 грн., та відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 23.12.2020 року, [PERSON] на користь Гальки Н.О. було здійснено оплату в розмірі 2700,00 грн. (а.с.82). Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). Крім того, згідно квитанції від 29.09.2020 року позивачем було сплачено судовий збір за звернення до суду в розмірі 1564,92 грн. (а.с.1) Враховуючи приписи ч. 1 ст. 141 ЦПК України, висновки суду, щодо задоволення позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1564,92 грн. та суму витрат на правову допомогу у розмірі 6700,00 грн.

Outcome: approved