Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

06 квітня 2021 року до Казанківвського районного суду Миколаївської області надійшла позовна заява, яка була уточнена від [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та процентів по ньому. Позовні вимоги мотивував тим, що 27 вересня 2019 року він уклав договір позики з відповідачем [PERSON] на суму 600000,00 грн., що на час укладання позики було еквівалентно 20 000,00 $ США, з виплатою відсотків за користування коштами в розмірі 800 $ США щомісячно, до моменту повернення суми боргу зазначеній у росписці. Строк повернення коштів ( виконання зобов`язання) було визначено 27 січня 2020 року. Факт передачі грошових коштів та відповідно отримання грошей позичальником було підтверджено розпискою від 27.09.2019 року, складеної власноруч позичальником. Зазначав, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти не повернув, відсотки за користування коштами не сплатив. Враховуючи наведене, позивач 01.03.2021 року на ім`я позичальника направив письмову вимогу про повернення позики та обумовленими договором позики відсотками протягом десяти днів з часу отримання вимоги, яку відповідач не виконав. Враховуючи наведене, позивач [PERSON] просив суд стягнути на його користь з відповідача [PERSON] суму боргу за договором позики від 27.09.2019 року у розмірі 34 400,00 $ США, що еквівалентно 957076,80 грн., з яких: 20 000,00 $ США сума основного боргу, що еквівалентно 556440,00 грн., та 14 400 $ США - відсотки за користування грошовими коштами, що еквівалентно 400636,80 грн. а також стягнути на його користь витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 9573,52 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн. Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 17.05.2021 року було відкрито провадження по цивільній справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження за участю сторін. Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 22.06.2021 року закрите підготовче провадження у цивільній справі, справу призначено до судового розгляду по суті на 16.08.2021 року, встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача правом письмового відзову на позовну заяву не скористався. В судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечує проти задоволення позову. Свої доводи аргументував наступним. Підтверджує факт отримання відповідачем [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в сумі 600000 грн. Підтверджує, що наявні в матеріалах справи «розписка» та «договір займа» складені власноруч та підписані особисто відповідачем [PERSON] . Вважає, що розписка позичальника [PERSON] не є письмовою формою договору позики, а є лише борговим документом, що підтверджує укладення договору позики та засвідчує факт отримання грошей. Вважає також що зазначений борговий документ підтверджує лише дві обставини: факт отримання боржником грошей та його волевиявлення у певний строк повернути позикодавцю таку ж саму суму грошей. Не визнає, що між позичальником та позикодавцем була обумовлена сплата відсотків за користування позикою, її розмір та валюта (гривня/$), оскільки не додержана письмова форма договору. Вважає, що грошові кошти передавались в борг на підставі усної домовленості між позичальником та позикодавцем. Також, на підставі усної домовленості між ними був обумовлений новий строк повернення грошових коштів. На цій підставі вважає що договір позики в розумінні вимог ст. 1046 ЦК України є неукладеним, тому зобов`язання [PERSON] щодо повернення грошових коштів в силу ст. 509 ЦК України не виникають, відповідно не виникає право на оплату відсотків за неукладеним договором. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких мотивів. Судом встановлено, що 27 вересня 2019 року відповідач [PERSON] відповідно до договору позики, позичив у позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 600 000,00 грн., що станом по курсу НБУ на 27.09.2019 року становило 20 000,00 $ США. Ці грошові кошти відповідач зобов`язувався повернути позивачу не пізніше 27 січня 2020 року. Згідно умов договору позика мала повертатися в доларовому співвідношенні, а саме 20 000,00 $ США. доларів США до курсу НБУ на день повернення. Виплата відсотків у розмірі 800 $ США мала сплачуватись щомісячно до 27 числа кожного наступного місяця. Проте, грошові кошти за договором позики від 27.09.2019 року [PERSON] позивачу не повернув, умови укладеного з позивачем договору позики не виконав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. На підтвердження факту укладення договору позики з відповідачем, позивач надав письмову боргову розписку. Зі змісту боргової розписки від 27.09.2019 року вбачається, що вона підписана [PERSON] цього ж дня, в ній зазначена сума отриманих відповідачем коштів, 600 000,00 грн., що еквівалентно 20 000 $ США, а також умови та строк їх повернення - до 27.01.2020 року. Суд вважає, що розписка надана [PERSON] містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням його повернення та дати отримання коштів. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, у встановлений в зобов`язанні строк (термін) його виконання. Якщо боржник не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, за правилами ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив. Відповідно до положень ст. 525 ЦК, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 01.03.2021 року позивач на ім`я позичальника направив письмову вимогу про повернення позики та обумовленими договором позики відсотками протягом десяти днів з часу отримання вимоги. Як вбачається з поштових квитанцій означена вимога була повернута за закінченням терміну зберігання. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач обов`язок повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договорами, належним чином не виконав, суму позики та обумовлені договором відсотки не повернув, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача заборгованості. Згідно розрахунків позивача, заборгованість за цим договором та боргової розписки від 27.09.2019 року станом на 02.04.2021 року становить 34 400,00 $ США, що еквівалентно 957076,80 грн., з яких: 20 000,00 $ США сума основного боргу, що еквівалентно 556440,00 грн., та 14 400 $ США - відсотки за користування грошовими коштами, що еквівалентно 400636,80 грн. (800 $ США х 18 місяців = 9 600 $ США). В той же час, щодо визначення розміру вказаної заборгованості, суд приймає до уваги наступне. Так, поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з ч. 2 цієї статті, терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (ч. 2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (ч. 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами ч. 1 цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. В даній справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк, на який надається позика, - до 27.01.2020 року. В межах цього строку відповідач мав повертати позивачу позику і сплатити проценти. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначений правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 23.10.2019 року № 723/304/16-ц (провадження №14-360цс19). Сторони договору позики досягли згоди стосовно сплати винагороди за користування сумою позики та визначено строк, на який надається позика: 800 $ США до 27.01.2020 року. У позовній заяві [PERSON] просив стягнути суму позики разом з відсотками за користування грошовими коштами в розмірі 800 $ щомісячно на момент звернення до суду з позовом. Отже позивач просить стягнути відсотки за договором позики і за період, у тому числі після обумовленого договором позики строку, на який надавалася позика: відповідно після 27.01.2020 року. Оскільки сторони строк договору позики окремо не визначили, а погодили строк, на який надається позика, то після закінчення вказаного строку відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором позики. Відтак припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 УК України про щомісячну виплату відсотків до дня повернення позики в даному випадку може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку надання позики. Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування грошима за договорам позики за періоди з 27.09.2019 року до подання позову до суду, тобто і після визначеного сторонами договорів строку повернення позики, не ґрунтується на нормах матеріального права. Відтак, за договором позики від 27.09.2019 року з [PERSON] підлягає стягненню сума позики - 20 000,00 $ США (сума основного боргу, що еквівалентно 556440,00 грн.) та 3 200,00 $ США - відсотки за користування грошовими коштами, що еквівалентно 89 030,40 грн. (800 $ США х 4 місяця = 3 200 $ США). Виходячи з наведеного, з [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 27.09.2019 на загальну суму 23 200,00 $ США 00 центів. Крім того, слід зазначити, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, а тому обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення заборгованості за договорами позики в доларах США, так як саме в цій іноземній валюті було обумовлено виконання зобов`язання за вказаним договором, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19). Можливість стягнення боргу в іноземній валюті ґрунтується також на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій в постановах від 04.07.2018 року по справі №761/12665/14-ц провадження №14-134цс18 та від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16-ц провадження №14-446цс18. Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суд України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК ( 435-15 ) законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Що стосується вимоги позивача стягнення на його користь судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги у розмірі 20000,00 грн. суд, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши відповідні норми права, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг. Статтею 903 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Частиною другою статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України). Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: 1. договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі; 2. за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3. як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4. адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає суду можливості пересвідчитись у співмірності розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить з встановленого у самому договорі розміру та порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни усіх послуг, що надаються адвокатом, суд має право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Позивачем та його представником не надано до суду жодних документів чи відомостей, щододоказів із зазначенням детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, які надавались адвокатом при здійсненні правничої допомоги, за договором про надання правової допомоги б/н від 27.02.2021 року, як того вимагає ч. 3 ст. 137 ЦПК України та документів про реальну оплату послуг, які здійснюються відповідно до п. 4.1 Договору (банківськи квитанції про внесення грошових коштів на банківський рахунок або прибутковий ордер про внесення готівки в кассу Адвокатського бюро «Лозицького»). З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивачем документально не підтверджено оплату послуг Адвокатського бюро «Лозицького», суд вважає, що вимоги позивача до відповідача про стягнення судових витрат в розмірі 20000 грн., пов`язаних з правничою допомогою задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Перелік витрат, пов`язаних з розглядом справи наведений в частині третій вказаної статті і до них, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. В силу вимог статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних витрат. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Частина задоволених позовних вимог складає 67,44 % від заявлених вимог позивача. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сплачена позивачем сума судового збору в розмірі 6456,38 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial