Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

04 листопада 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом за пошкоджений торгівельний об`єкт комерційної нерухомості, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 759 806,0 гривень. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що 24 січня 2015 року в результаті терористичного акту (обстрілу військовою зброєю) на території МКР «Східний» міста Маріуполя було зруйновано торгівельне приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке належить їй на праві власності. Того ж дня, комісією уповноважених представників влади було складено акт про пожежу, де вказано, що в результаті вибуху, що стався внаслідок артобстрілу, було знищено крамницю непродовольчих товарів «Ева», розташовану за адресою: [ADDRESS] . На теперішній час Управлінням СБУ в Донецькій області проводиться досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 22015050000000047 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 258 КК України. В ході розслідування її було залучено в якості потерпілої. Таким чином, в результаті терористичного акту, що стався в період проведення антитерористичної операції, позивачка була позбавлена свого майна а саме нежилого приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що на підставі ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної позивачу терористичним актом необхідно провести за рахунок коштів Державного бюджету України, бо обов`язок відшкодувати завдану шкоду в такому випадку покладається на державу. Додавала, що уряд України є найвищим органом у системі виконавчої влади, а розпорядником коштів державного бюджету країни є казначейська служба. Зазначала при цьому, що встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, або наявність щодо них обвинувального вироку, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». В подальшому позовні вимоги [PERSON] було збільшено. Після проведення судової оціночно-будівельної експертизи, позивачка просить відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом за пошкоджений торгівельний об`єкт комерційної нерухомості, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 888 715,0 гривень, а також судові витрати, пов`язані із проведенням судової оціночно-будівельної експертизи у розмірі 3000 гривень. На підставі наведеного враховуючи, що її права досі не відновлено, незважаючи на неодноразові звернення до державних органів та органів місцевого самоврядування, просить позовні вимоги задовольнити. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 20 квітня 2017 року, позовні вимоги [PERSON] до держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування майнової шкоди - задоволено. Стягнуто з держави України в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] , шкоду, заподіяну терористичним актом за пошкоджений торгівельний об`єкт комерційної нерухомості, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 888715 гривень, а також судові витрати, пов`язані із проведенням судової оціночно-будівельної експертизи у розмірі 3000 гривень, а всього 891715 (вісімсот дев`яноста одна тисяча сімсот п`ятнадцять) гривень. Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 14 червня 2017 року було доповнено резолютивну частину рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 20 квітня 2017 року. Стягнуто з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок Державного бюджету України на користь держави судовий збір у розмірі 8000,0 гривень. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 16 серпня 2017 року, рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 квітня 2017 року залишено без змін. Додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 червня 2017 року - змінено. Стягнуто з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок Державного бюджету України на користь держави судовий збір у розмірі 6890,0 гривень. Постановою Верховного Суду від 4 вересня 2019 року рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 20 квітня 2017 року та додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 14 червня 20-17 року у незмінній судом частині та рішення Апеляційного суду Донецької області від 16 серпня 2017 року - скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 22 січня 2020 року справу призначено до підготовчого судового засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 3 липня 2020 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Службу Безпеки України. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 12 жовтня 2020 року підготовче судове засідання було закрито, справа призначена до розгляду. 20 січня 2021 року представником відповідача Кабінету Міністрів України - Циря С.М. подане клопотання про закриття провадження по справі оскільки розгляд зазначеного позву відноситься до господарської юрисдикції. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 25 лютого 2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача Кабінету Міністрів України було відмовлено. 26 травня 2020 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Фісінчук С.О. було подано письмові пояснення, і в яких він посилається на постанову ВП ВС від 04.09.2019р.. Досудове слідство по кримінальному провадженню №22015050000000047 від 24.01.2015р. триває, оцінка вчиненого діяння як терористичного зроблена не позивачем, це оцінка самого відповідача - держави України в особі органів державної влади. З огляду на це, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», якою встановлено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Посилання в згаданій статті на те, що шкода має відшкодовуватися «відповідно до закону», зовсім не означає, що на додаток до вже існуючого спеціального закону «Про боротьбу з тероризмом» має бути прийнятий ще один окремий спеціальний закон саме про відшкодування такої шкоди. Відсутність у законодавстві України відповідних приписів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту нежитлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте залежно від змісту порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілого означена компенсація з огляду на практику ЄСПЛ може суттєво відрізнятися: у разі встановлення факту порушення державою позитивних обов`язків розробити компенсаційні механізми за втручання, зокрема, у право мирного володіння майном і провести об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання у це право, відсутні підстави для висновку про те, що така компенсація має передбачати відшкодування реальної вартості пошкодженого (знищеного) майна; тоді як за порушення негативного обов`язку не втручатися у вказане право держава може бути зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану майну, у повному обсязі». Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Це означає, що у держави є позитивний обов`язок зробити все для того, аби права людини її життя та майно було поза загрозою. Поряд з цим, у держави є також і зобов`язання процесуального характеру. Правова система має бути здатна забезпечити проведення ефективного офіційного розслідування, що дозволяє правильно встановити факти та обставини знищення майна особи терористичним актом. На підтвердження розміру завданої шкоди, просить суд врахувати висновок № 4-с судової оціночно-будівельної експертизи ФОП [PERSON] від 21 березня 2017 року на суму 888 715,00 гривень. На підставі вищенаведеного просить суд задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі. 25 лютого 2020 року, представник відповідача Кабінету Міністрів України подав до суду відзив на позовну заяву. В письмовому відзиві зазначено, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем, бо відповідно до ст. 4 Закону «Про боротьбу з тероризмом» КМУ лише здійснює організацію боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами в межах його компетенції. Також вказували, що механізм реалізації ст. 19 вказаного Закону здійснюється через прийняття Верховною Радою України відповідного закону, якого не було прийнято. При цьому КМУ не затверджує держаний бюджет України та не є його розпорядником. Також вказано, що позивачка у своєму позові не зазначає особу, яка повинна відшкодувати шкоду. Кабінет Міністрів України не є заподіювачем шкоди злочином, тому не може відповідати за таку шкоду замість винної особи. Також зазначає, що ст. 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» передбачає відшкодування шкоди, заподіяної громадянам лише терористичним актом, натомість цей закон не передбачає відшкодування шкоди заподіяної громадянам в результаті проведення антитерористичної операції, яка спрямована на припинення терористичної діяльності, мінімізацію наслідків терористичної діяльності, тобто протидія терористичному акту. На теперішній час в рамках кримінального провадження № 22015050000000047 проводиться досудове розслідування, винна особа встановлюється. Також просить суд врахувати висновки зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 року відповідно до яких суди неправильно застосували норми матеріального права, а саме: Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція); не визначилися із заявленими підставами позову та їх зв`язком із його предметом; не встановили які обов`язки за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції держава порушила, а також чи обґрунтованим з огляду на ці порушення є розмір позовних вимог. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції торгівельний об`єкт незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. Враховуючи вищенаведене, представник відповідача вважає, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду позовні вимоги не підлягають задоволенню. 19 серпня 2020 року представником третьої особи Служби Безпеки України - Зубар М.В. було подано письмові пояснення. згідно яких зазначає, що на даний час в рамках кримінального провадження № 22015050000000047 підозрюваних оголошено у розшук, а досудове розслідування зупинено, що спростовує твердження представника позивача про не встановлення осіб, які вчинили злочин. Зупинення досудового розслідування передбачено Главою 23 КПК України, що не може бути свідченням неефективного розслідування. Відшкодування шкоди на підставі ст.19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» не може розглядатись як міра відповідальності Держави, а тому стаття 19 Закону не є спеціальною правовою підставою цивільної відповідальності. Оскільки на даний час відсутні умови та відповідний компенсаційний механізм відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, то наявні підстави для висновку про те, що стаття 19 вказаного Закону не породжує легітимного очікування на отримання від Держави України відшкодування за завдану майнову шкоду, пов`язану зі знищенням рухомого майна. Позивач не надав рішення суду адміністративної юрисдикції або будь-якого іншого уповноваженого органу, яким би була встановлена протиправність зазначеної бездіяльності держави. В свою чергу, оскільки на даний час чинним законодавством України не визначені умови та порядок виплати компенсації за дану шкоду, то здійснення Державою відповідних виплат може мати місце лише у випадку невиконання або неналежне виконання позитивних зобов`язань. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Фісінчук С.О. повністю підтримали заявлені позовні вимоги, та просили їх задовольнити. Надали пояснення аналогічні викладеним в письмових поясненнях. Представник відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України - Циря С.М. заперечував проти задоволення позовних вимог. Надав пояснення аналогічні викладеним в письмових запереченнях на позов. Представник Державної Казначейської Служби України в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Служби Безпеки України - Зубар М.В. підтримав позицію представника відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з положеннями ст. ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, за загальним правилом, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених ЦПК. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, відзиви на позовну заяву, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить нежиле приміщення (торговий павільйон) [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 27 березня 2006 року Маріупольською міською радою (том 1 а.с. 20,21). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серп ЯЕ № 724450, земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 лютого 2009 року, цільове призначення вказане: для обслуговування магазину продовольчих та непродовольчих товарів та кафетерію (том 1 а.с. 15). Як вбачається з акту про пожежу від 25 січня 2015 року, складеного комісією у складі старшого інспектора та інспектора відділення пожежної безпеки 3 державного пожежно- рятувального загону ГУ ДСНС України у Донецькій області, 24 січня 2015 року пожежею повністю знищено крамниця непродовольчих товарів «Єва», розташована за адресою: місто Маріуполь вулиця Київська 37 б. Причина пожежі встановлена: вибух внаслідок артобстрілу. (том 1 а. с. 12). Позивачка зверталася до Маріупольської міської ради та Донецької обласної державної адміністрації з приводу відшкодування спричиненої їй 24 січня 2015 року шкоди знищенням належного їй нежитлового приміщення. Проте у цьому їй було відмовлено з посиланнями на невизначеність законами органу державної влади відповідального за відшкодування шкоди в даному випадку та відсутністю державних програм щодо компенсації втрат, понесених населенням через терористичні акти. Також заявнику повідомлено, що з резервного фонду було виділено кошти лише для допомоги особам, які отримані ушкодження, а також сім`ям загиблих (том 1 а.с. 48,49,50). За даними, які містяться в листі СВ Управління служби безпеки України в Донецької області від 02 березня 2017 року, слідчим відділом УСБУ в Донецькій області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 22015050000000047 від 24 січня 2015 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України. За вказаним провадженням 17 березня 2015 року [PERSON] залучена у якості потерпілої у зв`язку із пошкодженням в результаті вищезазначеного обстрілу належного їй нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . На даний час досудове розслідування у кримінальному упровадженні триває (том 1 а.с.146, 157). При цьому за відомостями вказаного досудового розслідування було встановлено, що було здійснено артилерійський обстріл мікрорайону «Східний» Орджонікідзевського району міста Маріуполя 24 січня 2015 року, внаслідок якого 30 осіб загинули, отримали тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості не менш 119 осіб, пошкоджені житлові будинки та нежитлові приміщення, ринки Київський та [PERSON] ( том 1 а.с. 57,147-148). Згідно листа Головного Слідчого Управління № 5702-р від 3 вересня 2020 року, в рамках кримінального провадження № 22015050000000047, повідомлено про підозру чотирьом громадянам України та восьмі громадянам Росії. Всіх осіб, яким повідомлено про підозру оголошено у розшук, кримінальне провадження зупинено на підставі ст. 280 ч.1 п.3 КПК України. Згідно договірної ціни на відновлення Торгівельного павільйону ФОП [PERSON] саном на 30 березня 2016 року вартість відновлення Торгівельного приміщення складає 759806 гривень (том 1 а.с. 22-44). Відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи, складеної 21 березня 2017 року судовим експертом Новіковим B.C., розмір шкоди завданої [PERSON] , в результаті пошкодження 24 січня 2015 року об`єкта комерційної нерухомості, що розташований за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням даних, що зафіксовані у звіті про оцінку ПП «Центр експертних послуг» від 15 червня 2015 року, та по кошторисному розрахунку ФОП [PERSON] , станом на теперішній час складає 888715 гривень (том 1 а.с. 159-180). Допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON] пояснив, що об`єктом оцінки був зруйнований об`єкт, який не можливо було оцінити безпосередньо, а тому вирахувана вартість втраченого майна. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації. У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (пункт 70). Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову. Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Згідно з пунктами 4 і 5 ч. 3 ст.175ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). З аналізу наведених норм процесуального права суд зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Аналогічна правова позиція також висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19). Позивачка звернулася до суду, мотивувавши позов, зокрема тим, що не отримала від держави відшкодування за пошкодження (знищення) її майна, на яке вона, на її думку, має право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також позивачка зазначала, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (пункт 184 рішення від 22 червня 2004 року у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96). Отже, людські права є найвищою соціальною цінністю, їх забезпечення та захист є прямим обов`язком держави. Суд виходить із того, що посилання позивача, як на правову підставу позову, на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним. Зобов`язання держави щодо поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні. Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав. Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини», заява № 44912/98, пункти 49-50). Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Позивачка обґрунтувала розмір завданої їй шкоди опосередкованою вартістю знищеного майна,

Outcome: partial