Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

07.06.2021 року сільський голова Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області Латій О. звернувся до Новобузького районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просив стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь Вільнозапорізької сільської ради матеріальну шкоду, завдану бюджету територіальної громади Вільнозапорізької сільської ради в сумі 87007,35 гривень та судовий збір в розмірі 2270,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначається про те, що рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 03.11.2020 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 21.12.2020 по справі № 481/957/20 задоволений позов [PERSON] до Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області та стягнуто на його користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 71317 грн. та судові витрати в сумі 840 гривень 80 копійок. Вказане рішення суду 21.12.2020 набрало законної сили. Під час розгляду судом вказаної цивільної справи встановлено, що стягнення середнього заробітку на користь відповідача відбулось у зв`язку з порушенням керівником комунальної установи «Новополтавський заклад дошкільної освіти» [PERSON] порядку звільнення працівника [PERSON] , а саме невидачі йому в день звільнення та у подальшому тривалий час належно оформленої трудової книжки. На виконання судового рішення Вільнозапорізькою сільською радою, як правонаступником прав та обов`язків приєднаної до неї Новополтавської сільської ради, [PERSON] за платіжним дорученням № 584 від 18.03.2021 року перераховано 71317.50 грн. середнього заробітку за час затримки трудової книжки. Крім того, на виконання вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Вільнозапорізькою сільською радою на вказану суму середнього заробітку також за платіжним дорученням № 584 від 18.03.2021 року було нараховано та виплачено до бюджету 15689.85 грн., що складає 22 % від суми середнього заробітку. Всього внаслідок незаконного звільнення [PERSON] з бюджету Вільнозапорізької сільської ради було сплачена сума в розмірі 87007 гривень 35 копійок. Як зазначає позивач, оскільки завідувач КУ «Новополтавський дошкільний заклад» [PERSON] здійснювала звільнення [PERSON] за погодженням колишнього сільського голови [PERSON] , про що свідчить резолюція останнього на заяві про звільнення, [PERSON] , який станом на час звільнення [PERSON] був головною посадовою особою сільської ради, якій, у свою чергу, дитячий садок є підпорядкованим та підзвітним як засновнику, має нести солідарну відповідальність разом з завідуючою дитячого садка [PERSON] , за матеріальну шкоду, завдану місцевому бюджету. Посилаючись на вимоги ст. 1166,1172,1174,1191 Цивільного кодексу України та на п.8 ст.134, ч.4 ст.136, ст.237 КЗпП України, позивач просив задовольнити позовні вимоги до відповідачів. 22.06.2021 року відповідач [PERSON] подав відзив на позов у якому, не погодившись з позовними вимогами, просив відмовити у їх задоволенні. Мотивував заперечення тим, що звільнення [PERSON] не було незаконним, а середній заробіток на його користь був стягнений за невручення, у встановлений законом строк, трудової книжки останньому. Крім того, відповідач зазначив, що він, хоча на момент звільнення [PERSON] , займав посаду голови Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, але не звільняв та не погоджував звільнення [PERSON] , оскільки не був його працедавцем, а займаючи посаду керівника засновника комунальної установи «Новополтавський заклад дошкільної освіти», відповідно до вимог ч.4 ст. 23 Господарського кодексу України, не мав права втручатись у господарську діяльність цього суб`єкта господарювання. 29.06.2021 року відповідач [PERSON] подала відзив на позов, у якому, не погодившись з позовними вимогами, просила відмовити у їх задоволенні, мотивуючи заперечення тим, що звільнення [PERSON] не було незаконним, а середній заробіток на його користь був стягнений за невручення, у встановлений законом строк, трудової книжки останньому, у чому, на думку відповідача, її провини не має, оскільки вона виконала всі дії, необхідні такого вручення. За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.06.2021 року матеріали справи передані до провадження судді Вжещ С.І. Ухвалою суду від 08.06.2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження на 29.06.2021 року о 10.00 год. Ухвалою судді від 23.06.2021 року, за клопотання відповідача [PERSON] , здійснено перехід від спрощеного до загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 29.06.2021 о 10:00. 29.06.2021 року ухвалою судді клопотання представника позивача, адвоката М`якенького С.В. задоволене, витребувано з архіву Новобузького районного суду Миколаївської області докази, а саме цивільну справу № 481/957/20, провадження № 2/481/254/2020, за позовом [PERSON] до Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області та Комунальної організації «Новополтавський заклад дошкільної освіти» про зобов`язання повернути трудову книжку та стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, а також задоволене клопотання про допит свідка [PERSON] , постановлено викликати в судове засідання свідка [PERSON] для її допиту, як свідка. 29.06.2021 року ухвалою судді клопотання відповідача [PERSON] про виклик свідків та витребування доказів залишене без задоволення. Ухвалою судді від 13.07.2021 року закрите підготовче провадження та призначений її судовий розгляд по суті, на 02.09.2021 року о 10:00 год в приміщенні Новобузького районного суду Миколаївської області. Ухвалою суду від 02.09.2021 року витребувано з Вільнозапорізької сільської ради Баштанського району(колишнього Новобузького району) Миколаївської області докази, а саме копію наказу про призначення [PERSON] на посаду директора Новополтавського закладу дошкільної освіти Новобузького району Миколаївської області; довідку про середньомісячну заробітну плату [PERSON] на посаді директора Новополтавського закладу дошкільної освіти Новобузького району Миколаївської області; у разі наявності, договір про повну матеріальну відповідальність, укладений між Новополтавською сільською радою Новобузького району Миколаївської області та [PERSON] ; договір про повну матеріальну відповідальність, укладений між Вільнозапорізькою сільською радою Баштанського району Миколаївської області та [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, показання свідка, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою-третьою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно із статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають, зокрема, у сфері трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Згідно з ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою ІХ КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року (далі - Положення). Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови, так і суб`єктів покладення матеріальної відповідальності на працівників (ст. ст.130 КЗпП України, розділ І Положення), і розмір такої матеріальної відповідальності (ст. ст.132-135 КЗпП України, розділи ІІ-ІV Положення). Відповідно до ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повина перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Наведена правова норма характеризує юридичний склад, тобто перелічує юридичні факти, сукупність яких дає власникові право притягнути працівника до матеріальної відповідальності. Таких юридичних фактів чотири: порушення працівником трудових обов`язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв`язок між порушенням і шкодою та вина працівника. Відсутність хоча б одного з цих фактів виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності. Статтею 138 КЗпП України визначено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Правовими підставами своїх вимог про матеріальну відповідальність [PERSON] та [PERSON] за шкоду, заподіяну позивачу, представник сільської ради М`якенький С.В. зазначив п.8 ст.134, ч.4 ст.136, ст.237 КЗпП України. Згідно з ч.4 ст.136 КЗпП України стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. Пунктом 8 статті 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Також, за положенням ст.237 КЗпП суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Судом встановлено, що рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 03.11.2020 року, по цивільній справі № 481/957/20 (провадження № 2/481/254/2020) позовні вимоги [PERSON] до Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області та до Комунальної організації «Новополтавський заклад дошкільної освіти», про зобов`язання повернути трудову книжку та стягнення середньої заробітної плати за час затримки видачі трудової книжки задоволені у повному обсязі. Зобов`язано Комунальну організацію «Новополтавський заклад дошкільної освіти» видати [PERSON] належним чином оформлену трудову книжку. Стягнуто з Новополтавської сільської ради середню заробітну плату за весь час затримки видачі трудової книжки в сумі 71317 гривню 50 копійок. Стягнуто з Новополтавської сільської ради судові витрати в сумі 840 гривень 80 копійок. Під час розгляду судом вказаної цивільної справи встановлено, що з 01 жовтня 2004 року [PERSON] працював на посаді сторожа Полтавського дошкільного закладу. 15 квітня 2016 року наказом №5-к завідувача дитячого навчального закладу його було звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 ст.36 КЗпП України, про що було зроблено відповідний запис у трудовій книжці. У день звільнення [PERSON] копія наказу про звільнення та трудова книжка не вручались. Стягнення середнього заробітку на користь відповідача відбулось, у зв`язку з порушенням роботодавцем, відповідачем Комунальною організацію «Новополтавський заклад дошкільної освіти», порядку видачі йому в день звільнення та, у подальшому тривалий час, належно оформленої трудової книжки. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 21.12.2020 по цій справі апеляційна скарга Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, правонаступником якої є Вільнозапорізька сільська рада Новобузького району Миколаївської області, залишена без задоволення, а рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 03.11.2020 року залишене без змін. На підставі Закону України від 16.04.2020 року № 562-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення територій та адміністративних центрів територіальних громад» розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 року № 719-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Миколаївської області» Закону України від 17.11.2020 року № 1009-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо впорядкування окремих питань організації та діяльності органів місцевого самоврядування і районних державних адміністрацій, а також за результатами місцевих виборів, які відбулись 25.10.2020 року, Новополтавська об`єднана територіальна громада була приєднана до Вільнозапорізької об`єднаної територіальної громади з адміністративним центром у селі Вільне Запоріжжя. Правонаступником прав і обов`язків Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області в силу Закону є Вільнозапорізька сільська рада Баштанського (колишнього Новобузького) району Миколаївської області. Натомість на території колишньої Новополтавської ОТГ створений Новополтавський старостинський округ № 3 Вільнозапорізької сільської територіальної громади. На виконання судового рішення Вільнозапорізькою сільською радою, як правонаступником прав та обов`язків приєднаної до неї Новополтавської сільської ради, [PERSON] за платіжним дорученням № 584 від 18.03.2021 року перераховано 71317 гривень 50 копійок середнього заробітку за час затримки трудової книжки. Крім того, на виконання вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Вільнозапорізькою сільською радою на вказану суму середнього заробітку також за платіжним дорученням № 585 від 18.03.2021 року було нараховано та виплачено до бюджету на користь Головного управління ДПС у Миколаївській області 15689 гривень 85 копійок, що складає 22 % від суми середнього заробітку , сплаченого [PERSON] . Всього з бюджету Вільнозапорізької сільської ради Баштанського (колишнього Новобузького) району була сплачена сума в розмірі 87007 гривень 35 копійок. Згідно з п. 1.1. Статуту Новополтавського дошкільного навчального закладу, затвердженого рішенням виконкому Новополтавської сільської ради 29.08.2003 року за № 50, який діяв на час звільнення [PERSON] (а.с. 33-39),пунктів 1.1., 1.7 Статуту Новополтавського закладу дошкільної освіти, затвердженого рішенням Новополтавської сільської ради № 163 від 04.04.2019 року, який діяв на час розгляду справи № 481/957/20( а.с.88-94), Новополтавський заклад дошкільної освіти знаходиться у комунальній власності Новополтавської сільської ради, підпорядкований, підзвітний і підконтрольний їй. Засновником та власником Новополтавського закладу дошкільної освіти є Новополтавська сільська рада (пункт 1.3 Статуту в редакції 29.08.2003 року; пункт 1.6 Статуту в редакції від 04.04.2019 року). Згідно пунктів 1.5.,1.8 Статуту, в редакції від 29.08.2003 року, дошкільний заклад є юридичною особою, самостійно приймає рішення і здійснює діяльність в межах компетенції, передбаченої чинним законодавством, Положеннями та даним Статутом. Майже аналогічні положення містять пункти 1.2., 1.3. Статуту в редакції від 04.04.2019 року, про те, що заклад дошкільної освіти є бюджетною неприбутковою організацією, юридичною особою публічного права, з моменту його державної реєстрації в установленому законом порядку на підставі Статуту, затвердженого Засновником, має печатку встановленого зразка, бланки з власними реквізитами і обслуговується бухгалтерією Новополтавської сільської ради. Разом з тим, відповідно пункту 8.2. в редакції від 29.08.2003 року, та пункту 11.2 в редакції від 04.04.2019 року, безпосереднє керівництво роботою дошкільного закладу здійснює його завідуючий, який, серед іншого, керує діяльністю колективу закладу дошкільної освіти, видає в межах своєї компетенції накази, приймає на роботу та звільняє з роботи працівників дошкільного закладу, з метою проведення фінансово-бухгалтерських розрахунків керівник при прийнятті на роботу працівників зобов`язаний завчасно попередити засновника не раніше як за два дні, а при звільненні працівника - не раніше як за 14 днів. Як видно з копії трудової книжки серії [NUMBER] , виданої на ім`я [PERSON] , вбачається, що остання з 23.07.1997 року до теперішнього часу вона займає посаду завідуючої Новополтавським ясла-садка, який з 04.04.2010 року переіменований на Новополтавський заклад дошкільної освіти( а.с.129). З посадової інструкції сільського голови Новополтавської сільської ради, затверденої 27.09.2018 року, вбачається, що сільський голова є головною посадовою особою Новополтавської сільської об`єднаної територіальної громади ( пункт1.1.). Серед інших повноважень, сільський голова призначає та звільняє працівників сільської ради, бухгалтерії та сільської пожежної команди, укладає трудові договори з ними, та інше (пункти 2.8. ) ( а.с.40-43). Викладене вказує на те, що особою, відповідальною за прийняття та звільнення з роботи у Новополтавському закладі дошкільної освіти є його директор, яким, на час звільнення [PERSON] , була [PERSON] . Звідси, посилання представника позивача [PERSON] про покладення обов`язку відшкодувати шкоду, заподіяну в результаті стягнення судом з сільської ради середнього заробітку за час затримки трудової книжки працівнику Новополтавського закладу дошкільної освіти, на керівника сільської ради, не грунтується на вимогах нормативних актів, Новополтавської сільської ради та Новополтавського закладу дошкільної освіти, що вказує на необгрунтованість позовних вимог до [PERSON] який на момент звільнення [PERSON] займав посаду сільського голови Новополтавської сільської ради. Тому позовні вимоги Вільнозапорізької сільської ради до [PERSON] про стягнення шкоди в порядку регресу не підлягають задоволенню. Разом з тим, директор Новополтавського закладу дошкільної освіти [PERSON], яка звільнила працівника [PERSON] та яка, відповідно до змісту рішення Новобузького районного суду від 03.11.2020 року, не вручила останньому, у день звільнення, наказ про таке звільнення і трудову книжку, винна у подальшій затримці вручення трудової книжки, що призвело до стягнення середнього заробітку на користь цього працівника. Вирішуючи питання розміру матеріальної відповідальності керівника Новополтавського закладу дошкільної освіти, суд приходить до такого. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову. У пунктах 3, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст. ст.130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, у тому числі і з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст.133 КЗпП України. Як зазначено вище, представник позивача, адвокат М`якенький С.В., посилається як на підставу покладення повної матеріальної відповідальності, передбаченої п.8 ч.1 ст.134 та ст.237 КЗпП України, на те, що працівник [PERSON] був незаконно звільнений. Суд не погоджується з таким твердженням, оскільки, як встановлено рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 03.11.2020 року у справі 481/957/20, матеріальна шкода у вигляді стягнення середнього заробітку на користь [PERSON] в сумі 71317 гривень 50 копійок, з його незаконним звільненням не пов`язана, а нарахована у зв`язку з затримкою, з вини керівника закладу, видачі трудової книжки. Звідси застосування до нього вимог передбачених п.8 ч.1 ст.134 та ст.237 КЗпП України, є безпідставним. Водночас, статтею 133 КЗпП України встановлені випадки обмеженої матеріальної відповідальності працівників. У відповідності з пунктом 2 частини 2 статті 133 КЗпП України обмежену матеріальну відповідальність несуть: керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних, грошових чи культурних цінностей. Зі змісту пункту 6 Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» вбачається, що на підставі п.2 ч.1 ст.133 КЗпП за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами та інше, несуть винні в цьому директори, начальники і інші керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники; керівники та їх заступники будь-яких структурних підрозділів, передбачених статутом підприємства, установи, організації чи іншим відповідним положенням. До зайвих грошових виплат відносяться, зокрема, суми стягнення штрафів, заробітної плати, виплачені звільненому працівникові у зв`язку з затримкою з вини службової особи видачі трудової книжки, розрахунку, неправильним формулюванням причин звільнення, тощо. Зазначені вище службові особи в цих випадках несуть матеріальну відповідальність в межах свого середньомісячного заробітку за ту частину шкоди, що не відшкодована безпосередніми заподіювачами її. При цьому загальна сума, що підлягає стягненню, не повинна перевищувати заподіяну шкоду. На них самих покладається матеріальна відповідальність у зазначених межах, якщо з їх вини не було своєчасно вжито заходів до стягнення шкоди з безпосередніх заподіювачів її й таку можливість підприємство втратило. Відповідно до вимог статті 132 КЗпП України та відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 « Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348), а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації). Як видно зі змісту довідки про доходи [PERSON] , виданої Вільнозапорізькою сільською радою Новобузького району Миколаївської області від 14.09.2021 року № 1424/0301-05, остання, займаючи посаду директора Новополтавського закладу дошкільної освіти, отримала заробітну плату за червень, липень 2021 року в сумі 22347 гривень 00 копійок, звідси середньомісячна заробітна плата останньої складає суму 11705 гривень 54 копійки. Наведене є підставою для матеріальної відповідальності [PERSON] , за пунктом 2 частини 1 статті 133 КЗпП України, в розмірі середнього місячного заробітку, у зв`язку неналежним здійсненням кадрової роботи з персоналом закладу, що призвело до зайвих грошових виплат заробітної плати, виплаченої звільненому працівникові, у зв`язку з затримкою, з її вини видачі трудової книжки. Враховуючи вищевикладене позов Вільнозапорізької сільської ради до [PERSON] підлягає частковому задоволенню. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд враховує приписи частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, а тому вважає за доцільне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача частину сплаченого судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (11705,54х2270:87007,35=305,32).

Outcome: partial