Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

06 листопада 2020 року представник позивача [PERSON] - адвокат Цюпка О.В. звернувся до суду з цим позовом та просить ухвалити рішення, яким визначити місце проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] . Крім того, просить стягнути з відповідача понесені позивачем витрати, пов`язані з розглядом справи. Обґрунтовує позовні вимоги тим, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . З часу народження доньки сторони почали проживати разом, але на початку 2017 року стосунки між ними погіршилися та з березня 2017 року сторони проживають окремо. Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 30.08.2017 було визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] . Крім того, ухвалою суду від 31.01.2018 було затверджено мирову угоду між сторонами та визначено [PERSON] систематичні побачення з донькою. Не зважаючи на вказане судове рішення [PERSON] продовжує чинити [PERSON] перешкоди у спілкуванні з донькою, її вихованні, можливості оздоровлювати її як на території України, так і за її межами. Позивач вважає, що такі дії відповідача суперечать інтересам дитини та порушують її права. 15 грудня 2020 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Селяніна Ю. О. подала суду відзив на позовну заяву в якому позов не визнала та зазначила, що відповідач [PERSON] жодним чином не чинила і не чинить перешкод батьку у спілкуванні з дитиною. Повідомила, що з серпня 2020 року [PERSON] змушена була проживати у м. Києві, оскільки перебувала під постійним наглядом лікарів у зв`язку з вагітністю. Пологи відбулися 20.10.2020. Відповідно до вимог ухвали суду, з серпня до 04.09.2020 дитина проживала разом з батьком. 27.08.2020 [PERSON] вернувся до начальника Служби у справах дітей із заявою про необхідність повернути дитину матері. 04.09.2020 відповідач змушена була забрати дитину в м. Київ до пологів, оскільки батько відмовився від подальшого проживання доньки з ним. Разом з тим, [PERSON] повідомила позивача особисто, Службу у справах дітей та дільничного інспектора поліції с. Коровинці через відповідні заяви про те, що забирає дитину до м. Київ до кінця жовтня 2020 року. Дитина, перебуваючи з матір`ю у м. Київ, навчалася дистанційно. Також зазначила, що проживання дитини з матір`ю відповідає інтересам самої дитини. Дитина проживає разом із матір`ю у житловому будинку, який належить відповідачу на праві власності. [PERSON] забезпечена всім необхідним для навчання та розвитку, має окрему кімнату, обладнану для її комфортного проживання. [PERSON] має постійне місце роботи та отримує стабільну заробітну плату. Представником позивача [PERSON] - адвокатом Цюпкою О. В. подано відповідь на відзив, в якому він зазначає, що метою звернення позивача до суду є захист прав дитини, які порушуються її матір`ю. [PERSON] свідомо нехтує інтересами дитини, а саме: правом на підтримання з батьком регулярних особистих стосунків, прямих контактів та спілкування з ним; правом на оздоровлення, інтелектуальний, культурний, духовний і соціальний розвиток. Вказав, що такі дії відповідача свідчать про те, що свої права відповідач використовує на шкоду інтересам дитини. Позивач [PERSON] та його представник Цюпка О. В. в судовому засіданні, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] та її представник Селяніна Ю. О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали просили відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи, служби у справах дітей Недригайлівської районної державної адміністрації, Іщенко Т.В. у судовому засіданні висловила думку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір`ю [PERSON] . За клопотанням сторони позивача в якості свідків були допитані наступні особи. [PERSON] , яка працює заступником директора Недригайлівської ЦРЛ, пояснила суду, що спільну дитину [PERSON] та [PERSON] вона обслуговує від її народження та їй відомо, що [PERSON] проживає разом із матір`ю. Претензій до батьків щодо піклуванням про здоров`я дитини вона не має, як батько так і мати проявляли та проявляють до [PERSON] турботу. [PERSON] , яка працює начальником Недригайлівського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми), пояснила суду, що познайомилась зі сторонами у 2017 році, коли було відкрито виконавче провадження про стягнення аліментів із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини [PERSON] . Зазначила, що у 2018 році до неї звертався [PERSON] з приводу того, що [PERSON] не надає йому дитину для оздоровлення за межами країни. З цього приводу [PERSON] було надано роз`яснення. [PERSON] повідомила, що вона разом із [PERSON] та [PERSON] у приміщенні виконавчої служби обговорювали питання щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, однак виконавче провадження на той час ще не було відкрите. Лише у 2020 році [PERSON] звернувся до Недригайлівського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) із виконавчим листом щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, виконавче провадження по якому закрито у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду. [PERSON] зазначив, що він є хрещеним батьком [PERSON] та пояснив, що йому відомі неодноразові випадки коли [PERSON] перешкоджала [PERSON] у спілкуванні з дитиною. На його думку [PERSON] буває у батька не дуже часто. Йому відомо, що з 2019 року [PERSON] проживає зі співмешканкою [PERSON] . Крім цього зазначив, що він із 2017 року не спілкувався із [PERSON] та не знає які на даний час відносини між матір`ю та дитиною. [PERSON] пояснила суду, що з грудня 2018 року вона із [PERSON] почали спілкуватися, а із червня 2019 року проживають однією сім`єю. Зазначила, що неодноразово була свідком коли [PERSON] забороняла дитині спілкуватися із батьком. [PERSON] дуже відповідальний, піклується і любить свою доньку. На даний час у неї з [PERSON] склалися довірливі відносини. У 2019 році вони разом із [PERSON] їздили відпочивати на море. Додатково зазначила, що вона не заперечує, щоб дитина проживала разом із ними. Свідок [PERSON] зазначив, що знає [PERSON] з дитинства та перебуває із ним у дружніх стосунках. [PERSON] відомо, що із 2017 року [PERSON] та [PERSON] не проживають разом. Повідомив, що [PERSON] відповідальний тато і відносини між ним та донькою дуже гарні. На його думку, між співмешканкою [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , також склались добрі стосунки. Суд, заслухавши доводи сторін, позицію представника третьої особи, допитавши свідків, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до частини четвертої статті 159 СК України у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Аналіз зазначеної норми права дає підстави дійти висновку про те, що суд при вирішенні спору на підставі частини четвертої статті 159 СК України повинен врахувати всі об`єктивні обставини, на підставі яких суд мав би можливість дійти законного висновку у вирішенні заявлених позовних вимог. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких [INFO] народилася [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 9). Після припинення сімейних відносин дитина залишилась проживати разом із матір`ю. Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 30.08.2017 було визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю, [PERSON] , [INFO] , уродженкою с. Коровинці Недригайлівського району Сумської області, яка проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 10-14). Ухвалою Недригайлівського районного суду Сумської області від 31.01.2018 затверджено мирову угоду, укладену між сторонами та визначено [PERSON] систематичні побачення з донькою, [PERSON] , щотижня з 10 год. 00 хв. суботи по 10 год. 00 хв. неділі з можливістю перебування дитини за місцем проживання батька та протягом літа сумарно тридцять календарних днів з можливістю оздоровлення дитини поза межами місць проживання батьків та дитини (а. с. 15-17). З матеріалів справи вбачається, що 27.08.2020 [PERSON] звернувся до начальника служби у справах дітей Недригайлівської районної державної адміністрації із заявою про необхідність повернути дитину матері (а. с. 21). Після чого, 04.09.2020 відповідач [PERSON] забрала дитину в м. Київ, оскільки відповідач перебувала під постійним наглядом лікарів у зв`язку з вагітністю. Пологи відбулися 20.10.2020 (а. с. 20, 24, 86, 87, 112). 20.09.2020 [PERSON] звернувся до Недригайлівського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) із заявою про відкриття виконавчого провадження. 22.09.2020 старшим державним виконавцем Глущенком С. А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 63097783 про визначення [PERSON] систематичних побачень з донькою, [PERSON] , щотижня з 10 год. 00 хв. суботи по 10 год. 00 хв. неділі з можливістю перебування дитини за місцем проживання батька та протягом літа сумарно тридцять календарних днів з можливістю оздоровлення дитини поза межами місць проживання батьків та дитини. Так, 03.10.2020 старшим державним виконавцем Глущенком С. А. у рамках виконавчого провадження № 63097783 складено акт про те, що за місцем виконання рішення суду [PERSON] відсутня. 31.10.2020. старшим державним виконавцем Глущенком С. А. у рамках виконавчого провадження № 63097783 складено акт про те, що [PERSON] відмовляється надати доньку батькові у зв`язку з хворобою дитини. Відповідно до довідки лікаря [PERSON] , [PERSON] хворіла на легку форму стоматиту з 29.10.2020 по 03.11.2020. 07.11.2020 старшим державним виконавцем Глущенком С. А. у рамках виконавчого провадження № 63097783 складено акт про виконання [PERSON] рішення суду, оскільки вона надала дитину батьку та 13.11.2020 винесено постанову про закінчення даного виконавчого провадження. Отже, позивачем не доведено факт навмисного ухилення відповідача від виконання рішення суду, що є основною підставою для застосування ч. 4 ст. 159 СК України. З копії довідки психолога Центру психологічного консультування та психотерапії «Відродження», яка складена на основі психологічних тестів вбачається, що дитина емоційно прив`язана до матері (а. с. 95). Крім того, було досліджено висновок практичного психолога [PERSON] з якого вбачається, що у малолітньої [PERSON] нерівне відношення до рідних. По школі прихильності батько [PERSON] набрав більше балів ніж мама [PERSON] . Однак дитина в однаковій мірі потребує спілкування як з мамою так і з батьком. [PERSON] бажає щоб тато з мамою зійшлися, щоб всі жили дружно, щоб всі були щасливі (а. с. 133-136). Відповідно до довідки Коровинської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 30 від 07.12.2020, [PERSON] , [INFO] , є ученицею 3 класу. До школи дитину привозить і забирає мама, яка також постійно цікавиться навчанням доньки, відвідує батьківські збори, шкільні та класні заходи (а. с. 93). З висновку служби у справах дітей Недригайлівської районної державної адміністрації № 01-20/207 від 01.12.2020 вбачається, що врахувавши думку членів комісії за результатами голосування, служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Суд вважає зазначений висновок обґрунтованим та таким, що не суперечить інтересам дитини. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Встановлено, що відповідач [PERSON] разом з малолітньою дитиною [PERSON] проживає у належному їй на праві власності будинку за адресою: [ADDRESS] , має постійне місце роботи в ТОВ «Агрофірма «Довіра 2008», де отримує заробітну плату, позитивно характеризується за місцем роботи, відповідальна, користується авторитетом у колег по роботі (а. с. 91, 92, 94). Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України). Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Враховуючи вік малолітньої [PERSON] , [INFO] , її стать, суд вважає, що на даний час проживання малолітньої доньки з матір`ю, яка фактично проживає з нею з самого народження, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи у зв`язку з фізіологічними особливостями, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, однак, не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права за статтею 8 Конвенції. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, обидва цитовані вище Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, наведене вище, § 102, з подальшими посиланнями на нього). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, беручи до уваги особу відповідача, яка характеризується позитивно суд вважає, що передача дитини на проживання з батьком на даний час не буде відповідати найкращим інтересам дитини. Щодо вимог представника відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката, суд зазначає наступне. Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Суду надані відповідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, тому, суд вважає стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed