Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

06 березня 2015 року [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Айті бізнес» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Айті бізнес» в мережі Інтернет запропонувало надання послуги доступу до фінансово-інформаційної системи, а він 08 листопада 2013 року прийняв зазначену пропозицію здійснивши перерахування грошових коштів в розмірі 24000 грн. на поточний рахунок відповідача. Після оплати зазначеного платежу ТОВ «Айті бізнес» не здійснило жодної дії, не надало документ, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями. Так, ТОВ «Айті бізнес» надало пропозицію на укладання договору, а він, тобто позивач прийняв пропозицію. Послугу доступу до фінансово-інформаційної системи він замовляв для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, отже відносини між ним та ТОВ «Айті бізнес» щодо надання послуги доступу до фінансово-інформаційної системи є відносинами між споживачем та виконавцем послуг. Отже, до даних відносин повинно застосовуватись законодавство, яке регулює укладення договору на надання послуг на відстані. Однак, жодних відомостей про послугу доступу до фінансово-інформаційної системи ТОВ «Айті бізнес» до відома позивача не доводило. Також, жодного договору, іншого документа, який би регулював взаємні права та обов'язки, містив би інформацію про послугу, її якість, порядок надання такої послуги, порядок прийняття претензії, період розірвання взаємовідносин відповідач не надав. ТОВ «Айті бізнес» по сьогодні не здійснило ні одної дії, які можна було б розцінити, як послугу доступу до фінансово-інформаційної системи. Відсутність між сторонами договору призводить до відсутності взаємних обов'язків. Таким чином, позивач має право вимоги повернення безпідставно отриманих ТОВ «Айті бізнес» грошових коштів в розмір 24000 грн., оскільки між позивачем та відповідачем не має укладених договорів, послуги йому ТОВ «Айті бізнес» не надавало, а зазначені гроші ТОВ «Айті бізнес» безпідставно отримало. Позивач також вважає, що він має право вимоги від ТОВ «Айті бізнес» сплати інфляційних витрат та 3 % річних за безпідставне користування чужими грошовими коштами. Станом на 03 березня 2015 року розмір інфляційних витрат складає 7114,32 грн., а розмір 3 % річних складає 948,82 грн. Відповідно до позовної заяви уточненої станом на 23 березня 2015 року позивач просить стягнути з відповідача на його користь в порядку ст. 1212 ЦК України 32063,14 грн., з яких безпідставно набуті кошти - 24000 грн., 7114,32 грн. - інфляційні витрати, 948,82 грн. - 3% річних (а.с. 16-19). В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. При цьому позивач пояснив суду, що в листопаді 2013 року він зареєструвався на сайті FOREX MMCIS з метою вкладання грошових коштів та отримання прибутку, а саме мало виходити приблизно 10 % на місяць. Потім він прийшов до одного з філіалів FOREX MMCIS, який знаходився на пр. Карла Маркса в м. Дніпропетровську, де йому пояснили принцип роботи та надали платіжний документ з реквізитами для перерахування коштів саме на ТОВ «Айті бізнес». Тобто, пропозицію заробітку надавав FOREX MMCIS, а ТОВ «Айті бізнес» ніякої пропозиції не надавав. Після перерахування коштів ТОВ «Айті бізнес» в його особистому кабінеті на сайті FOREX MMCIS відобразилась відповідна сума 24000 грн. На протязі року він спостерігав за динамікою підвищення його балансу, після чого в серпні 2014 року намагався зняти грошові кошти, однак йому було відмолено та з'явилось повідомлення на сайті FOREX MMCIS, що компанія зупиняє свою роботу. Гроші йому не повернуто до теперішнього часу(а.с. 1-5, 16-19). Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Суд, вислухавши доводи та пояснення позивача та його представника, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 листопада 2013 року [PERSON] перераховано на рахунок ТОВ «Айті бізнес» суму в розмірі 24000 грн. за доступ до фінансово - інформаційної системи, що підтверджується квитанцією № 42710.270.1 (а.с. 20). Відповідно до розрахунку ціни позову заборгованість за зобов'язанням складає - 24000 грн., втрати від інфляції - 7114,32 грн., проценти за користування коштами - 948,82 грн., а всього - 32063,14 грн. (а.с. 21-22). Вказані вище спірні правовідносини регулюються ЦК України. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 ст. 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Частинами 1, 2 ст. 640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Як встановлено судом з пояснень позивача та матеріалів справи, відповідач набув майно (гроші) за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. Оскільки, як зазначив в судовому засіданні позивач, кошти було перераховано саме з метою отримання в подальшому прибутку від FOREX MMCIS, що є беззаперечною підставою для набуття (збереження) майна. Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач, як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Крім того, своєю вимогою про стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних позивач ще раз підтверджує, що між сторонами виникло грошове зобов'язання, яке прострочив відповідач. Оскільки ч. 2 ст. 625 ЦК України на яку саме посилається позивач визначено, що саме боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав. Також, в обґрунтування позову, позивач посилається на норми Закону України «Про захист прав споживачів» однак, знову ж таки, в судовому засіданні позивач зазначив, що він не мав на меті отримати послуги від ТОВ «Айті бізнес», його дії були спрямовані на набуття в подальшому прибутку в компанії FOREX MMCIS. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мав право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів або призначення експертиз. Але з відповідними клопотаннями позивач та його представник до суду не зверталися. Судом роз'яснювалось учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що позивач звертався до відповідача з досудовою вимогою (претензією) щодо повернення коштів. Також, позивач не надав суду доказів на підтвердження звернення до правоохоронних органів з приводу дій відповідача та FOREX MMCIS. До того ж, в судовому засіданні останній зазначив, що він зареєструвався на сайті FOREX MMCIS, який надав йому пропозицію, при цьому відповідач ТОВ «Айті бізнес»ніякої пропозиції йому не надавав. Тобто, зазначені в позові обставини в обґрунтування позовних вимог суперечать дійсним обставинам встановленим під час судового розгляду. До того ж, правові позиції позивача також є суперечливими між собою, на що суд неодноразово звертав увагу позивача та його представника під час судового розгляду та просив визначитись та конкретизувати правові підстави даного позову. ЦПК України передбачає право позивача щодо зміни або уточнення своїх позовних вимог. Однак, зазначеним правом позивач та його представник під час розгляду даної цивільної справи не скористались, та просилили задовольнити позов в повному обсязі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Айті бізнес» про стягнення безпідставно набутих грошових коштівне підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed