Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

07.07.2014 р. позивач звернувся до суду із даним позовом, посилаючись на те, що з 23.08.1997 р. по 17.06.2014 р. перебувала у шлюбі із відповідачем, та протягом спільного проживання сторони мешкали у домоволодінні [ADDRESS] . Позивач зареєстрований за вказаною адресою, проте із лютого-березня 2014 р. відповідач перешкоджає позивачу у доступі до домоволодіння. Розірвання шлюбу між сторонами не є підставою для позбавлення його права проживання за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач у задоволенні позовних вимог просив суд відмовити, вважає позов надуманим та безпідставним, а наведені в ньому обставини не відповідають дійсності, позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і є такими, що не підлягають до задоволення. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23 серпня 1997 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб Межиріцькою сільською радою Павлоградського району Дніпропетровської області за актовим записом №28, який було розірвано рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.06.2014 р. (а.с.6) У домоволодінні [ADDRESS] позивач був зареєстрований 18.03.1999 р., після укладення шлюбу як член сім'ї відповідача (а.с.8, на звороті). Таким чином, перебуваючи в шлюбі із відповідачем і на протязі періоду перебування в шлюбних відносинах позивач користувався вказаним вище житловим приміщенням, а також був зареєстрований у ньому із дотримання встановленого порядку вселення та із ініціативи відповідача. Із пояснень відповідача вбачається, що після розірвання шлюбу позивачем він уклав інший шлюб, вважає спільне проживання із відповідачем у домоволодінні [ADDRESS] неможливим. Проте, рішення щодо виселення позивача з [ADDRESS] відсутнє. Домовленості між сторонами, щодо усунення перешкод з боку відповідача, у проживанні позивача у домоволодінні, немає. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом ч.2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. За змістом вище зазначених правових норм, розірвавши 17.06.2014 року шлюб із відповідачем, позивач як колишній член сім'ї відповідача не позбавлений права користування займаним житлом. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а згідно ст.60 ЦПК України встановлено, що «кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу». На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved