Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

06.12.2013 року [PERSON] звернувся до Канівського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за користування позикою, обґрунтовуючи свій позов тим, що 25.10.2010 року відповідно до розписки відповідач у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] позичила у нього грошові кошти в розмірі 135000 грн. з терміном повернення через один рік, а саме до 01.11.2011 року. Також 09.11.2010 року відповідно до розписки відповідач у присутності свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] позичила у нього грошові кошти в розмірі 135000 грн. з терміном повернення до 01.11.2011 року. Відповідач у вказаний у розписках термін грошові кошти не повернув, і лише 26.01.2013 року йому було сплачено 135000 грн. по розписці від 25.10.2010 року та 26.02.2013 року сплачено 135000 грн. по розписці від 09.11.2010 року. В добровільному порядку відповідач відмовляється сплачувати йому відсотки за користування позикою, що змусило позивача звернутись до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача по розписці від 25.10.2010 року: інфляційне збільшення заборгованості в розмірі 401,34 грн., три проценти річних від просроченої суми в розмірі 5026,44 грн. та проценти за користування грошовими коштами в розмірі 23304,86 грн.; по розписці від 09.11.2010 року: інфляційне збільшення заборгованості в розмірі 265,94 грн., три проценти річних від просроченої суми в розмірі 5370,42 грн. та проценти за користування грошовими коштами в розмірі 23734,83 грн., а всього 58103,83 грн.. 22.01.2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору до [PERSON], [PERSON] про визнання договорів позики недійсними та встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що з квітня 1994 року перебуває у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], проживають разом у [ADDRESS], ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет. Зазначив, що при складанні розписки від 25.10.2010 року він був свідком, але письмової згоди як чоловік не надавав, про існування розписки від 09.11.2010 року дізнався лише в грудні 1013 року після надходження позову до суду. Зазначає, що вказані договори позики фактично створюють обов'язки не лише для [PERSON], а й для нього, поскільки для погашення заборгованості [PERSON] має право звернути стягнення на спільне майно подружжя. Тому просить суд встановити факт його проживання з [PERSON] однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в с. Таганча Канівського району у період з 01.01.2004 року до дня звернення до суду 22.01.2014 року, та визнати договори позики від 25.10.2010 року та 09.11.2010 року укладені між [PERSON] та [PERSON] недійсними. Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просить суд задовольнити позов та проводити розгляд за його відсутності. У судовому засіданні представник позивача [PERSON]. за дорученням - [PERSON] позов підтримав, посилаючись на обставини, зазначені в позові, просить суд задовольнити позов повністю, в задоволенні позову третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] відмовити за безпідставністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала заяву, в якій просить суд проводити розгляд за її відсутності. У попередніх судових засіданнях позов [PERSON] не визнала та пояснила, що позики були безпроцентні, що випливає із змісту розписок від 25.10.2010 року та 09.11.2010 року та відповідних розписок позивача про повернення коштів із зазначенням про відсутність претензій. Позичені грошові кошти були використані в особистих потребах на погашення банківських кредитів, які були оформлені на її ім'я. Позов третьої особи [PERSON] визнає, не заперечує про встановлення факту проживання їх однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в с. Таганча Канівського району у період з 01.01.2004 року до 22.01.2014 року. Вказує, що [PERSON] письмової згоди на укладення договорів позики не надавав, а тому не заперечує щодо визнання їх недійсними. Крім цього у своїй заяві від 18.03.2014 року до суду просить також суд застосувати позовну давність до вимог про стягнення коштів відповідно до ст.625 та ст.1048 ЦК України та з цих підстав відмовити в позові. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов [PERSON] не визнала, просить суд відмовити в його задоволенні за безпідставністю вимог, проти позову третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] не заперечує. Третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав заяву в якій просить суд проводити розгляд справи за його відсутності. У попередніх судових засіданнях пояснив, що свій позов підтримує, поскільки він як чоловік [PERSON], з якою проживає однією сім'єю, письмової згоди на укладення договорів позики не надавав, а тому просить суд визнати їх недійсними. У судовому засіданні представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] - [PERSON] підтримав позов [PERSON] та просив його задовольнити з підстав, зазначених у позові. Суд, вислухавши пояснення сторін їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] підлягає до задоволення, позов третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Згідно зі ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Стаття 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму позики відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки національного банку України. Відповідно до ч.2 ст.1048 ЦК України договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичним особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподаткованого мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однієї із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. З огляду на вказані норми закону, посилання відповідача на відсутність у договорах позики умови про отримання відсотків за користування позикою не означає, що договір є безоплатним. Судом встановлено, що договори позики було укладено у письмовій формі. На їх підтвердження відповідачем було надано позивачу розписки про одержання коштів, з яких вбачається, що 25.10.2010 року відповідач у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] позичила у позивача грошові кошти в розмірі 135000 грн. з терміном повернення через один рік, а саме до 01.11.2011 року; 09.11.2010 року відповідач у присутності свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] позичила у позивача грошові кошти в розмірі 135000 грн. з терміном повернення до 01.11.2011 року (а.с.5,6). Згідно довідок, виданих Територіально відокремленим безбалансовим відділенням № 10023/0165 філії - Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 31.03.2014 року № 190 та №191 (а.с.113-114) вбачається, що відповідач [PERSON] сплачувала грошові кошти на погашення кредитів, оформлених на її ім'я в період з 01.01.2010 року до 31.12.2010 року. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Судом встановлено, що позивачем не заперечувався факт повернення йому позики, більше того з його письмових розписок вбачається повернення позичених грошових коштів, а саме 26.01.2013 року - 135000 грн. по розписці від 25.10.2010 року; та 26.02.2013 року - 135000 грн. по розписці від 09.11.2010 року (а.с.16,18). Таким чином суд дійшов висновку, що борг за договорами позики відповідачем повернуто, але не у визначений у розписках строк, а тому боржник відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, а також відповідно до вимог ст.1048 ЦК України позикодавець має також право на одержання від позичальника процентів від суми позики за ставкою Національного банку України. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.4 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Посилання відповідача [PERSON] на застосування позовної давності до позовних вимог [PERSON] про стягнення коштів відповідно до ст.625 ЦК України, як до вимог про стягнення неустойки в один рік є безпідставними, оскільки вказані вимоги не є неустойкою, а тому до них застосовується загальний строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України тривалістю у три роки. Посилання відповідача на застосування позовної давності до позовних вимог [PERSON] про стягнення відсотків за користування позикою відповідно до ст.1048 ЦК України, які на думку відповідача він мав пред'являти з 26.10.2010 року є безпідставними, оскільки договорами позики від 25.10.2010 року та від 09.11.2010 року встановлено строк повернення сум позики «не пізніше 01.11.2011 року», а тому й строк позовної давності терміном в три роки має відраховуватись від цієї дати, який позивачем не пропущений так як до суду він звернувся 29.11.2013 року. Таким чином, позов [PERSON] до [PERSON] підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача згідно наданих ним розрахунків підлягає стягненню інфляційне збільшення заборгованості в розмірі 401,34 грн., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 5026,44 грн. та проценти за користування грошовими коштами в розмірі 23304,86 грн. по борговій розписці від 25.10.2010 року; інфляційне збільшення заборгованості в розмірі 265,94 грн., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 5370,42 грн. та проценти за користування грошовими коштами в розмірі 23734,83 грн. по борговій розписці від 09.11.2010 року, а всього 58103,83 грн.. За ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до змісту ст.65 СК України при укладенні договору одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Посилання третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] на те, що він як чоловік [PERSON], з якою проживає однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу з 1994 року по даний час, письмової згоди на укладення вказаних боргових розписок не надавав є безпідставним, поскільки судом з достовірністю встановлено, що на момент укладення договорів позики від 25.10.2010 року та 09.11.2010 року [PERSON] не був одним із подружжя, так як з [PERSON] не перебували в зареєстрованому шлюбі та не мали судового рішення, яке набрало законної сили про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу у вказаний період. За таких умов, суд вважає, що договір позики відповідає вимогам чинного законодавства, а позов третьої особи в частині вимог про визнання правочинів недійсними безпідставним, який задоволенню не підлягає. Згідно довідки виданої виконкомом Таганчанської сільської ради Канівського району Черкаської області від 05.03.2014 року за № 104 (а.с.103) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] дійсно проживають в с. Таганча Канівського району однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу з квітня 1994 року по даний час та ведуть спільне господарство. Згідно довідки виданої виконкомом Таганчанської сільської ради Канівського району Черкаської області від 16.01.2014 року за № 129 (а.с.56) вбачається, що [PERSON] з 04.07.1997 року мешкає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON] у будинку, власником якого є її мати [PERSON]. Допитані в суді свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] дійсно проживають в с. Таганча Канівського району однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу з квітня 1994 року по даний час та ведуть спільне господарство. За нормами ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Таким чином позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] в частині встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту проживання його та [PERSON] однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу з 01.01.2004 року до 22.01.2014 року є обґрунтованим та підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача потрібно стягнути судовий збір у розмірі 581,04 грн..

Outcome: partial