Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

06 березня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Позивач у своїй позовній заяві просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, стягнути з відповідача судовий збір. В обґрунтування позову вказано, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 2015 року був розірваний, відповідач ще з 2014 року не проживає за адресою реєстрації, не користується квартирою, не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні квартири, чим право позивача як власника порушується. На судовий запит від 11 березня 2019 року, поданого на виконання частини шостої статті 187 ЦПК України, 14 березня 2019 року надано довідку про реєстрацію місця проживання відповідача. Ухвалою судді від 15 березня 2019 року позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 01 квітня 2019 року представником позивача подано позовну заяву у новій редакції та засвідчені належним чином копії додатків. 08 квітня 2019 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у спрощеному порядку. 24 квітня 2019 року засобами поштового зв`язку від третьої особи у справі до суду надійшли письмові пояснення, у яких представник просив розглядати справу без участі представника. Від відповідача 27 травня 2019 року до суду надійшов відзив, у якому позов не визнав, просив відмовити, посилаючись на безпідставність позову /а. с. 155-167/. Стороною позивача 24 червня 2019 року подано відповідь на відзив, одночасно заявивши клопотання про поновлення строку на прийняття заяви по суті /а. с. 187-190/. 20 листопада 2019 року представником позивача надано додаткові пояснення на клопотання представника відповідача про долучення до матеріалів справи акту приймання-передачі та виписки з банківського рахунку про зарахування грошових коштів. Стороною відповідача подано 20 листопада 2019 року письмові заперечення на позов. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили задовольнити, посилаючись на подані суду заяви по суті. Представник відповідача у судовому засіданні не визнала позов та просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи, які викладені у заявах по суті. Представник третьої особи у справі не з`явився, будучи повідомленим про час, дату і місце судового засідання належним чином, про причини неявки до суду не повідомлено, у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року у справі № 757/21516/14-ц, яке набрало законної сили 23 лютого 2015 року /а. с. 96/. Встановлено із змісту рішення суду від 11 лютого 2015 року про розірвання шлюбу сторін, що з січня 2014 року вони фактично проживали окремо, не підтримували подружніх відносин, не вели спільного господарства, а також не цікавилися життям один одного /а. с. 96/. Окрім того, квартира [ADDRESS] не була предметом спору щодо встановлення факту спільного сумісного або спільного часткового майна подружжя, його поділу або виділу у натурі станом на час вирішення спору про поділ майна подружжя в Обухівському районному суді Київської області, як вбачається з рішення вказаного суду від 09 лютого 2017 року. Про існування такого спору не заявлялося сторонами під час розгляду справи про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . На підставі договору дарування квартири від 14 квітня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Володічевим О. І. та зареєстрованого за № 981, відповідач [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] , загальною площею 103, 10 кв м, жилою - 58, 20 кв м /а. с. 86/. Таким чином позивач є одноосібним власником вказаної квартири. Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва № 2814300, станом на 14 березня 2019 року, за адресою: [ADDRESS] , відповідач значиться зареєстрованим /а. с. 68/. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Так, частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в статті 150 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У разі виникнення спірної ситуації, що стосується власника та осіб, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 Цивільного кодексу України. Частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Одночасно, стаття 72 Житлового кодексу Української РСР визначає порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також згідно з частиною першою статті 71 Житлового кодексу Української РСР, жиле приміщення за тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається протягом шести місяців. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною першою статті 317 ЦК України. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності, як вказано у частині другій статті 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У відповідності з приписами частини другої статті 405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Як встановлено судом, відповідач у добровільному порядку не знявся з реєстрації місця проживання, як передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», квартирою не користується без поважних причин протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача. З огляду на те, що обставини, на які посилалася позивач, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачем, вони підлягають задоволенню. У відповідності до статті 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судовий збір у розмірі 768, 40 грн. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved