Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

05 червня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Луганського національного аграрного університету та його відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» «Про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та зобов'язання внесення змін формулювань до наказу про поновлення на роботі», в якому зазначив, що рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2010 року його поновлено на роботі у відокремлений підрозділ Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету. Був виданий виконавчий лист для негайного виконання рішення в частині поновлення його на роботі. Державним виконавцем 25 лютого 2014 року був складений акт в якому зазначив, що адміністрація технікуму не надала йому робоче місце. Запис про поновлення на роботі внесено з порушенням вимог ст.. 76 Закону України «Про виконавче провадження». Директор технікуму Іл'їн відмовляється видати наказ про його поновлення із зазначенням необхідної дати, що перешкоджає закриттю виконавчого провадження. Тому просив на підставі ст. 236 КЗпП України постановити рішення про виплату йому відокремленим підрозділом «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» середнього заробітку за увесь час затримки виконання рішення суду з 15 червня 2010 року по 25 лютого 2014 року включно, зобов'язати відокремлений підрозділ «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» відати наказ із зазначенням дати його фактичного поновлення на роботі згідно акту державного виконавця від 25 лютого 2014 року та зобов'язати відокремлений підрозділ «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» вказати формулювання про поновлення на роботі у відповідності із вимогами діючого законодавства. Під час розгляду справи позивач доповнив вимоги і просив стягнути з відповідачів на його користь заробіток за період з 15 червня 2010 року по 25 лютого 2014 року включно в розмірі 47686,38 гривню з урахуванням обов'язкових відрахувань (а.с.50). У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги. Він особисто не звертався до адміністрації відповідача з вимогою про внесення запису про поновлення на роботі, вважає, що наказ про його поновлення не має юридичної сили, виданий з порушенням діючого законодавства. Пояснив, що не може приступити до виконання посадових обов'язків механіка у зв'язку з тим, що адміністрація відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» не надала йому того самого робочого місця, яке існувало на момент звільнення. В теперішній час він фактично допущений до виконання обов'язків з 25 лютого 2014 року. 06 листопада 2014 року йому було внесено новий запис про поновлення на роботі, але він вважає, що цей запис не відповідає вимогам законодавства в частині дати поновлення на роботі, наполягав на задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача Іваненко С.І. позов не визнав і заперечував проти його задоволення у зв'язку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Пояснив, що не зважаючи на видання 12 грудня 2012 року Луганським національним аграрним університетом наказу про поновлення позивача на роботі на посаді механіка, останній фактично відмовляється приступати до виконання посадових обов'язків, висуваючи необґрунтовані вимоги про надання робочого місця механіка, яке існувало до скорочення посади. З боку відповідача вжито всіх заходів для поновлення [PERSON] на роботі, але останній цьому перешкоджав та ухилявся від поновлення на роботі та виконання своїх посадових обов'язків. Ці обставини встановлені рішеннями суду під час розгляду інших цивільних справ за позовами [PERSON] до ЛНАУ та виконавчої служби. Крім того просив застосувати наслідки пропуску позивачем позовної давності. Щодо вимог позивача про внесення до трудової книжки останнього запису про поновлення на роботі у відповідності до вимог чинного законодавства, то 06 листопада 2014 року ця запис була внесена і позивач ознайомлений із цим. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах із відповідачем по справі та 17 грудня 2009 року був звільнений із посади механіка (0,5 ставки) на підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2010 року, яке набрало законної сили 29 жовтня 2010 року, [PERSON] поновлено на посаді механіка Відокремленого підрозділу Костянтинівського технікуму Луганського національного аграрного університету (а.с.3). 12 грудня 2012 року ВП КТ «Луганський національний університет» було видано наказ № 381-к про поновлення [PERSON] на роботі на посаді механіка на підставі рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2010 року на підставі його особистої заяви (а.с. 56). Наказом № 53-к від 25 лютого 2014 року до наказу про поновлення [PERSON] на роботі № 381-к від 12 грудня 2012 року були внесені зміни (а.с.57). Отже, відповідно до наказу № 381-к від 12 грудня 2012 року, який не оскаржений позивачем, [PERSON] поновлено на посаді механіка з оплатою 0,5 ставки згідно штатного розпису з 13 грудня 2012 року. На даному наказі є датований 25 лютого 2014 року запис [PERSON], засвідчений його власним підписом - заперечення про незгоду з даним наказом у зв'язку з його незаконністю (а.с. 6). 25 лютого 2014 року державним виконавцем Сергієнко Д.І. складено акт, з якого вбачається, що при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-340/10, виданого 15 червня 2010 року про поновлення [PERSON] на роботі на посаді механіка, останньому було надане робоче місце. [PERSON] висловив свої заперечення, зазначивши в акті, що надане йому приміщення (сторожка) є робочим місцем сторожів. Його робоче місце йому не надано, до роботи він не приступив (а.с. 9). Згідно довідки ВП Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету від 16 жовтня 2014 року № 176 заробітна плата [PERSON] (без урахування лікарняних) в жовтні 2009 року становила 460 грн. 61коп., в листопаді 2009 року - 466 грн. 90 коп. (а.с.96). Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06 лютого 2014 року в задоволенні позову [PERSON] до ВДВС Костянтинівського МРУЮ, третя особа Луганський національний аграрний університет про відшкодування збитків у зв'язку з невиконанням судового рішення відмовлено (а.с.24-32). Як вбачається із змісту ухвали Апеляційного суду Донецької області від 06 лютого 2014 року судом було встановлено, що адміністрацією ЛНАУ неодноразово направлялись на ім'я [PERSON] повідомлення щодо його поновлення на посаді і необхідності приступити до виконання трудових обов'язків. Крім того, в процесі розгляду справи [PERSON] відмовлявся від отримання копії наказу про поновлення на роботі та ознайомлення з його змістом (а.с.28-32). Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 квітня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 червня 2014 року в задоволенні позову [PERSON] до Луганського національного аграрного університету про відшкодування збитків відмовлено (а.с.33-40). Як вбачається із змісту рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 11 квітня 2014 року судом було встановлено, що позивач він не звертався до відповідача по справі із вимогою внести до трудової книжки запис про поновлення на роботі на посаді механіка, більш того, сам просив не вносити запис, вважаючи наказ про його поновлення від 12 грудня 2012 року незаконним і, як вбачається з ухвали Апеляційного суду Донецької області від 06 лютого 2014 року, не зважаючи на неодноразові повідомлення відповідачем щодо його поновлення на посаді, до виконання трудових обов'язків не приступав, трудову книжку для внесення записів не надавав (а.с. 36). Відповідно до частини 3 статті 10 і статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши докази по справі, з урахуванням вищенаведених фактів, суд прийшов до висновку про те, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає як безпідставний та недоведений. Відповідно до ст. 236 КЗпП України «Оплата вимушеного прогулу при затриманні виконання рішення про поновлення на роботі працівника»: у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У той же час позивачем не доведена та судом не встановлено будь-яких винних дій або ухиляння відповідачів від виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі. Позивачем не надано суду доказів про вчинення будь-яких дій з його сторони, спрямованих на поновлення на роботі. Напроти, позивач [PERSON], як встановлено вищенаведеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, стати до роботи навіть не намагався. Щодо вимог позивача [PERSON] про внесення змін формулювань до наказу та трудової книжки про поновлення на роботі у відповідності до вимог законодавства, то суд вважає, що вони також не підлягають задоволенню, тому що у даному випадку права позивача не порушені, оскільки записи до наказу про поновлення та трудової книжки внесені відповідно із вимогами законодавства. Як зазначено вище, наказ № 381-к (із змінами та доповненнями) від 12 грудня 2012 року про поновлення на роботі позивачем не оскаржено. В силу ст.88 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі ст.ст. 235-236 КЗпП України,

Outcome: dismissed