Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

05.11.2018 р. позивач звернулася до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25.01.2017 від 30.08.2016 по цивільній справі №583/1180/16-ц було визнано співвласниками майна колишнього колгоспного двору по вул. Шевченка, 70, с. Чернеччина, Охтирського району, Сумської області, до складу якого входить житловий будинок літ. «А-1Ж», загальною площею 70,3 м2, прибудова літ. «а», погрібник літ. «В», погріб літ. «в», огорожа 1, 2, колодязь №3, [PERSON], [PERSON], [PERSON], та її [PERSON] із частками по ј частині у кожного. Після смерті батька [PERSON], який помер 12.09.2008 р., за нею було визнано право власності на 1/8 частину майна зазначеного колгоспного двору. Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25.01.2017 №583/3507/16-ц, яке ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області від 22.03.2017 залишене без змін, [PERSON] було визнано співвласником майна зазначеного колишнього колгоспного двору із часткою у спільному майні колишнього колгоспного двору у розмірі ј частини. З матеріалів цивільної справи №583/3353/18 за позовом [PERSON], провадження по якій відкрито ухвалою суду від 28.09.2018, вона дізналася, що відповідач отримала на своє імя у приватну власність земельну ділянку площею 0,49 га, розташовану за адресою: вул. Шевченка, 70, с. Чернеччина, Охтирський район, Сумська область, з часткою 1/1. Вважає, що відповідач неправомірно зареєструвала за собою право власності на зазначену земельну ділянку, на якій знаходиться частина належного їй нерухомого майна. Тому, посилаючись в позовній заяві, серед іншого, на ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, просить визнати за нею право власності на 3/8 частини вказаної земельної ділянки. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що ст. 120 ЗК України, на яку посилається позивач як на правову підставу для набуття права власності на земельну ділянку, у даному випадку не може бути застосована, оскільки дана стаття передбачає перехід права власності на земельну ділянку за наслідками укладення цивільно-правових угод, а не за рішенням суду. Відповідно до ч. 6 зазначеної норми закону істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з набуттям права власності на ці обєкти, крім обєктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. У позові позивач не вказує кадастровий номер земельної ділянки, право власності на яку вона просить визнати за собою. Також зазначено, що [PERSON] набула право власності на зазначену земельну ділянку шляхом приватизації, а не як голова колгоспного двору. Навіть якщо і прийняти доводи позивача щодо визнання за нею права власності на частину земельної ділянки як власника частини домоволодіння, то у цьому випадку необхідно виходити із площі 0,09 га. Разом з цим, на переконання відповідача, неможливо визнати за позивачем право власності на частину земельної ділянки, так як за рішенням суду позивач набула право на ідеальну частину домоволодіння, реального поділу майна не відбулося. Таким чином, сторона відповідача просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з визначених у позові підстав та просили задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право власності громадян та юридичних осіб на землю гарантується ст. 14 Конституції України. Відповідно до положень ч. 2 ст.\~14\~Конституції України це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Встановлено, що на підставі рішення 2-ї сесії 23-го скликання Чернеччинської сільської [PERSON] народних депутатів від 05.06.1998 [PERSON] була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,49 га в межах згідно з планом, що розташована за адресою: Сумська область, Охтирський район, с. Чернеччина, вул. Шевченка, 70, для будівництва та обслуговування жилого будинку -0,09 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,40 га, та видано Державний акт на право власності на землю серії ІІІ-СМ №027231, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №289. (а.с. 9, 47-48) [PERSON] є власником 3/8 частини будинку по вул. Шевченка, 70, с. Чернеччина, Охтирського району, Сумської області, до складу якого входить житловий будинок літ. «А-1Ж», загальною площею 70,3 м2, прибудова літ. «а», погрібник літ. «В», погріб літ. «в», огорожа 1, 2, колодязь №3 (спільна часткова власність), що підтверджується витягами із державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с. 7, 8). За твердженням позивача, підставою для визнання за нею права власності на частину земельної ділянки пропорційно до розміру частки у праві спільної власності на будинок є та обставина, що вона набула право власності на 3/8 частини житлового будинку, а тому відповідно до приписів ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України до неї повинно перейти й право власності на частину земельної ділянки на якій воно розміщене. Однак суд не погоджується із доводами позивача з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти (крім багатоквартирних будинків та обєктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Згідно ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Однак позивач набула право власності на 3/8 частини будинку як член колгоспного двору, що не заперечують сторони по справі. Таким чином, часом набуття позивачем права на частину будинку за адресою: Сумська область, Охтирський район, с. Чернеччина, вул. Шевченка, 70 є 15.04.1991. Відповідно до ст. 50 ЗК УРСР від 08.07.1970, який діяв на час набуття позивачем права на будинок, землі сільськогосподарського призначення надаються в безстрокове користування, серед іншого, колгоспам, радгоспам, іншим сільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам і організаціям - для ведення сільського господарства (п. 1); громадянам - для ведення особистого господарства без застосування найманої праці (п. 4). Згідно зі ст. 63 ЗК УРСР кожний колгоспний двір має право на присадибну земельну ділянку, яка надається в порядку і в межах норм, передбачених статутом колгоспу. Присадибна земельна ділянка надається для будівництва житлового будинку, господарських будівель, під город, сад та на інші потреби. До присадибної ділянки входить вся площа, в тому числі і зайнята будівлями. Присадибна ділянка не може передаватися в користування іншим особам або оброблятися з застосуванням найманої праці. Право колгоспного двору на присадибну ділянку засвідчується записом в земельній шнуровій книзі колгоспу. Отже, станом на 15.04.1991 спірна земельна ділянка перебувала у користуванні колгоспного двору, а не у власності. [PERSON] України «Про форми власності на землю» від 30.01.1992 та ЗК України, в редакції 13.03.1992, були визнані приватна, колективна і державна форма власності на землю. Всі форми власності були визнані рівноправними. Субєктами права власності на землю були визначені громадяни України, яким із земель сільськогосподарського призначення безоплатно передавалися ділянки у власність для ведення селянського (фермерського) ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача земельних ділянок у власність громадян провадилася місцевими [PERSON] народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно (ст. 6. ЗК України, в редакції 13.03.1992). Безоплатна передача земельних ділянок у приватну власність громадян України здійснювалася відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992, який втратив чинність 14.10.2006. Саме шляхом приватизації відповідач отримала у власність спірну земельну ділянку та отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-СМ №027231. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При вирішенні спору суд враховує ту обставину, що позивач питання щодо незаконності рішення 2-ї сесії 23-го скликання Чернеччинської сільської [PERSON] народних депутатів від 05.06.1998 та щодо скасування вищезазначеного державного акту не порушує. З огляду на викладене, враховуючи обраний позивачем спосіб захисту своїх прав та інтересів та з врахуванням ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про визнання права власності на частину вказаної земельної ділянки за позивачем, оскільки вона обрала невірний спосіб захисту свого права. Остання не позбавлена можливості захистити своє право оскарживши вищезазначене рішення Чернеччинської сільської [PERSON] та державний акт, а в подальшому вжити заходів щодо отримання частини земельної ділянки в порядку приватизації як співвласник житлового будинку. На підставі ст. 14 Конституції України, ст.ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України, ст.ст. 50, 63 ЗК УРСР,

Outcome: dismissed