Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

06.04.2015 року позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким позовну заяву [PERSON] до [PERSON] задовольнити в повному обсязі; визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/3 частки квартири [ADDRESS] від 01.02.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS], яка раніше належала [PERSON]. Свої вимоги мотивував тим, що 01.02.2013 року між ним та відповідачем у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу належної останньому 1/3 частки квартири [ADDRESS]. Позивач стверджує, що на сьогоднішній день оформити укладену між ним та відповідачем [PERSON] угоду у нотаріуса неможливо, оскільки відповідач перебуває за кордоном, а нотаріус відмовив посвідчувати даний договір мотивуючи тим, що не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, надані докази, вважає що позов не підлягаючим задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Судом встановлено, що 01 лютого 2013 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу 1/3 частки квартири. Згідно п.1.1 даного договору Продавець - [PERSON] передав, а Покупець - [PERSON] прийняв у власність 1/3 частку в праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS], що складається з 2 житлових кімнат, загальна площа квартири 49,3 кв.м. Відповідно до п. 2.1 Договору сторони домовились, що частка квартири набувається Покупцем у Продавця за погоджену сторонами суму 100 000 гривень. В квітні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] з метою посвідчення даного договору. Однак, нотаріус відмовився посвідчувати договір мотивуючи тим, що відповідно до п. 1.2 ст. 43 Закону України «Про нотаріат» не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників і оскільки для укладання Договору купівлі-продажу звернулась лише одна сторона неможливо посвідчити договір купівлі-продажу вищевказаної нерухомості. Позивач стверджує, що фактично всі істотні умови договору ними виконано, однак через те, що договір нотаріально посвідчено не було, він не має можливості користуватися в повній мірі даним нерухомим майном. Однак, суд вважає, що можливість нотаріального посвідчення договору сторонами не втрачена, і що за явки відповідача до нотаріуса будь-яких перешкод для укладання договору купівлі-продажу садового будинку і його нотаріального посвідчення не існує. Більш того, вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що будь-яких доказів того, що спірний договір був укладений саме [PERSON] суду надано не було, так як і не було надано доказів отримання ним грошових коштів у розмірі 100 000 гривень, обумовлених договором. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.210 ЦК України правочин, що підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації. На думку суду позивач помилково посилається на вимоги ст.220 ЦК України, оскільки ст.220 ЦК України не може бути застосована до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Мотивуючи свою відмову у задоволенні позову, суд бере до уваги Постанову Пленуму Верховного суду України №9 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 06 листопада 2009 року відповідно до п.14 якої вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма частини другої ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Крім того, п. 13 Постанови № 9 ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, встановлено, що при розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. Позивач не надав жодних доказів того, що відповідач дійсно ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Навпаки, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами відсутній спір, що також підтверджується поясненнями представника позивача в судовому засіданні. За таких обставин, є всі підстави вважати, що насправді відповідач не ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, а сторони по справі просто намагаються за допомогою судового рішення уникнути нотаріального посвідчення договору та, відповідно, сплати податків та обов'язкових платежів до бюджету. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, обставини, викладені в позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому, оцінюючи зібрані у справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Крім того у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З урахуванням того, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі ст. ст. 1-5, 8, 10, 11, 26, 27, 30, 60, 109, 118, 119, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed