Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

05.02.2021 року позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності та просили визнати за [PERSON] право власності на ј частину квартири [ADDRESS] , [PERSON] право власності на ј частину квартири [ADDRESS] , [PERSON] право власності на ј частину квартири [ADDRESS] , підставою заявленого позову позивачі визначили норми статтей 328, 331 та 392 ЦК України. В обґрунтування позову позивачі зазначили, що на підставі розпорядження органу приватизації № 823 від 06.06.2007 року на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] була приватизована в рівних частках [ADDRESS] . 24.10.2007 року квартиронаймач [PERSON] отримав оригінал свідоцтва про право власності від 08.06.2007. Після отримання оригінала свідоцтва про право власності [PERSON] брав на себе зобов`язання зареєструвати своє право власності та право власності членів сім`ї. Станом на 2007 рік [PERSON] був ще неповнолітнім. Особисто свідоцтва про право власності не бачили і вдома його ніколи відповідач не зберігав. В 2020 році сім`я розпалась і коли виникло питання щодо поділу спільного майна та встановлення обсягу спільного майна було встановлено, що відповідач не вчинив ніяких дій щодо реєстрації як свого права власності на [ADDRESS] так і реєстрації права власності членів сім`ї, які разом з ним в рівних частках набули право власності в порядку приватизації державного житлового фонду. Вважають, що набули право власності кожен на 1/4 частку у праві власності на [ADDRESS] відповідно до «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992р. № 56, який був чинний станом на 2007 рік. 02.03.2021 відповідач подав до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову, оскільки обставини справи не відповідають дійсності, він не заперечував проти реєстрації квартири на всіх членів сім`ї та звертався до реєстраційних органів з відповідною заявою, проте йому було відмовлено в проведенні такої реєстрації, та роз`яснено що такі заяви мають подавати всі члени сім`ї, крім того оригіналу свідоцтва у нього ніколи не було, від отримання дублікату він не відмовлявся. В судовому засіданні представник позивачів позов підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечувала. Представник третьої особи виконавчого комітету Чернігівської міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщався в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи суд дійшов такого висновку. Суд керується положеннями статті 16 ЦК України, відповідно до частини 1 якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорюваня. Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України). З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому за змістом статтей 4, 265 ЦПК України позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, невизнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України) Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. ( ст. 89 ЦПК України) Судом встановлено, що на підставі розпорядження органу приватизації № 823 від 06.06.2007 року на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] була приватизована в рівних частках [ADDRESS] . Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло квартира по [ADDRESS] належить [PERSON] та членам його сімї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частинах. Вказане свідоцтво про право власності на житло від 08.06.2007 року видане Деснянською районною у місті Чернігові радою (а.с. 87). Право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.12.2020 (а.с. 47). Виконавчий комітет Чернігівської міської ради на запит адвоката Святної О.В. від 18.12.2020 року надав відповідь, що надати копію свідоцтва про право власності від 08.06.2007 року немає можливості, так як оригінал був отриманий 24.10.2007 року квартиронаймачем квартири [PERSON] (а.с. 42). Згідно відповіді виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 10.12.2020 року №1666 наданої [PERSON] повідомлено, що заява та пакет документів щодо виготовлення дублікату свідоцтва про право власності, наданих заявником 08.12.2020 до Центру надання адміністративних послуг, повернуто до Центру в зв`язку з тим, що відповідно до п. 25 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у власність громадян дублікат свідоцтва про право власності видається у разі втрати або зіпсування оригіналу свідоцтва за письмовою згодою усіх співвласників житла. Для отримання дублікату свідоцтва про право власності на житло за адресою: [ADDRESS] , необхідна згода в тому числі і [PERSON] (а.с. 51). Відповідно до наданого висновку спеціаліста № С-21005 експертного, будівельно-технічного дослідження щодо визначення дійсної (ринкової) вартості квартири [ADDRESS] від 14.01.2021 року ринкова (дійсна) вартість квартири становить 1103170 грн. 00 коп., а ринкова вартість ј частини квартири становить 275793 грн. 00 коп. (а.с. 27-37). Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради надало відповідь [PERSON] за №11-03/610 від 22.02.2021, що проведення державної реєстрації прав власності в державному реєстрі речових прав здійснюється на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Заяви на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявниками (особисто) або уповноваженою особою (за дорученням) у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством. Управління не може здійснити реєстрацію права власності за кожним членом сім`ї без їх особистого звернення (а.с. 83, 84). Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до вимог ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону. Норми статті 392 ЦК України визначають, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Відповідач надав копію Свідоцтва про право власності на житло від 08.06.2007 р. реєстраційний № [NUMBER] , видане Деснянською районною у місті Чернігові ради. Це свідоцтво посвідчує, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] мають на праві власності в рівних частинах квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У пункті 37 Постанови від 07.02.2014р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначає, що позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності У цьому ж пункті Постанови Пленум ВССУ наголошує, що виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, зокрема, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами. Крім того, Верховний Суд України у своєму Узагальненні «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» звертає увагу, що передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Під час розгляду цієї справи суду не надано доказів на спростування факту відсутності у позивачів оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , оскільки оригінал отримував відповідач та саме останній надав суду його копію. Як зазначив представник відповідача в судовому засіданні, що відповідач не обізнаний про місце знаходження оригіналу свідоцтва про право власності на житло. Згідно поданої декларації [PERSON] за 2019 рік вбачається, що останній підтверджував належність щодо права власності на квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована на праві спільної часткової власності по 25% за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 57-61). Разом з тим, позивачами для отримання дублікату свідоцтва про право власності на житло було надано опубліковане в пресі повідомлення про недійсність втраченого або зіпсованого свідоцтва про право власності на житло та матеріали останньої технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна. Оскільки відповідно до частини першої статті 258 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, позивач може отримати замість втраченого оригіналу дублікат свідоцтва про право власності на квартиру лише за наявності згоди всіх її співвласників. Разом з тим, під час розгляду справи відповідачем не надано доказів на підтвердження наявності такої його згоди. Пунктом 5 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» одним з правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, є свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат. Отже позивачі позбавлені можливості реалізувати свої правомочності власника частки нерухомого майна, які за змістом ч.1 ст.182 ЦК України та ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникають у них з моменту державної реєстрації права власності на його частку у квартирі. Таким чином, проаналізувавши вищевказані правові норми та оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження ті обставини, на які позивачі посилалися в обгрунтування своїх позовних вимог про визнання за ними права власності по 1/4 частині квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже з відповідача на користь позивачів належить стягнути судовий збір в розмірі по 2757 грн. 93 коп. кожному. Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат - в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу - є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. При цьому, суд вважає, що відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на складання позову та подання його до суду, участі в судових засідання та значенням справи для сторони. Таким чином з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу по 2000 грн. 00 коп. кожному.

Outcome: approved