Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

06.06.2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 27.01.2009 року між [PERSON] та банком було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредитні кошти в розмірі 10 900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до п.3.2, п.3.3 [PERSON] і Правил надання банківських послуг, кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт надає банку право в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання договору клієнтом свідчить про безумовну згоду позичальнику на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Позивач зазначає, що вказані [PERSON] та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, Тарифи банку, а також підписана позичальником заява складають кредитний договір. Позивач зазначає, що ним повністю виконані умови договору, видано кредит у розмірі, визначеному договором. Відповідачем вимоги договору не виконані, грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом та відсотками банку не надані, у звязку з чим у нього утворилась заборгованість станом на 30.04.2018 року в розмірі 28251,29 грн., з яких 7127,52 грн. заборгованість за кредитом, 19302,28 грн. заборгованість за відсотками, 500 грн. штраф у фіксованій частині, 1321,49 грн. штраф у процентній складовій. На думку позивача, його вимоги повністю підтверджуються наданими доказами: розрахунком заборгованості, копією заяви позичальника, витягом з тарифів банку, [PERSON] і правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06.08.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного провадження, без виклику (повідомлення) сторін. Копія ухвали надіслана сторонам. Відповідач 19.10.2018 року отримала копію ухвали від 06.06.2018 року. 26.10.2018 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому вона стверджує, що не укладала з банком жодних договорів, не отримувала кредитних коштів та не підписувала будь-яких документів, а підпис у заяві позичальника виконаний не нею. В заяві позичальника вказана зовсім інша дата народження [INFO], в той час як відповідач народилась [INFO] 16.11.2018 року від позивача надійшла до суду електронною поштою відповідь позивача на відзив [PERSON] \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.3 ст.179 ЦПК України до відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою - п'ятою статті 178 цього Кодексу. \~ \~ \~ \~Згідно з ч.4 ст.178 ЦПК України копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. Отже, відповідь ПАТ КБ «ПриватБанк» на відзив судом до уваги не приймається, оскільки до неї не долучено належних доказів надіслання такої відповіді відповідачу, реєстр згрупованих відправлень не має штрих-ідентифікатора листа (конверту) та відміток поштового відділення про прийняття листа/реєстру до обробки, а також відсутня квитанція про сплату послуг пошти. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 27.01.2009 року [PERSON], [INFO], складено заяву про отримання кредиту, шляхом заповнення бланку, наданого банком. Відповідачем у даній справі є [PERSON], [INFO]. Суд вважає, що позичальник по справі та відповідач є однією і тією ж особою, оскільки відомості про серію, номер паспорту по РНОКПП в заяві-анкеті позичальника збігаються з її особистим паспортом та номером коду, вказаному у відзиві на позов. Окрім цього, на зворотній стороні заяви позичальника міститься вірна дата її народження 03.11.1980 року. Відповідно до вказаної заяви, відповідач виявила бажання отримати кредитний ліміт в розмірі 500 грн., за умови сплати 36% річних. 27.01.2009 року відповідачем отримано кредитну картку №4149 4373 3095 3744, термін дії якої не зазначений. Графа «банківські послуги» містить відомості про встановлений кредитний ліміт 500 грн. В цей же час, у позовній заяві ПАТ КБ «ПриватБанк» вказав, що кредит було встановлено в іншому ліміті, відмінному від бажаного відповідачем 10900 грн. Документів, які свідчать про збільшення кредитного ліміту позивачем не надано. Дана заява-анкета позичальника містить посилання на те, що заява-анкета позичальника, памятка клієнта, [PERSON] та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, складають договір про надання банківських послуг між сторонами. Проте, копії памятки клієнта суду не надано. В свою чергу, судом досліджені надані позивачем [PERSON] та правила надання банківських послуг, у звязку з чим, суд звертає увагу на наступне. Вказані умови та правила надання банківських послуг не містять інформації про їх прийняття та затвердження, позивачем всупереч зазначеному у позові не надано до суду Тарифів банку, Правил користування платіжною карткою. Пунктом 1.1 [PERSON] та правил надання банківських послуг визначено, що належним чином заповнена заява позичальника разом із памяткою клієнта, цими Умовами та Тарифами Банку складають укладений договір про надання банківських послуг. Відповідно до п.3.5 цих [PERSON], памятка клієнта оформлюється та є невідємною частиною договору тільки у випадку оформлення і видачі платіжної картки по кредитній схемі. Позивачем суду не надано копії памятки клієнта, з якої суд міг би встановити дійсний розмір виданих кредитних коштів (первісний розмір кредитного ліміту). Відповідно до п.4.5 [PERSON], зобовязання банку по наданню кредитного ліміту згідно заяви виникає з моменту представлення платіжною системою операції до списання з відповідного карткового рахунку в рахунок кредитного ліміту. Відповідно до п.9.6 [PERSON], при відсутності на картковому рахунку грошових коштів у розмірі, достатньому для оплати послуг банка для продовження дії картки та при ненадходженні грошових коштів протягом 3 місяців з моменту закінчення строки дії картки, банк справляє комісію за обслуговування рахунку згідно діючих тарифів. Вказана комісія стягується банком по спливу вказаного строку щомісячно. У випадку якщо залишок на картковому рахунку менше за розмір комісії, встановленої тарифами банку, то розмір комісії за обслуговування карткового рахунку встановляється в розмірі залишку коштів на картковому рахунку тримача. При нульовому залишку коштів на неактивному картковому рахунку такий закривається. У відповідності до пункту 3.1.3 [PERSON] та правил надання банківських послуг передбачено продовження банком строку дії картки у разі наявності двох умов: якщо до початку місяця закінчення строку її дії не надійшла письмова заява Держателя про закриття картрахунку та при умові наявності грошових коштів на картрахунку для оплати послуг по виконанню розрахункових операцій по даному рахунку. У правовій позиції Верховного Суду України, сформованій у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015 року зазначено, що [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі [PERSON] не містять підпису позичальника. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] і правила надання банківських послуг, де визначено усі права та обов'язки сторін, та інші істотні умови, відповідачем не підписані, отже, їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що саме ці [PERSON] розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника. Таким чином, позивач не надав жодного доказу того, що надані ним [PERSON] і Правила надання банківських послуг у Приватбанк та заява-анкета позичальника дійсно являються складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, враховуючи, що [PERSON] та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку не підписувались відповідачем, не мають терміну складення, строку їх дії, а пам'ятка клієнта, що за позицією позивача є складовою договору, взагалі відсутня. Надані позивачем докази не дозволяють безсумнівно встановити, який кредитний ліміт було вирішено надати відповідачу, оскільки банком в анкеті визначено кредитний ліміт в 500 грн., в той час як у позові вказано про надання кредитного ліміту в 10900 грн., при цьому, суд позбавлений можливості перевірити правильність розрахунку заборгованості за кредитним договором, оскільки відсутні вихідні дані, зокрема про дату збільшення чи зменшення кредитного ліміту та його використання позичальником. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Позивачем не надано до суду виписки по рахунку відповідача, з якої можливо було б встановити розмір встановленого кредитного ліміту та розмір використаних позичальником коштів, оскільки отримання платіжної картки не означає використання кредитних коштів. Так, відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1\~статті 509 Цивільного кодексу України\~зобов'язанням є правовідносини, де одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з ч. 1\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Таким чином, розмір кредитного ліміту, строк його повернення є істотними умовами договору. Відповідно до\~ст.\~638\~ЦК України договір\~є укладеним,\~якщо сторони\~в належній\~формі досягли\~згоди з\~усіх істотних\~умов договору. Істотними\~умовами договору\~є умови\~про предмет\~договору,\~умови,\~що визначені\~законом як\~істотні або\~є необхідними\~для договорів\~даного виду,\~а також\~усі ті\~умови,\~щодо яких\~за заявою\~хоча б\~однієї із\~сторін має\~бути досягнуто\~згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред'явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов, доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов'язків. Виходячи із загальних засад цивільного судочинства, принципів змагальності та диспозитивності, ПАТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження вимог позову обмежився доданими до позовної заяви фотокопіями заяви-анкети позичальника, розрахунку заборгованості, непідписаних [PERSON] та правил надання банківських послуг, паспорту відповідача, довіреності, витягу з Єдиного держаного реєстру підприємств та організацій України, копії банківської ліцензії, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, копії двох аркушів статуту, тим самим самоусунувся від доведення своїх вимог належним чином. Беручи до уваги недоведеність позовних вимог, відсутність доказів, які б дозволяли суду перевірити правильність розрахунку заборгованості відповідача, з урахуванням неоднозначності встановленого для відповідача розміру кредитного ліміту, заперечення відповідача щодо підписання будь-яких документів з ПАТ КБ «ПриватБанк», в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити. Крім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем при поданні позову судові витрати відшкодуванню не підлягає. При цьому, відповідач у відзиві на позов зазначила, що понесла судові витрати, зокрема на правову допомогу в розмірі 800 грн. Відповідно до акту прийняття-передачі наданих послуг від 25.10.2018 року, п.2.2.4 договору №41/18 від 22.10.2018 року про надання правничої допомоги, вартість послуг адвоката зі складення відповіді на відзив, клопотання про витребування доказів, клопотання про призначення експертизи складає 800 грн. В цей же час, доказів сплати вартості послуг адвоката відповідачем суду доказів не надано, у звязку з чим, підстав для віднесення цих витрат за рахунок позивача, в задоволенні позовних вимог якого відмовлено, не має. На підстав вищевикладеного,

Outcome: dismissed