Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

05.11.2013 року позивач звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що на протязі 15 років вона мешкає в будинку [ADDRESS] Краснодонського району Луганської області. Вказаний будинок позивач придбала у відповідача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, оформленого розпискою. Позивач вказує, що вона не має можливості оформити право власності на придбаний будинок, оскільки відповідач відмовляється сприяти переоформленню документів, оскільки вважає, що будинок і так належить позивачу. Просила визнати за нею право власності на вказаний будинок. 03.02.2014 року через канцелярію суду надійшла уточнена позовна заява, в якій з підстав, зазначених у первинній позовній заяві, позивач просить визнати за нею право власності на спірний будинок за набувальною давністю. Позивач в судове засідання не з»явилась, через свого представника надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги; просила відкласти розгляд справи для укладення між сторонами мирової угоди, погодилась на проведення заочного розгляду справи, після чого в судове засідання не з»явилась, надала заяву з проханням розглядати справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилась, про дату розгляду справи повідомлялась в порядку, визначеному п. 4,5 ст. 74 ЦПК України шляхом направлення повісток рекомендованою кореспонденцією за місцем реєстрації та місцем фактичного проживання. Причин неявки суду не повідомляла, заяв про розгляд справи від відповідача не надходило. 14 січня 2014 року судом постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до наступного. Відповідно до ст.. 15 ЦПК України, справа підсудна суду. Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Із позовної заяви та наданих документів суд встановив такі фактичні обставини. Позивачем надана копія свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 27 лютого 1968 року, із якого вбачається, що ціле домоволодіння (без зазначення номеру будинку та вулиці, на якій будинок розташований), розташоване в [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.7-8). За інформацією КП «Краснодонське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 20.11.2013 року № 66, в архіві підприємства відсутня інвентаризаційно-технічна справа будинку [ADDRESS] Краснодонського району, оскільки інвентаризація вказаного будинку не проводилась, відомості про власника або користувача відсутні (а.с.15) Документів про те, що вказаний будинок [ADDRESS] побудований з дозволу органів місцевого самоврядування та на земельній ділянці, яка виділена під будівництво, позивачем та його представником суду не надано. Тобто відсутні докази на підтвердження того, що спірний будинок не є самовільно побудованим. На підтвердження заявлених вимог позивачем надана копія розписки про отримання [PERSON] від [PERSON] грошей в розмірі 2800 доларів США за придбання будинку [ADDRESS] (а.с.11). Таким чином суд встановив, що спірні правовідносини стосуються підтвердження правомірності переходу прав на спірний будинок до позивача. За ст. 316 ЦПК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із право чинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328) Аналіз вказаних положень Цивільного кодексу України дозволяє зробити висновок про те, що лише власник може розпоряджатись майном - продавати, дарити, заповідати, міняти, тощо. Доказів на підтвердження того, що відповідач, до якого заявлені вимоги, є власником спірного будинку, ніким із сторін не надані: надана копія свідоцтва про приналежність не ідентифікованого будинку в с. Катеринівка [PERSON] (тоді як відповідач по справі - [PERSON]). КП «МБТІ» повідомляє про відсутність інвентаризаційних даних про спірний будинок в архівах підприємства, тобто на спірний будинок права власності або користування не реєструвались. Згідно ст.ст.626,638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Ст.657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Таким чином, законом передбачено обов'язкову письмову форму договору купівлі-продажу житлового будинку, його нотаріальне посвідчення та момент укладення даного договору - з дня нотаріального посвідчення. Судом встановлено, що позивач на підтвердження своїх вимог надала копію розписки про отримання особою, яка не є відповідачем у справі, грошей за спірний будинок. Доказів на підтвердження того, що [PERSON], яка отримала гроші по розписці, мала право здійснювати продаж будинку (тобто була його власником), позивачем та її представником не надано, крім того не вказано, чому позов пред»явлено до відповідача [PERSON], яка не була учасником договору купівлі-продажу будинку. На підставі зазначеного посилання позивача на факт купівлі спірного будинку у відповідача безпідставні. Перевіривши посилання позивача на ст. 344 ЦК України, суд встановив наступне. За ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно, як що інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Позивач стверджує, що вона протягом 15 років вільно і відкрито володіє спірним будинком, тому у неї є підстави для застосування ст. 344 ЦК України; але позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження володіння та користування спірним будинком протягом 15 років. Навпаки, із наданої копії розписка про ніби то придбання позивачем спірного будинку вбачається, що домовленість з [PERSON] була укладена позивачем в березні 2008 року. Надані представником позивача через канцелярію письмові пояснення від імені [PERSON] та [PERSON] (а.с.36) суд оцінює критично, оскільки вони ніким не завірені, вказані особи в судове засідання не з»являлись, клопотань про виклик до суду в якості свідка [PERSON] від сторін не надходило; [PERSON], яка є відповідачем по справі, також до суду не з»явилась. Також суд критично оцінює наданий представником позивача акт депутатського обстеження (а.с.37), оскільки він складений зі слів осіб, які не допитувались в судовому засіданні в якості свідків. Крім того при прийнятті рішення суд враховує, що в КП «Краснодонське МБТІ» відсутні дані щодо спірного будинку; доказів на підтвердження того, що спірний будинок не є самовільно побудованим, позивачем не надано - відсутні рішення органів місцевого самоврядування про виділення земельної ділянки для будівництва або обслуговування спірного будинку, не надано акту про відведення земельної ділянки в натурі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 376 ЦК України та п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року, самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. В п. 1 зазначеної Постанови вказано, що Положення статті 376 ЦК поширюється на випадки самочинного будівництва житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна як фізичними, так і юридичними особами. Згідно зі ст.. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване майно. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВССУ № 6 від 30.03.2012 року, Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що питання про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно може розглядатись в судовому порядку лише за умови виділення у встановленому законом порядку земельної ділянки під обслуговування побудованого нерухомого майна. В даному випадку позивачем не надано ніяких доказів на підтвердження отримання дозволу на користування земельною ділянкою. Оцінивши надані позивачем доказі відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та про необхідність відмови в позові в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed