Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

06 березня 2017 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON]І.) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON]В.) про виділення із спільного майна подружжя нежитлового приміщення по вул. Конякіна, 37а в м. Луцьку 3/4 цього приміщення відступивши від засад рівності часток бувшого подружжя при його поділі. Позові вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 22 листопада 2013 року був розірваний шлюб між сторонами. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей. За рішеннями судів з відповідача на користь позивачку стягуються аліменти в розмірі 1\~600,00 грн щомісяця. \~В подальшому, між сторонами відбувався спір стосовно поділу спірного майна подружжя. Останньою ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2016 року позовну заяву [PERSON] про поділ спільного майна подружжя в частині нерухомого майна - нежитлового приміщення по вул. Конякіна, 37а в м. Луцьк, залишено без розгляду. Таким чином, наразі спір стосовно поділу вищенаведеного нерухомого майна не вирішений. Крім того, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 07 лютого 2017 року, визнано спільним боргове зобовязання за договором позики від 13 жовтня 2009 року та стягнуто з [PERSON] на користь позивача коштів в сумі, що еквівалентна 29\~750,00 доларам США. Позивач зазначає, що відповідач не виконує своїх обовязків щодо утримання дітей, у нього наявна заборгованість по аліментам і наразі відкрито кримінальне провадження стосовно відповідача за статтею 164 Кримінального кодексу України. Крім того, відповідач у 2012 році побив позивача та її сина, у звязку з чим був притягнутий до кримінальної відповідальності. Позивач стверджує, що відповідач умисно ухилюється від виконання судових рішень про стягнення з нього аліментів, про відшкодування моральної шкоди завданої злочином, а також від виконання судового рішення про стягнення з нього коштів. Також, [PERSON] зауважує, що придбане в 2009 році нежитлове приміщення весь час використовувалося позивачем для ведення підприємницької діяльності і використовується на даний час як магазин. Відповідач протягом тривалого часу не мав жодних заробітків та перестав займатися підприємницькою діяльністю з 2012 року. Всі отримані доходи позивач витрачала в інтересах сімї, в тому числі на утримання безробітного чоловіка. З вищенаведених мотивів та підстав, посилаючись на положення статті 70 Сімейного кодексу України (далі СК України), позивач просить суд виділити із спільного майна подружжя нежитлового приміщення по вул. Конякіна, 37а в м. Луцьку 3/4 цього приміщення відступивши від засад рівності часток бувшого подружжя при його поділі (а.с.5). Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з тих підстав, що позивач неодноразове літає за кордон. Крім того, представник відповідача вважає запропонований позивачем розподіл спадкового майна неправомірним та несправедливим. Представник третьої особи, [PERSON] у справах дітей Луцької міської ради, в судове засідання не зявився, однак в заяві від 05 липня 2017 року просив суд розглядати справу за його відсутності. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовну вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що у період з 10 серпня 1997 року по 22 листопада 2013 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON], 27 січня 2000 року, та [PERSON], [INFO] (а.с.6). Матеріалами справи підтверджується, що після розірвання шлюбу сторони частково, в тому числі у судовому порядку, розподілили майно, яке набути ними у шлюбі. Так наразі, згідно рішень судів у цивільній справі №161/7563/14-ц (а.с.15-20, 36): 1)проведено поділ рухомого майна; 2)стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти за договором позики від 18 жовтня 2009 року в розмірі 1\~300\~075,00 грн. 3)позовні вимоги стосовно поділу нерухомого майна нежитлового приміщення за адресою м. Луцьк, вул. Конякіна, 37а залишено без розгляду Крім того, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2016 року у цивільній справі №161/8965/16-ц, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 07 лютого 2017 року, визнано договір позики від 18 жовтня 2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо отримання [PERSON] в борг від [PERSON] 500\~000 грн., що еквівалентно 62\~500 доларів США, спільним борговим зобовязанням бувшого подружжя [PERSON] та [PERSON]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 29\~750 доларів США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення є еквівалентом 787\~496,81 гривень та 7\~250 гривень судових витрат (а.с.32-35). Таким чином, наразі між сторонами не вирішений спір стосовно поділу спільного майна подружжя - нежитлового приміщення за адресою м. Луцьк, вул. Конякіна, 37а. Як встановлено судом, нежитлове приміщення /літер А-5/ (№№ приміщень 140-1, 140-2), що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Конякіна, буд.37а, було придбано [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2009 року за 108\~800,00 грн (а.с.91-93). Судом встановлено, що 18.10.2009 року [PERSON] отримала в борг від [PERSON] 500\~000 грн., що еквівалентно 62500 доларів США для придбання нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою м. Луцьк вул. Конякіна, 37а, з умовою їх повернення до 14.09.2015 року, про що написала відповідну розписку та було укладено письмовий договір позики. Крім того встановлено, що кошти [PERSON] отримувала особисто на придбання нерухомого майна нежитлового приміщення по вул. Конякіна, 37а в м. Луцьку. Відповідно до п. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки обставини стосовно набуття у власність спірного нерухомого майна були встановлені у цивільній справі №161/8965/16-ц, в якій брали участь ті ж самі сторони, суд доходить висновку, що вказані обставини є встановленими та додатковому доказуванню не підлягають. Стосовно обставин поведінки відповідача щодо утримання сімї під час шлюбу, а також після його розірвання, суд зазначає наступне. Як встановлено судом, згідно заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2016 року, наразі відповідач зобовязаний сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1\~600,00 грн (а.с.11-12). Відповідно до довідки-розрахунку Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька, заборгованість відповідача по аліментам станом на 01 травня 2017 року становить 47\~076,26 грн (а.с.73-74). Крім того, судом встановлено, що в провадженні Луцького відділу поліції ГУНП у Волинській області перебуває кримінальне провадження №12016030010006018 за ознаками злочину, який передбачений частиною першою статті 164 Кримінального кодексу України, за фактом злісного ухилення від сплати аліментів [PERSON] (а.с.14). Крім того, судом встановлено, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 липня 2014 року визнано [PERSON] винним у вчинені злочину, передбаченого частиною першою статті 125 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин. Вказаний вирок встановлено, що 07 серпня 2013 року близько 22:00 годин відповідач наніс легкі тілесні ушкодження позивачці, а також своєму сину [PERSON] (а.с.8-10). Допитана в судовому засіданні як свідок позивач [PERSON] повідомила, що наразі діти проживають з нею та перебувають на її утриманні. Більшість витрат на утримання сімї під час шлюбу, а також після його розірвання несе її мати (бабуся дітей). Відповідач злісно ухиляється від сплати аліментів та не здійснює участі в утриманні дітей. Під час шлюбу відповідач був звільнений з роботи у міліції, не працював та фактично перебував на повному утриманні матері позивача. З 2012 року відносини між ними значно погіршилися. Відповідач побив її та сина, що встановлено вироком суду. Допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснив, що він є сином позивача та відповідача. Під час всього свого свідомого життя він зауважував, що батько після звільнення ніде не працював та фактично перебував на утриманні бабусі. Відповідач перестав спілкуватися з ним з 2012 року. У тому ж році він побив матір та його, про що в подальшому був притягнутий до кримінальної відповідальності. Наразі він, матір та його сестра живуть у будинку, що належить бабусі [PERSON]. Матеріально допомагають сімї тільки бабуся та дядько (брат позивача) [PERSON]. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є матірю позивача. Відповідач працював міліціонером, однак був звільнений з органів внутрішніх справ. Після звільнення ніде не працював та перебував на її утриманні. Коштів на забезпечення дітей як під час шлюбу, так і після його розірвання відповідач не надає. У 2010 році його офіційно оформили підприємцем, однак він фактично не здійснював цю діяльність та ніяких доходів не мав. Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Одночасно, частиною другою цієї ж статті визначено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Як розяснено у пункті 29 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Відповідно до положень встановлених ст..ст. 370, 372 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Проаналізувавши встановлені під час судового розгляду обставини, суд вважає за можливим відступити від засад рівності часток подружжя при поділі спірного нерухомого майна, оскільки відповідач під час шлюбу не дбав про утримання сімї та після його розірвання не здійснює утримання дітей, має заборгованість по аліментам. При цьому будь-яких поважних причин не утримувати сімю, як то навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо, у відповідача не було і таких обставин під час судового розгляду не встановлено. Суд також враховує, що відповідач, ще під час зареєстрованого шлюбу, вчинив фізичне насильство по відношенню до своєї дружини, а також дитини, що встановлено вироком суду (а.с.8-10). Вказане суперечить принципу 9 Декларації прав дитини, яка прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року відповідно до якого, дитина має бути захищена від усіх форм недбалого ставлення, жорстокості та експлуатації. На думку суду, обставини фізичного насильства відповідача стосовно свого сина, заборгованості по сплати аліментів, а також відсутності будь-якої матеріальної підтримки свідчить, що відповідач діє ні в інтересах своїх неповнолітніх дітей, які змушені отримувати матеріальну допомогу від своєї бабусі та дядька, оскільки самого лише заробітку матері недостатньо для їх нормального фізичного та психічного розвитку. При цьому суд враховує і поведінку позивача стосовно утримання сімї, яка є добросовісною. Зокрема, [PERSON] всі кошти від підприємницької діяльності витрачала в інтересах сімї, що також підтверджується показами свідків. Підсумовуючи все вищевикладене суд дійшов висновку, що існують достатні правові підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя під час поділу спільного майна, у звязку з наявністю істотних обставин неучастю відповідача в утриманні сімї та дітей зокрема, а також вчинення відповідачем фізичного насильства щодо дитини. Суд також враховує, що діти сторін наразі перебувають на утриманні позивачки, отже відступаючи від засад поділу спільного майна подружжя суд захищає також і їх законні інтереси. Однак суд не може погодитися з розміром запропонованої частки нерухомого майна, яку позивач просить суд виділити їй (3/4), оскільки як слідує з матеріалів справи, наразі рішенням суду на відповідача фактично покладений тягар зі сплати половини вартості цього майна (а.с.32-33). Тому, виходячи з засад розумності, законності та справедливості, суд вважає за можливим задовольнити позовні вимоги частково шляхом виділення [PERSON] із спільного майна подружжя 5/8 частин нежитлового приміщення по вул. Конякіна, 37а в м. Луцьк, відступивши на 1/8 частину від засад рівності часток на майно бувшого подружжя [PERSON] та [PERSON], з припиненням права спільної сумісної власності на це майно. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє у звязку з необґрунтованістю. При цьому суд зазначає, що відповідачу залишається у власності виділеним 3/8 частин нежитлового приміщення по вул. Конякіна, 37а в м. Луцьк. Частиною першою статті 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні з даним позовом до суду позивач сплатила судовий збір у розмірі 8\~000,00 грн (а.с.1). Оскільки суд задовольняє позовні вимоги частково, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 6\~640,00 грн, тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (8000 * (5/8 / 3/4)).

Outcome: partial