Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

05 січня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON], в якому просив суд усунути перешкод в користуванні власністю шляхом вселення його разом із дружиною [PERSON] у належну йому квартиру № 7 в будинку № 69 на мікрорайоні 5-й Зарічний в м. Кривому ґрозі, зобовязавши відповідача передати позивачу ключі від зазначеної квартири та від вхідної перегородки. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 07 вересня 2002 року між сторонами було укладено шлюб, від якого у подружжя 25 березня 2003 року народилася дочка [PERSON] 29 жовтня 2002 року під час шлюбу сторони придбали квартиру за вищезазначеною адресою. В жовтні 2014 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення суду від 03 жовтня 2014 року. Після розірвання шлюбу відповідач змінила замки на вхідних дверях спірної квартири та перегородки до квартири, пояснивши тим, що замки вийшли з ладу, ключі від нових замків позивачу не надала, мотивуючи тим, що вони вже не є подружжям, а тому позивач не має права користування цією квартирою. На неодноразові пропозиції позивача добровільно вирішити спір щодо спільної квартири відповідач не надавали згоди, в звязку з чим позивач вимушений був звернутися до суду. 19 вересня 2017 року, 28 вересня 2017 року представник позивача надала письмові заперечення та доповнені письмові заперечення проти зустрічного позову [PERSON], в яких просила відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що припинення права позивача на частку у спільному майні подружжя завдасть істотної шкоди інтересам позивача та членам його сімї, оскільки [PERSON] одружений, іншого, окрім спірного, житла не має, разом із дружиною, яка на теперішній час вагітна, винаймає житло. Також, вважала, що при оцінці відповідачем спірної квартири не було враховано її стан, не наведені докази на підтвердження того, що частка спірної квартири є незначною і не може бути виділена в натурі або річ є неподільною або спільне володіння і користування майном є неможливим. 27 червня 2017 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON], яку вона в подальшому уточнила, збільшивши позовні вимог (в ред.. від 82-84), і в якій вона просила визнати частки у спільній сумісні власності подружжя квартири № 7 в будинку № 69 на мікорайоні 5-йЗарічний в м. Кривому Розі, рівними по 1/2 за турівним А.М. і [PERSON], а також припинити право власності [PERSON] на 1/2 частину спірної квартири, стягнувши на користь останнього з [PERSON] грошові кошти в розмірі половини вартості квартири в сумі 130\~050,00 грн., визначивши за [PERSON] право власності на вказану половину квартири. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначила, що під час шлюбу з [PERSON] вони придбали квартиру за вищезазначеною адресою, право власності на яку було зареєстровано на обох з подружжя. З вересня 2013 року у квартирі проживає лише позивач за зустрічним позовом разом із дочкою, тоді як колишній чоловік відповідач за зустрічним позовом із зазначеного часу в квартирі не проживає, не утримує, комунальні послуги не сплачує. На думку, позивача за зустрічним позовом, проживання відповідача з його новою дружиною є неможливим та неприпустимим вчинком, який порушує принципи моралі сімейних цінностей, а тому просила визначити частки сторін у спільному сумісному майні і припинити право власності відповідача на його частку. 17 жовтня 2017 року від відповідача за первісним позовом [PERSON] надійшло письмове заперечення на позовну заяву, в якій вона зазначила про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки, на її думку, позивач за первісним позовом не надав будь-яких доказів на підтвердження перешкоджання з боку відповідача у користуванні квартирою, вважала, що сумісне проживання відповідача та їїх дочки разом із позивачем та його новою дружиною в одній квартирі негативно вплине на психологічний стан дитини, а змінити місце проживання з дитиною відповідач не має можливості, оскільки дана квартира є їх єдиним житлом, іншої власності відповідач не має. Ухвалою суду від 31 січня 2017 року відкрито провадження у справі. 20 березня 2017 року, 12 квітня 2017 року судовий розгляд відкладений за клопотанням відповідача [PERSON] 28 квітня 2017 року ухвалою суду справу прийнято до провадження судді Колочко О.В. на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у звязку із закінченням повноважень судді Дехти Р.В. 19 травня 2017 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів з Покровського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області, а саме матеріалів перевірки заяви ту рівного А.М. стосовно протиправних дій [PERSON] Ухвалою суду від 27 червня 2017 року прийнятий до розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та обєднаний в одне провадження з цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю. Ухвалою суду від 19 вересня 2017 року судовий розгляд відкладений через неявку учасників справи. 19 жовтня 2017 року ухвалою суду, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати, було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача за первісним позовом про залучення як третю особу Службу у справах дітей. 20 листопада 2017 року через неявку в судове засідання відповідача за первісним позовом оголошено перерву. 18 грудня 2017 року оголошено перерву для дослідження письмових доказів, надано сторонам час для ознайомлення. 27 лютого 2018 року оголошено перерву в судовому засіданні, надано час сторонами для підготовки заключного слова в судових дебатах до 07 березня 2018 року. Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, частково заперечила проти задоволення зустрічних позовних вимог з підстав, викладених в запереченні проти зустрічного позову. Визнала позов в частині поділу майна подружжя по 1/2 частині квартири кожному, оскільки, вважала, що мирним шляхом це питання між сторонами вирішити неможливо через неприязні стосунки, які склалися між позивачем та відповідачем. Відповідач за первісним позовом та її представник заперечили проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених в запереченнях проти позову, підтримали зустрічні позовні вимоги з підстав, викладених в позові, просили їх задовольнити. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 2002 року по 14 жовтня 2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження та копією рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03.10.2014 (а.с. 4-5). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину дочку [PERSON], [INFO], яка проживає з відповідачем за первісним позовом і цей факт не оспорюється сторонами по справі (а.с. 4). Під час шлюбу подружжя придбало квартиру № 7 в будинку № 69 мікрорайон 5-й Зарічний в м. Кривий Ріг, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 29.10.2002, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 68). Право власності на вказану квартиру зареєстровано Криворізьким БТІ 13.11.2002 за [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8, 68). Вартість спірного нерухомого майна відповідно до звіту про оцінку, виконаної ФОП [PERSON] від 30.06.2017 складає 260 100 грн. (а.с. 85-103). В своєму письмовому запереченні представник позивача зазначила про неповноту оцінки спірного майна, але клопотання про проведення експертизи не заявляла, більш того, в судовому засіданні пояснювала, що позивач погоджується виплатити відповідачці половину від вказаної в оцінці суми як компенсацію за її частку квартири, в судовому засіданні визнала позовну вимогу про поділ майна і визнання по 1/2 частини за кожним із сторін, таким чином, суд вважає, що сторона позивача погодилася із вказаною оцінкою майна. Відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Отже, до виниклих цивільних відносин між сторонами має застосовується Кодекс про шлюб та сімю України, оскільки право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна було набуто на час його чинності. Згідно зі ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожний з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Кожний з подружжя має рівні права на майно і в тому випадку, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми чи з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно до ч. 3\~ст. 368 Цивільного Кодексу України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином[ADDRESS] в будинку № 69 мікрорайон 5-й Зарічний в м. Кривому Розі є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Відповідно до положень ст.391, ст.396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Стаття 150 ЖК України встановлює право громадян, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуватися ним (нею) для особистого проживання. Права позивача порушені і він позбавлений гарантованих прав на володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд, а тому має право вимагати усунення порушення його прав та усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, надавши оцінку заявленим позовним вимогам, оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги пояснення сторони, а також вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню в частині усунення перешкод [PERSON] у користуванні належною йому квартирою, зобовязавши [PERSON] не чинити йому в цьому перешкоди. Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо вселення його разом із дружиною [PERSON] до квартири та зобовязати [PERSON] передати ключі від квартири та вхідної перегородки, суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).\~Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зазначені правомочності співвласники обєкта права спільної сумісної власності відповідно до ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України здійснюються за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обраний позивачем спосіб усунення перешкод в користуванні ним житлом шляхом вселення його разом із дружиною до спірної квартирою не має правового підґрунтя, оскільки [PERSON] як співвласник заперечує проти вселення [PERSON], а таке вселення можливе лише за згодою усіх співвласників. В суді відповідач пояснила, що дійсно змінила замки на дверях квартири через їх знос, крім того заперечила проти вселення позивача разом з дружною. Підставою такого позову являються посилання позивача, в тому числі на факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним певних правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт обєктивно існуючих перешкод у здійсненні ним свого права, в даному випадку користування. Право власності, як абсолютне право, має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. В суді представник позивача зазначила, що [PERSON] обмежує доступ позивачу у квартиру, не надає ключі від замків квартири, тоді як відповідач [PERSON] стверджувала, що особисто позивач не приходив до неї не тільки до квартири, але й не бажає особисто зустрічатися з нею для мирного врегулювання цього питання, а діє лише через смс-повідомлення та свого представника, пояснила, що надасть позивачу ключі в разі його особистого звернення до неї. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на правила розподілу тягаря доказування, саме на позивача покладено обов'язок з доведення факту дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися належним йому майном, так і ту обставину, що його права порушені і вони можуть бути захищені у визначений ним спосіб шляхом передачі йому ключів від вхідних дверей квартири та вхідної перегородки. На думку суду, позивач не довів належними та допустимими доказами про існування перешкод в користуванні ним квартирою через відсутність у нього ключів від замків, які нібито умисно не надає відповідач, і що саме у такий спосіб такі перешкоди можуть бути усунуті, зокрема і те, що позивачем ставиться питання про передачу ключів від замків квартири, а не їх дублікати. Щодо зустрічного позову суд дійшов висновку про часткове його задоволення з таких підстав. Судом було встановлено, що квартира № 7 в будинку № 69 мікрорайон 5-й Зарічний в м. Кривому Розі є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Статтею 28 Кодексу про шлюб та сімю України встановлено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх долі визнаються рівними. Відповідно до\~ст. 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в\~Постанові від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При цьому належить виходити з того, що відповідно до\~\~\~\~ст.ст.\~22, 25, 27-1 КпШС України\~спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). В судовому засіданні представник відповідача за зустрічним позовом визнала позовні вимоги в частині поділу майна подружжя по 1/2 частини кожному. Виходячи з наведеного вище, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним по 1/2 частині квартири № 7 в будинку № 69 мікрорайон 5-й Зарічний в м. Кривому Розі, тим самим встановивши режим спільної часткової власності. Що стосується зустрічних позовних вимог в частині припинення права власності [PERSON] на 1/2 частину спірної квартири, суд вважає ці позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають задоволенню з таких підстав. Позивач за зустрічним позовом та її представник просять задовольнити позовні вимоги про припинення права власності відповідача [PERSON] на 1/2 частини спірної квартири з посиланням на вимоги ст. 365 ЦК України, а саме зазначають, що\~ відповідач з 01 жовтня 2013 року не користується своїм майном, не сплачує комунальні послуги, спільне проживання співвласників неможливе, оскільки позивач проживає із неповнолітньою дочкою, а також вважають, що припинення права власності відповідача за зустрічним позовом на спірну квартиру не завдасть останньому істотної шкодою. Однак з таким доводами, суд не може погодитися, і зазначає про таке. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Аналізуючи вказану норму права, припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України умов та з урахуванням того, чи таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об'єкта, який є спільним майном. Відповідна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-81цс11. Також, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач за зустрічним позовом не має іншого нерухомого майна, а відповідно до копії договору оренди винаймає житло (а.с. 133, 164), тоді як матеріали справи не містять доказів, що припинення на частку у спільному майні не завдасть відповідачеві істотної шкоди, як заявляє в своєму позові позивач за зустрічним позовом. Припинення права на частку спільному майні, яке є єдиним житлом [PERSON] завдає істотної шкоди інтересам відповідача за зустрічним позовом, а тому не відповідає положенням п.4 ч.1 ст. 365 ЦК України. Що стосується\~\~ посилань [PERSON] на те, що остання одноособово несе витрати по утриманню спірного житла, то суд\~\~вважає, що ці доводи не можуть бути підставою для задоволення заявлених позовних\~\~ вимог.\~\~ Посилання позивача на неможливість спільного проживання через те, що в спірній квартирі проживає неповнолітня дочка позивача, суд не вважає обґрунтованими, оскільки неповнолітня [PERSON], [INFO], є спільною дитиною сторін, а вимога про вселення відповідача з дружиною до спірного помешкання залишена судом без задоволення з підстав викладених вище. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачем за зустрічним позовом не обґрунтовано належними та допустимими доказами неможливість виділення частки відповідача в натурі, що спірне майно є неподільною річчю, про те, що спільне володіння, а не тільки користування, майном є неможливим, і також, позивачем попередньо не було внесено на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, і відсутність такої умови унеможливлює вирішення суду щодо присудження грошової компенсації за відсутності згоди на це одного із подружжя. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з огляду на часткове задоволення первісного позову за немайновою вимогою, суд присуджує з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом відшкодування понесених витрат на оплату судового збору в сумі 640 грн., на правничу правову допомогу в сумі 5000 грн., які документально підтверджені (а.с. 1, 26-27, 162, 196-197). Крім того, позивачем за зустрічним позовом був сплачений судовий збір в сумі 1300 грн. за одну позовну вимогу майнового характеру (а.с. 64, 81), тоді як друга позовна вимога не була оплачена судовим збором, доказів про звільнення від сплати судового збору суду не надано, і з огляду на часткове задоволення зустрічного позову, суд стягує з позивача [PERSON] в дохід держави судовий збір в сумі 1300 грн. Що стосується розподілу судових витрат, понесених відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом [PERSON], суд з огляду на заяву її представника відкладає вирішення цього питання в порядку ст. 246 ЦПК України.

Outcome: partial