Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-29 00:00:00

04 травня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, який в листопаді 2018 року уточнила (том №1 а.с.157-161) та просила суд постановити рішення, яким поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності; визнати за нею право власності на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,2210 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку - 0,1500 га та для ведення особистого підсобного господарства - 0,071 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на сплачений пайовий внесок у вигляді гаражного боксу № [NUMBER] , пандус, загальною площею 24,0 кв.м. за адресою: м. Дніпро вул. Каштанова, 29 ГБК «Салют» ; залишити у власності [PERSON] сплачені пайові внески за гаражний бокс № [NUMBER] ряд 6 поверх 1 загальною площею 24,0 кв.м. та гаражний бокс № [NUMBER] ряд 5 поверх 1 загальною площею 24,0 кв.м. за адресою: м. Дніпро вул. Каштанова, 29 ГБК «Салют» ; стягнути на її користь судові витрати. У вересні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, який в березні 2020 року уточнив (том №2 а.с.52-57) та просив суд постановити рішення яким в порядку поділу спільного майна його, [PERSON] та [PERSON] визнати за ним право власності на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,2210 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку - 0,1500 га та для ведення особистого підсобного господарства - 0,071 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати за ним право власності на 1/2 частини будівлі магазину літ. З-1 за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти у розмірі 654700 грн. в якості недоотриманого доходу від використання спільного майна; стягнути на його користь судові витрати. Позивачка за основним позовом та відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] та її адвокат за договором про надання правової допомоги [PERSON] позовні вимоги за основним позовом підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом визнали частково. Адвокат [PERSON] за ордером про надання правової допомоги Карлаш І.А. позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав та просив задовольнити, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити. Вислухавши [PERSON] , адвокатів сторін, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими сторонами доказами, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Встановлено, що з 05 квітня 1991 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (том №1 а.с.61), який за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2014 року (том №2 а.с.108) розірвано. Від шлюбу сторони мають спільних дітей [PERSON] , [INFO] (том №1 а.с.62), [PERSON] , [INFO] (том №1 а.с.63), [PERSON] , [INFO] (том №1 а.с.64). Під час шлюбу, 19 червня 2002 року, за спільні кошти подружжям було придбане нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,2210 га, що складається з 0,1500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,071 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок літ. А, загальною площею 178,40 кв.м., житловою площею 86,10 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,2210 га. Договір купівлі-продажу земельної ділянки (том №1 а.с.65) та Договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (том №1 а.с.66) були укладені на ім`я [PERSON] , за яким було зареєстровано право власності на вищевказане спірне нерухоме майно. 10 липня 2002 року [PERSON] отримав Державний акт на спірну земельну ділянку серії Р3 №145463 (том №1 а.с.67). Окрім цього, під час шлюбу подружжям було сплачено пайовий внесок у вигляді гаражного боксу № [NUMBER] , пандус, загальною площею 24,0 кв.м., пайовий внесок у вигляді гаражного боксу № [NUMBER] ряд 6 поверх 1 загальною площею 24,0 кв.м. та пайовий внесок у вигляді гаражного боксу № [NUMBER] ряд 5 поверх 1 загальною площею 24,0 кв.м., що розташовані за адресою: м. Дніпро, вул. Каштанова, 29 в ГБК «Салют» , що підтверджується Актами про зміну власника гаражу (том №1 а.с.86,87,88), з яких вбачається, що гаражні бокси переоформлені на нового власника [PERSON] . Угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжям не досягнуто. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 19, 23, 24 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу; вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 03.06.2015 року № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України, та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України). Частиною 1 ст. 70 СК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2017 року №11 передбачено, що спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Пленум Верховного Суду України у п. 8 Постанови від 28 червня 1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльність гаражно-будівельних кооперативів», роз`яснив, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом. Внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки гараж є неподільним майном, у разі спору між подружжям питання про залишення гаража одному з них і присудження грошової компенсації за частку в майні іншому розв`язується з урахуванням правил шлюбно-сімейного законодавства. Вказане підтверджено й судовою практикою, зокрема Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 640/11441/15-ц, провадження № 61-3005св18 (ЄДРСРУ № 74266173) в постанові від 23 травня 2018 року вважає, що пайові внески в ГБК саме у вигляді грошових коштів є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і, враховуючи, що такі внески можуть бути трансформовані в неподільну річ, зокрема об`єкт права власності у вигляді гаражного боксу, то за кожним із подружжя слід визнати право власності на належну кожному з них частку в пайовому внеску в ГБК і залишити це майно у їх спільній власності. Окрім цього, згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З врахуванням вказаних позицій вбачається, що пайові внески спрямовані на будівництво гаражного боксу і передані подружжям до гаражно-будівельного кооперативу, в подальшому (після створення об`єкта нерухомості) трансформуються в неподільну річ (гараж), який в свою чергу, враховуючи презумпцію спільності права власності майна подружжя, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та ділиться між ними у рівних (ідеальних) частках. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та встановлені обставини є доказом того, що спірне нерухоме майно: земельна ділянка, житловий будинок та три сплачені пайові внески у вигляді гаражних боксів за адресою: м. Дніпро вул. Каштанова, 29 ГБК «Салют» є об`єктом спільної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , набуті сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, тому нерухомість є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, таким чином суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за сторонами право власності за кожним на 1/2 частину вищевказаного спірного майна. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання за ним право власності на 1/2 частину будівлі магазину літ. З-1 за адресою: [ADDRESS] , суд прийшов до наступного. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №128792338 сформованого 24 червня 2018 року (том №1 а.с.128), за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право власності за кожним на 1/2 частини будівлі магазину літ. З-1 за адресою: [ADDRESS] загальною площею 220,8 кв.м., на підставі Договору купівлі-продажу ВСХ №324631 №946 посвідченого 01 червня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловою Т.Є. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Відповідно до ст. 321, 391 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Суд вважає, що визнання права особистої приватної власності кожного з подружжя на спірний магазин, не буде порушувати прав всіх співвласників та встановленого порядку користування нежитловим приміщенням, оскільки це жодним чином не впливає на частку кожного співвласника у праві власності і не змінює ці частки. При цьому суд зазначає, що спірний магазин перебуває в спільній частковій власності подружжя. Зважаючи на вищекладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги в частині визнання особистою приватною власністю кожного з подружжя на 1/2 частину спірного магазину підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] на його користь грошових коштів у розмірі 654700 грн. в якості недоотриманого доходу від використання спільного майна, суд прийшов до наступного. Відповідно до положень ст. 12, 76, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). На думку суду, до збитків [PERSON] в розумінні ст. 22 ЦК України не можна віднести суму коштів не отриманих від використання [PERSON] частини магазину, яка належить йому. Вказані гіпотетичні суми не є доходами, які [PERSON] міг би реально одержати за звичайних обставин (здача приміщення в оренду), доказів порушення права зі сторони [PERSON] суду взагалі не надано . З огляду на вищевикладене суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши обставин справи, письмові докази надані суду сторонами, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, враховуючи вищевказане, суд прийшов до висновку, що як первісні, так і зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Так, згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи результат розгляду справи, часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] , суд,

Outcome: partial