Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

04 червня 2014 року позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 05 листопада 1969 року. Рішенням Софіївського районного суду від 20 травня 2014 року шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу ними придбано майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, яке складається з житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], загальною площею 67,8 м2 із забудовами: літня кухня, гараж, погріб, баня, вбиральня, колодязь, огорожа, ворота. Право власності на будинок зареєстровано за [PERSON] в Жовтоводському МБТІ Дніпропетровської області 20.09.1990 року. Ринкова вартість будинку згідно експертної оцінки станом на 09.01.2014 року складає 50600,00 грн. Житловий будинок розташований на присадибній земельній ділянці площею 0,16 га, яка не приватизована. Згоди про добровільний поділ майна між позивачем та відповідачем не досягнуто, а тому позивач змушена звернутись до суду і просить визнати будинок спільною сумісною власністю і поділити його між позивачем та відповідачем в ідеальних частках: 1/2 - позивачу, 1/2 - відповідачу, стягнути з відповідача судові витрати: судовий збір, витрати з оплати незалежної оцінки житлового будинку. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримує, на задоволенні позову наполягає, просить розгляну справу за її відсутності, про що надала до суду відповідну заяву. Відповідач [PERSON] проти позову не заперечує, позовні вимоги визнає, просить розгляну справу за його відсутності, про що надав до суду відповідну заяву. Суд розглядає справу, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали цивільної справи, беручи до уваги заяви позивача, відповідача, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню за наступними підставами. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому вказаним Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою осіб, зазначених у п. 5 Цього кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі доказів. Під час розгляду даної цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та обов'язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та клопотань, проведення експертиз. Однак, учасники судового розгляду, розпорядившись своїми правами на власний розсуд, відмовились від надання суду інших доказів у підтвердження своїх вимог та заперечень і вважали, що наявні всі документи для вирішення справи по суті, тому суд розглядає справу на підставі тих доказів що містяться у справі і вважає що в ній міститься достатньо документів для правильного та об'єктивного розгляду. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, що з відповідачем позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з 05 листопада 1969 року (а.с. 10). Рішенням Софіївського районного суду від 20 травня 2014 року шлюб між ними розірвано (а.с. 11). Під час шлюбу ними придбано майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, яке складається з житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], загальною площею 67,8 м2 із забудовами: літня кухня, гараж, погріб, баня, вбиральня, колодязь, огорожа, ворота. Право власності на будинок зареєстровано за [PERSON] в Жовтоводському МБТІ Дніпропетровської області 20.09.1990 року (а.с. 4-7). Ринкова вартість будинку згідно експертної оцінки станом на 09.01.2014 року складає 50600,00 грн. (а.с. 13-15). Житловий будинок розташований на присадибній земельній ділянці площею 0,16 га, яка не приватизована (а.с. 8). Згоди про добровільний поділ майна між позивачем та відповідачем не досягнуто. Сторонами не оспорювалося, що перелічене вище майно придбано ними за період спільного подружнього життя та є їх спільною власністю. Поділ спільного майна подружжя, згідно роз'яснень, наведених у п.п. 22-24, 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. З матеріалів справи вбачається, що сторони вимагають поділу спільного сумісного майна подружжя, а саме: домоволодіння, що складається з будинку із господарськими будівлями, при цьому ними досягнуто згоди стосовно вартості зазначеного вище майна, що вбачається із відсутності заперечень проти позову з боку відповідача. Також, суд вважає доказаним той факт, що майно перебуває у спільній власності подружжя, оскільки відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно до ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.ст. 61, 63, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно п. п. 23, 25 Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, транспортні засоби. Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне виділити позивачу і відповідачу рівні частки. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. А тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачені нею: судовий збір -253,00 грн. та витрати, пов'язані з проведенням незалежної оцінки житлового будинку - 400,00 грн. (а.с. 12). На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved