Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

04 травня 2012 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про виселення, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 12.09.2007 року. На даний час вона не може користуватись своєю власністю, оскільки у спірному будинку зареєстрований та проживає відповідач [PERSON] У зв'язку з наведеним, [PERSON] просить суд зобов'язати [PERSON] та членів його сім'ї звільнити незаконно зайнятий будинок [ADDRESS]. До участі у справі в якості третіх осіб було залучено Агрофірму «Проскурів» та [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала. Третя особа [PERSON] та представник третьої особи Агрофірми «Проскурів» в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, жодних заяв чи заперечень до суду не подавали. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надійшло. У відповідності до ст. ст. 169 ч. 4, 226 ЦПК України суд за згодою представника позивача вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Заслухавши представника позивача, дослідивши обставини справи суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановленні судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 25.12.2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до агрофірми «Проскурів», [PERSON], [PERSON], третя особа - виконавчий комітет Хмельницької міської ради, про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку недійсними, встановлено, що за договором купівлі-продажу від 18.01.1992 року, АФ «Проскурів» придбала спірний житловий будинок. В червні 1993 року відповідач [PERSON] з дружиною вселилися у житловий будинок [ADDRESS], де [INFO] у них народилася дочка, яку було зареєстровано за цією ж адресою. 16 січня 2004 року АФ «Проскурів» і [PERSON] уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого АФ «Проскурів» продала, а [PERSON] купив спірний житловий будинок. В подальшому [PERSON] за договором купівлі-продажу від 20.09.2007 року, продав житловий будинок позивачу [PERSON] Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами. Відповідач [PERSON] з сім'єю вселився у житловий будинок з порушенням установленого законом порядку. Оскільки [PERSON] з сім'єю самоправно зайняли жиле приміщення і продовжують незаконно користуватися ним, тому передбачені чинним законодавством гарантії захисту права на житло на них не поширюються. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією (ст.41) України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Таким чином з урахуванням викладеного, суд дійшов об'єктивного та обґрунтованого висновку про те, що відповідач [PERSON] з сім'єю безпідставно проживає в будинку [ADDRESS], та законних перешкод для їх виселення немає. Судовий збір по справі стягується з відповідача на користь позивача згідно вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved