Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

06 серпня 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що відповідач, [PERSON], [INFO], працював водієм автотранспортних засобів ТОВ «ВЕТО» з 10 вересня 2013 р. по 21 березня 2014 р. 11 березня 2014 p. [PERSON], під час виконання своїх трудових обов'язків, керуючи автомобілем DAEWOO LANOS, 2008 р.в. (держ. номер [NUMBER]), що належить ТОВ «Конром», і знаходиться у користуванні ТОВ «ВЕТО» на підставі Договору оренди № 54/13 від 01.01.2013 р. по вул. Донецьке шосе, в районі пр. Миру, заснув за кермом і здійснив наїзд на бетонну огорожу, в результаті чого вищевказаний автомобіль отримав значні пошкодження на суму 16500,00 грн. Відповідач визнав себе винним у скоєнні ДТП і добровільно взяв на себе зобов'язання про відшкодування завданої матеріальної шкоди у повному обсязі на суму 16500,00 грн. та станом на 01.08.2014 р. частково відшкодував завдану матеріальну шкоду на суму 3300,00 грн. В період з 17.03.2014 р. по 29.05.2014р. Відповідач ухилявся від відшкодування завданої матеріальної шкоди. 29.05.2014 р. за вихідним № 341-10 Відповідачу була направлена Вимога на суму 13200,00 грн. на яку Відповідач не відреагував. Станом на 30.07.2014 р. заборгованість Відповідача по відшкодуванню даної матеріальної шкоди становить 13200,00 грн. Просив: стягнути з [PERSON]., [INFO], громадянина України, паспорт [NUMBER] виданий Красногвардійським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, що проживає за адресою: 49000, [ADDRESS] на користь ТОВ «ВЕТО», 49124, м. Дніпропетровськ, вул. Липова, 6, п/р 2600730320201, в ПАТ «Банк Кредит Дніпро», МФО 305749, ЄДРПОУ 32653295, ІПН 326532904621 основний борг з сумі 13200,00 грн., як відшкодування матеріальної шкоди у порядку регресу; стягнути з Відповідача на користь ТОВ «ВЕТО» судовий збір у сумі 243,60 грн. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив розглядати справу за його відсутності, а у разі неявки у судове засідання відповідача, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач у судове засідання не з'явився. Справа розглянута в порядку ст. 224 ЦПК України. В зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON], [INFO], працював водієм автотранспортних засобів ТОВ «ВЕТО» з 10 вересня 2013 р. по 21 березня 2014 р., що підтверджується Наказом № 13-241к від 10 вересня 2013 року про прийняття на роботу та Наказом № 14-203к від 20 березня 2014 року про звільнення (а.с. 9, 10) 11 березня 2014 p. [PERSON], під час виконання своїх трудових обов'язків, керуючи автомобілем DAEWOO LANOS, 2008 р.в. (держ. номер [NUMBER]), що належить ТОВ «Конром», і знаходиться у користуванні ТОВ «ВЕТО» на підставі Договору оренди № 54/13 від 01.01.2013 р., зазначена обставина підтверджується Договором оренди автомобіля № 54/13 від 01.01.2013 року, Актом від 01.01.2013 року та Наказом № 19/1 від 14.02.2014 року(а.с. 5-7, 8, 14), здійснив наїзд на бетонну огорожу, в результаті чого вищевказаний автомобіль отримав пошкодження на суму 16500,00 грн., що підтверджується Актом виконаних робіт від 30.04.2014 р. та чеком від 30.04.2014 р. (а.с. 11, 12). [PERSON] визнав себе винним у скоєнні ДТП і добровільно взяв на себе зобов'язання про відшкодування завданої матеріальної шкоди у повному обсязі на суму 16500,00 грн., що підтверджується розпискою від 11.03.2014 року (а.с. 13). 29 травня 2014 року за вихідним № 341-10 [PERSON] була направлена Вимога на суму 13200,00 грн. на яку [PERSON] не відреагував. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх удових (службових) обов'язків. ТОВ «ВЕТО» відшкодувало завдану матеріальну шкоду, а саме здійснило ремонт вищевказаного автомобіля, що підтверджується Актом виконаних робіт від 30.04.2014 р. та чеком про оплату вартості ремонтних робіт. Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. У відповідності до ч. 3 ст. 130 КЗпП України, матеріальна відповідальність провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організація їх працівниками» від 29.12.1992 №14, за вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов'язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров'ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.) відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства. Як роз'яснено у підпункті 2 п. 8 Постанови № 6 від 27 березня 1992 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» із змінами, з винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобов'язання по відшкодуванню шкоди, а якщо законом встановлені межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то з неї витрати стягуються в цих межах. Статтею 132 КЗпПУ передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середньомісячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві, зокрема, ст. 134 КЗпПУ. Стаття 134 КЗпП України передбачає випадки повної матеріальної відповідальності згідно до яких працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків. Обставина, передбачена ст. 134 КЗпПУ, при яких працівник несе повну матеріальну відповідальність, по даній справі встановлено, в момент вчинення ДТП відповідач перебував у трудових відносинах з підприємством позивача, відповідач протилежного суду не довів, договір про повну матеріальну відповідальність між сторонами укладено 10 вересня 2013 року, умовами якого передбачено, що працівник приймає на себе повну матеріалу відповідальність та дія договору поширюється на весь час роботи працівника за трудовим договором на підприємстві (а.с. 15). Договір про повну матеріальну відповідальність № 70 від 10.09.2013 року підписаний сторонами у справі та безпосередньо відповідачем [PERSON], що свідчить про те, що сторони на момент підписання договору досягли згоди щодо всіх істотних умов укладеного між ними договору. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що позивачем доведені обставини викладені у позовній заяві, натомість відповідачем викладені обставини не спростовані, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ТОВ «ВЕТО» та стягнути з [PERSON]. ([INFO], громадянина України, паспорт [NUMBER] виданий Красногвардійським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, що проживає за адресою: 49000, [ADDRESS]) на користь ТОВ «ВЕТО» (49124, м. Дніпропетровськ, вул. Липова, 6, п/р 2600730320201, в ПАТ «Банк Кредит Дніпро», МФО 305749, ЄДРПОУ 32653295, ІПН 326532904621) основний борг з сумі 13200 грн. 00 коп., як відшкодування матеріальної шкоди у порядку регресу, а також на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати по оплаті судового збору у сумі 243 грн. 60 коп. сплачені останнім при пред'явленні позову до суду (а.с. 1), таким чином, всього стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 13443 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved