Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

05 вересня 2018 року АТ «Банк Кредит Дніпро» звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] і [PERSON] про визнання недійсними договорів іпотеки,скасування рішень нотаріусів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування записів про державну реєстрацію іпотек (а.с. 1-4). Ухвалою судді Федоріщева С.С. від 07 вересня 2018 року відкрито провадження у справі і справу призначено до судового розгляду у порядку загального позовного провадження (а.с. 42-43). Ухвалою судді від 12 вересня 2018 року за заявою позивача забезпечено позов шляхом заборони вчиняти дії щодо відчуження нежитлового приміщення, що є предметом іпотеки (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 21 січня 2019 року у даті ухвали про забезпечення позову) (а.с. 60-62, 103). Ухвалою суду від 19 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача від 14 березня 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду, вжиття заходів процесуального примусу, у зв'язку з його необґрунтованістю (а.с. 158-160). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 18 листопада 2005 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» і [PERSON] було укладено договір про надання кредитної лінії № 181105/1-USD на споживчі цілі у сумі 195000,00 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором з [PERSON] було укладено договір іпотеки №181105/1-USD-ІП, на підставі якого в іпотеку банку було передане нежиле приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS], загальною площею 144,2 кв.м. У зв'язку із невиконанням [PERSON] умов кредитного договору, банк звернувся до суду з позовами про стягнення заборгованості за кредитним договором, про звернення стягнення на предмет іпотеки. Водночас, як з'ясувалося пізніше, [PERSON] здійснив перепланування приміщення, яке було в іпотеці, шляхом будівництва антресольного поверху, внаслідок чого загальна площа приміщення збільшилася з 144,2 кв.м. до 232,6 кв.м. За результатами перепланування згідно з новою технічною документацією приміщенню присвоєно новий номер 40. Втім [ADDRESS] і [ADDRESS] є одним і тим же об'єктом нерухомості, оскільки йому присвоєно єдиний реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно - № [NUMBER]. Рішенням Третейського суду при Асоціації «Левлекс» за [PERSON] визнано право власності на новостворене приміщення. В подальшому, на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди він здійснив його відчуження на користь [PERSON], а остання відчужила його [PERSON] У серпні 2018 року банк дізнався про те, що без його згоди [PERSON] 11 листопада 2016 року уклав з [PERSON] договір іпотеки, а 11 липня 2018 року між ними укладено ще один договір іпотеки, як забезпечення виконання зобов'язань за договорами позики. Таким чином, [PERSON], будучи обізнаним про наявність цього рішення, про те, що приміщення перебуває в іпотеці банка, без згоди банку передав його в іпотеку іншій особі. Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст. 203, 215 ЦК України, ст. 9, 12, 23 Закону України «Про іпотеку», ст. 15, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», просить визнати недійсними договори іпотеки від 11 листопада 2016 року і від 11 липня 2018 року, укладені між [PERSON] і [PERSON] щодо передачі іпотеку приміщення [ADDRESS], скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасувати записи про державну реєстрацію іпотек (а.с.1-4). Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав. 27 липня 2018 року представник відповідача - адвокат Чебикін С.В. (діє на підставі ордеру від 20 листопада 2018 року і договору від 26 жовтня 2018 року (а.с. 65-67) надав відзив на позовну заяву (а.с. 68-71), в якому не погодився з підставами позову. Відмітив, що позивач просить визнати недійсними договори іпотеки, за якими в іпотеку [PERSON] передане приміщення [ADDRESS]. Втім банк укладав договір іпотеки з [PERSON], де предметом іпотеки є нежиле прим. 36, поз. 3-7, загальною площею 144,2 кв.м. Позивач помилково вважає, що це одне і теж нежитлове приміщення, спираючись на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2018 року у справі № 201/10517/16-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке на набрало законної сили. Проте позивач не повідомив суду про наявність рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2012 року у справі № 2-8014/11 за позовом ПАТ «Банк Кредит Дніпро» до [PERSON], [PERSON] і [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2011 року і банку відмовлено у задоволені позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Під час розгляду справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що нежитлове [ADDRESS] не є предметом іпотеки за договором іпотеки з банком. Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач 04 березня 2019 року надав відповідь на відзив (а.с. 124-125), в якому повідомив, що за банком у позасудовому порядку ще 10 вересня 2018 року зареєстроване право власності на приміщення 40 у буд. 10 по вул. Шаумяна у м. Дніпрі, яке відповідач не оскаржував. Адже з урахуванням приписів ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна присвоюється кожному індивідуально визначеному об'єкту, він не повторюється на всій території України, залишається незмінним протягом усього часу існування такого об'єкта. За даними інформаційних довідок з державних реєстрів за адресою [ADDRESS] значиться реєстраційний номер [NUMBER], а за параметрами пошуку по цьому реєстраційному номеру - підтягується приміщення [ADDRESS]. Означене доводить, що це одне й те ж приміщення. Представник відповідача 12 березня 2019 року подав свої заперечення на відповідь (а.с. 135-137), у яких не погодився з доводами банка про те, що інформаційними довідками підтверджується, що це одне й те саме приміщення, адже рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2012 року банку відмовлено у задоволенні позовних вимог про встановлення цього факту і звернене стягнення на [ADDRESS]. Крім того, вказав, що [PERSON] 09 жовтня 2018 року звернувся до правоохоронних органів із заявою при вчинення кримінальних правопорушень приватним нотаріусом ДМНО Бондаренком Р.О. і посадовими особами AT «Банк Кредит Дніпро», відомості за його заявою внесені до ЄРДР. Представник позивача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 27 грудня 2017 року а.с.156) у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача - адвокат Чебикін С.В. (діє на підставі ордеру від 20 листопада 2018 року і договору від 26 жовтня 2018 року (а.с. 65-67) у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Суд, з'ясувавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, встановив такі обставини справи і відповідні ним правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що 18 листопада 2005 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» і [PERSON] було укладено договір про надання кредитної лінії №181105/1-USD на споживчі цілі у сумі 195000,00 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 09 червня 2006 року банк уклав з [PERSON] договір іпотеки №181105/1-USD-ІП, на підставі якого в іпотеку банку було передане нежиле приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS], в житловому будинку літ. А-12 на першому поверсі частина приміщення [ADDRESS] загальною площею 144,2 кв.м (а.с. 7-11). У зв'язку із неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором ПАТ «Банк Кредит Дніпро» двічі звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2011 року у справі № 2-8014/11 задоволені вимоги ПАТ «Банк Кредит Дніпро» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про встановлення факту, звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 72-75). Рішенням встановлений факт того, що нерухоме майно розташоване за адресою: [ADDRESS], в житловому будинку літ. А-12 на I-му поверсі [ADDRESS] позиція 1-9, загальною площею 232, 6 кв. м., ганки з козирками а 7, а 8, зареєстроване у реєстрі прав власності на нерухоме майно за № [NUMBER] та належить на праві власності [PERSON] - є предметом іпотеки за Договором іпотеки №181105/1- USD-IП від 09 червня 2006 року. З метою погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Банк Кредит Дніпро» за договором про надання кредитної лінії №181105/1-USD від 18 листопада 2005 року в сумі 3950392,09 гривень, звернене стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 181105/1-USD-IП від 09 червня 2006 року, а саме: нерухоме майно, що яке розташоване за адресою: [ADDRESS], в житловому будинку літ А-12 на I- поверсі [ADDRESS], позиція 1-9, загальною площею 232, 6 кв.м., ганки з козирками а 7, а 8, що належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12 січня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО, зареєстрованого за № 100, із застосуванням способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною, визначеною у виконавчому провадженні, відповідно до ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження». Як встановлено судом у цій справі, за умовами договору іпотеки [PERSON] передав в іпотеку банку нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS], в житловому будинку літ. А-12 на І-му поверсі частина [ADDRESS] загальною площею 144,2 кв.м. За змістом договору іпотеки іпотекодавець зобов'язувався не відчужувати предмет іпотеки третім особам, а також не здійснювати перепланування та реконструкцію предмета іпотеки без згоди іпотекодержателя. Обтяження (іпотека) було належним чином зареєстроване у Державному реєстрі іпотек 07 листопада 2008 року і в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 21 серпня 2006 року, що підтверджувалося відповідними витягами. Судом було встановлено, що [PERSON] було здійснене будівництво антресольного поверху і ґанків у приміщенні. За результатами такого будівництва та подальшої його інвентаризації змінений як номер нежитлового приміщення в цілому на [ADDRESS], в житловому будинку літ.А-12 на І поверсі, так і номери його внутрішніх приміщень поз.1-9. При цьому збільшилась загальна площа приміщення з 144,2 кв.м до 232,6 кв.м, додані ґанки з козирками а7, а8. Рішенням постійно діючого третейського суду «Левлекс» від 30 жовтня 2008 року за [PERSON] було визнане право власності на [ADDRESS] на І-му поверсі в житловому будинку літ. А-12, поз.1-9, загальною площею 232,6 кв.м, в тому числі на антресольний поверх поз.4-9, ганки а7 а8, по [ADDRESS]. Викладене підтверджувалося копіями плану нежитлового приміщення до та після перебудови, копією відповіді в.о. начальника сектору інформації КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради від 16 лютого 2011 року № 1800. Відповідачами у справі не було надано доказів наявності згоди банка на таке будівництво, доказів, які б свідчили про реєстрацію як окремих об'єктів нерухомості добудованих та перебудованих приміщень, зокрема антресольного поверху, доказів про можливість виділу таких приміщень в натурі зі складу приміщення, що перебуває в іпотеці банку. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2010 року у справі № 2-4248/2010, яка набрала законної сили 08 грудня 2010 року, затверджено укладену між [PERSON] і [PERSON] мирову угоду, згідно з якою [PERSON] з метою погашення боргу було передане [PERSON] належне йому на праві власності нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS], загальною площею 232,6 кв.м, ґанки з козирком а7 а8. В подальшому спірне нерухоме майно на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 12 січня 2011 року №100 [PERSON] відчужила [PERSON] Судом на підставі досліджених документів: договору купівлі-продажу від №2302 від 07 червня 2005 року, на підставі якого [PERSON] було придбане нежитлове приміщення до передання його в іпотеку, мирової угоди від 29 листопада 2010 року, ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2010 року про визнання мирової угоди, установлено, що спірне нежитлове приміщення 36 в житловому будинку літ. А-12 на І-му поверсі частина приміщення [ADDRESS] загальною площею 144,2 кв.м, а також приміщення 40 в житловому будинку літ.А-12 на І-му поверсі [ADDRESS] поз. 1-9, загальною площею 232,6 м2, ґанки з козирками а7 а8, незалежно від площі, номеру приміщення та його власника мають один і той же реєстраційний будівельний номер №10973942. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що прим. 40, в житловому будинку літ.А-12 на І-му поверсі [ADDRESS] поз.1-9, загальною площею 232,6 кв.м, ґанки з козирками а7 а8, є предметом іпотеки за договором іпотеки №181105/1-USD-ІП від 09 червня 2006 року, а тому звернув стягнення на означений предмет іпотеки. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2012 року скасовано рішення суду першої інстанції і ухвалено нове рішення, яким звернене стягнення на предмет іпотеки, а саме: нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS], в житловому будинку А-12 загальною площею 144,2 кв.м (а.с. 76-77). Під час розгляду справи апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції стосовно того, що нежитлове [ADDRESS] є предметом іпотеки. За даними КП «ДМБТІ» замість нежилого приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS], в житловому будинку літ. А-12 на І-му поверсі частина приміщення [ADDRESS] загальною площею 144,2 кв.м, зареєстровано нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS], на І-му поверсі в житловому будинку літ. А-12 на поз. 1-9 загальною площею 232,6 кв.м, в тому числі антресольний поверх поз. 4-9, ганки з козирками а7 а8 . Встановлюючи факт того, що нерухоме майно, що [ADDRESS] є предметом іпотеки за договором іпотеки від 09 червня 2006 року, суд першої інстанції не звернув увагу на умови договору іпотеки та вимоги ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено поширення іпотеки на частину об'єкту нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмету іпотеки після укладання іпотечного договору без реєстрації права власності на неї, як на окремий об'єкт нерухомості. Суд зазначає, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» окремі правочини щодо іпотечного нерухомого майна, вчинені без згоди іпотекодержателя, можуть бути визнані недійсними за позовом іпотекодержателя. Так, правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Предмет іпотеки може бути переданий в наступну іпотеку за згодою попередніх іпотекодержателів, якщо інше не встановлено попереднім іпотечним договором. Попередня іпотека має вищий пріоритет над наступними іпотеками (ст. 13 Закону України «Про іпотеку»). Як видно з матеріалів справи, на підставі договору іпотеки, укладеного з АТ «Банк Кредит-Дніпро» 09 червня 2006 року, [PERSON] передав в іпотеку банку нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS], в житловому будинку літ. А-12 на І-му поверсі частина [ADDRESS] загальною площею 144,2 м2. За змістом договору іпотеки, іпотекодавець зобов'язувався не відчужувати предмет іпотеки третім особам, а також не здійснювати перепланування та реконструкцію предмета іпотеки без згоди іпотекодержателя. [PERSON], який придбав це приміщення у [PERSON], а остання у [PERSON] (за мировою угодою), з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 11 листопада 2016 року, того ж дня 11 листопада 2016 року укладено з відповідачем [PERSON] договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Гугель С.Ю., зареєстрований в реєстрі за №1714, зареєстрований в реєстрі заборон за №1715, на підставі якого передав в іпотеку [PERSON] нежиле [ADDRESS], розташоване за адресою: [ADDRESS], у житловому будинку літ. А-12 на 1-му поверсі [ADDRESS] поз. 1-9, загальною площею 232,6 кв.м, ганки з козирьками літ. 47 а8 (а.с. 18-24). При цьому, у п. 3.1. договору іпотеки іпотекодавець засвідчив і гарантував, що на момент укладення цього договору предмет іпотеки не оскаржується з боку третіх осіб та/або не є предметом судових позовів, предмет іпотеки є вільним від будь-яких обтяжень, у т.ч. попередніх іпотек, арештів, він не є предметом будь-яких інших договірних зобов'язань іпотекодавця чи судових позовів, на нього було не звернене стягнення. Пізніше, [PERSON] з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 11 липня 2018 року, того ж дня 11 липня 2018 року уклав з [PERSON] договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Хомич О.М., зареєстрований в реєстрі за № 665, зареєстрований в реєстрі заборон за №666, на підставі якого передав в іпотеку [PERSON] те ж саме нежиле [ADDRESS] (а.с. 15-30). При цьому, у. п. 2.1. договору іпотеки іпотекодавець гарантував, що на момент укладення цього договору, на предмет іпотеки не звернене стягнення, він вільний від будь-яких обтяжень, він не є предметом іпотеки, не є предметом судових спорів. Втім, як установлено судом, надані іпотекодавцем гарантії у договорах іпотек, не відповідають дійсності, оскілки спірне приміщення перебуває в іпотеці банку і на нього вже звернене стягнення. Говорячи про таке, суд не приймає доводи представника відповідача про те, що [ADDRESS] і [ADDRESS] є різними приміщеннями, і виходить з того, що [ADDRESS] було створено з прив'язкою до [ADDRESS], внаслідок його реконструкції, а на даний об'єкт нерухомого майна було зареєстровано обтяження відповідно до договору іпотеки від 09 червня 2006 року, укладеного з банком [PERSON], тому АТ «Банк Кредит-Дніпро» є попереднім іпотекодержателем. При цьому, суд звертає увагу відповідача [PERSON] на те, що апеляційний суд, скасовуючи рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2011 року, не погодився з висновками суду першої інстанції стосовно того, що нежитлове [ADDRESS] є предметом іпотеки, виходячи з того, що за даними КП «ДМБТІ» нежитлове [ADDRESS] зареєстроване замість [ADDRESS] без реєстрації права власності на нього, як на окремий об'єкт нерухомості. Відповідачем під час розгляду справи не надано доказів того, що [ADDRESS] є абсолютно новим, не спростоване, що воно створено не замість (як було засвідчено КП «ДМБТІ») [ADDRESS]. Навпаки, відповідач погоджується з тим, що воно утворилося в результаті переплановування, реконструкції. Як видно з установлених судами під час розгляду спорів про звернення стягнення на приміщення, [PERSON] було здійснене будівництво антресольного поверху і ґанків у приміщенні [ADDRESS]. В результаті інвентаризації був змінений номер нежитлового приміщення в цілому на [ADDRESS], номери внутрішніх приміщень поз.1-9, збільшилась загальна площа приміщення з 144,2 кв.м до 232,6 кв.м, додані ґанки з козирками а7 а8. Отже, будівництво не було новим, номер присвоєний не новому приміщенню, а лише змінений номер приміщення з [ADDRESS] на [ADDRESS]. З чого можна зробити висновок про те, що приміщенням [ADDRESS] охоплюється колишнє [ADDRESS] і воно є частиною об'єкту нерухомого майна під [ADDRESS], яке передавалося в іпотеку банка. На користь цього свідчить і те, що обом приміщенням присвоєно один той самий реєстраційний номер в Реєстрі прав власності на нерухоме майно - № [NUMBER]. Так, за даними інформаційної довідки №81123112 від 23 лютого 2017 року за адресою: приміщення [ADDRESS] значиться реєстраційний номер [NUMBER]; згідно з інформаційною довідкою №115308007 від 26 лютого 2018 року за адресою: приміщення 40, у будинку 10 по вул. Шаумяна у м. Дніпрі значиться реєстраційний номер [NUMBER]. А згідно з інформаційною довідкою №133775755 від 09 серпня 2018 року за параметрами пошуку реєстраційного номеру об'єкта нерухомого майна [NUMBER] підтягується і приміщення [ADDRESS] (а.с. 126-131). Окрім того, Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, у своєму рішенні відзначив, що судом поза увагою залишено умови договору іпотеки та вимоги ст. 5 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої іпотека поширюється на частину об'єкту нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмету іпотеки після укладання Відповідач не посилався тоді, і не посилається зараз під час розгляду цієї справи на те, що частина [ADDRESS] (яка збільшилася на 88,4 кв.м), яка приєднана до предмету іпотеки після укладання договору, може бути виділена в натурі, а тому згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку» іпотека поширюється і на цю частину. Саме з цих підстав виходив апеляційний суд, звертаючи стягнення на [ADDRESS] на 1-му поверсі будинку № 10, по вул. Шаумяна, у м. Дніпропетровську. Отже, нежитлове [ADDRESS] утворилось внаслідок реконструкції, перепланування [ADDRESS], воно не є новоствореним об'єктом нерухомого майна, оскільки створене з прив'язкою до уже існуючої заставленої нерухомості ([ADDRESS]), з використанням її функціональних елементів, іпотекодержателем якої є АТ «Банк Кредит Дніпро». Такий висновок викладений і у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1213цс16. Таким чином, укладення оспорюваних договорів іпотеки, предметом яких є [ADDRESS], що створене в результаті реконструкції, у цьому ж будинку без згоди АТ «Банк Кредит Дніпро», свідчить про порушення прав позивача та неможливість останнього задовольнити вимоги щодо погашення кредитної заборгованості за рахунок іпотечного майна, оскільки наявне рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, одне з яких набрало законної сили на момент розгляду цієї справи. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України). У частині 1 ст. 13 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що предмет іпотеки може бути переданий в наступну іпотеку за згодою попередніх іпотекодержателів, якщо інше не встановлено попереднім іпотечним договором. Попередня іпотека має вищий пріоритет над наступними іпотеками. Згідно з ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Спірні договори іпотеки укладені у порушення вимог ст. 13 Закону України «Про іпотеку» без згоди попереднього іпотекодержателя АТ «Банк Кредит Дніпро», тому вони підлягають визнанню недійсними в силу ст. 215 ЦК України, адже [ADDRESS], яке було передано [PERSON] в іпотеку [PERSON], реконструйоване з [ADDRESS], яке були передане в іпотеку АТ «Банк Кредит Дніпро» раніше і який, у свою чергу, не давав згоду для укладення оспорюваних правочинів. Аналогічний за змістом висновок зробив Верховний Суд у постанові від 19 квітня 2018 року у справі № 161/3376/17 (провадження № 61-12759св18), залишивши без мін рішення судів попередніх інстанцій, за наслідками перевірки правильності застосування норм матеріального і процесуального права. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Пунктом 5 ч.2 ст. 27 цього Закону встановлено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката. Наявність рішення приватних нотаріусів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень уможливлює звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, право позивача підлягає захисту також шляхом скасування цих рішень і скасування записів про державну реєстрацію обтяжень. Враховуючи викладене, позовні вимоги АТ «Банк Кредит Дніпро» підлягають задоволенню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, позовні вимоги задоволені, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 15 858,00 грн. (а.с. 5) підлягають стягненню з відповідачів по 7 929,00 грн. з кожного. Враховуючи викладене та

Outcome: approved