Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

05.09.2014 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, зазначив, що її чоловіку [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02 листопада 1964 року Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою по реєстру № 2-8053 належав житловий будинок [ADDRESS]. Вказаний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний під час зареєстрованого шлюбу [PERSON] з нею, [PERSON]. 24 квітня 2007 року між її чоловіком [PERSON] з однієї сторони та дочками [PERSON] та [PERSON] з іншої сторони був укладений Договір довічного утримання, посвідчений Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою по реєстру № 3-690. Під час укладення договору від неї було відібрано заяву про згоду на укладення чоловіком договору довічного утримання на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями з [PERSON] та [PERSON] на умовах, що йому відомі. Однак в силу свого віку вона вочевидь не зовсім правильно зрозуміла наслідки такої заяви. Отже, після укладення договору вона вважала, що їй належить частина будинку на праві сумісної власності подружжя, і вона, як власник і дружина сторони за договором, має право користуватись усім будинком без перешкод та обмежень, і має такі ж самі права та обов'язки за договором як і її чоловік, аж до самої смерті. [INFO] помер її чоловік [PERSON]. Після смерті чоловіка у вказаному будинку разом з нею проживає її дочка [PERSON], сторона по договору довічного утримання. До червня місяця 2014 року вона мала можливість користуватись всім будинком без перешкод, однак з червня місяця цього року ситуація змінилась. ЇЇ дочка [PERSON] разом зі своїм чоловіком [PERSON] обмежили її у користуванні частиною будинку шляхом замикання на ключ кімнати 1-2 та блокуванням дверей між кімнатами 1-3 та 1-5. В результаті вона повністю позбавлена можливості користуватись кімнатами 1-3 та 1-2 житлового будинку, в якому проживає. До речі, у вказаних кімнатах знаходяться також речі, які були придбані нею та її чоловіком (меблі та інше) в період шлюбу. Взагалі то, під час укладення договору довічного утримання вони з чоловіком вважали, що доживуть свій вік, а будинок після їх смерті залишиться дітям, а також вважали, що утримувати дочки мають їх обох, проте [PERSON] та [PERSON] після смерті чоловіка утримання їй не надають. Допомагає лише дочка [PERSON] та її чоловік. Більше того відповідачі - [PERSON] та [PERSON] взагалі позбавили її права користуватись частиною будинку. Крім цього хоче звернути увагу суду також на ту обставину, що всі витрати на комунальні послуги та витрати, пов'язані з утриманням будинку та прибудинкової території несуть вона та [PERSON] Відповідачі ж [PERSON] та [PERSON] у вказаному житловому будинку не проживають, з'являються рідко і жодних витрат, в тому числі пов'язаних з утриманням будинку та прибудинкової території, поточним його ремонтом не несуть. Крім цього, вважає, що при укладенні договору довічного утримання було допущено порушення законодавства, зокрема цивільного кодексу. Так в ст. 747 ЦК України визначено особливості укладення договору довічного утримання (догляду) щодо майна, що є у спільній сумісній власності. Зокрема у відповідності до частини 2 цієї статті якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном. Однак цього не відбулося, від неї було відібрано лише заяву, що вона не заперечує проти укладення чоловіком договору довічного утримання, проте, що це стосується всього будинку, а також може мати для неї певні наслідки їй не було роз'яснено. Так, вона уклала шлюб з [PERSON] 20 червня 1957 року, будинок був придбаний ними 02 листопада 1964 року, тобто під час зареєстрованого шлюбу. Отже, з наведеного можна зробити висновок, що ст. 747 ЦК України є спеціальною нормою і відповідно має перевагу над нормами загальними і повинна була використовуватись під час укладення договору довічного утримання. Якби під час укладення договору дана стаття була б врахована і відповідно, вона була б стороною договору і мала б певні права: зокрема право на розірвання договору у зв'язку з невиконанням обов'язків набувачем, взагалі мала б право на утримання, на постійне, до самої смерті проживання в даному будинку та користування вказаним будинком в повному обсязі. Однак всі ці обставини їй стали зрозумілі вже після того як її позбавили можливості користуватись частиною будинку, в результаті чого вона змушена була звернутись на консультацію до адвоката, який роз'яснив положення цивільного та сімейного законодавства і наслідки укладення даного договору, а також наслідки надання нею згоди на укладення договору довічного утримання, яка до речі не є безспірною. Таким чином, вона може однозначно стверджувати, що при наданні згоди на укладення договору довічного утримання, вона помилялась у суті самого правочину, і помилково вважала, що нарівні з чоловіком матиме право на утримання та право постійного проживання і користування житловим будинком. Окремо хоче звернути увагу суду і на те, що договором не було обумовлено порядок користування вказаним житловим будинком, також не було вказано, що вона в ньому зареєстрована з грудня 1968 року і постійно проживає по теперішній час. Тобто, під час укладення договору її інтереси фактично були проігноровані. У відповідності із ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною 1 ст. 156 Житлового кодексу України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 цієї ж статті припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Отже, жодних угод, або судових рішень між нею та нинішніми власниками житлового будинку, а також жодних угод з її чоловіком щодо порядку користування житловим будинком не було, і немає, а тому вона має право користуватись вказаним житловим будинком на рівні з власниками. Тим більше, виходячи і з положень Кодексу про шлюб та сім'ю, стаття 22 якого передбачала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном; і з положень нині діючого Сімейного кодексу України, зокрема ст. ст. 60, 63, які передбачають, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними - вона вважає себе співвласником житлового будинку і в даному випадку її права порушуються. Враховуючи все наведене, а також те, що вона надавала згоду чоловіку на укладення договору довічного утримання на його частину будинку, а не на відчуження всього будинку, а наслідки їй не було роз'яснено, вона припустилася помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Просить визнати частково недійсним договір довічного утримання, укладений між [PERSON] з однієї сторони та дочками [PERSON] та [PERSON], посвідчений 24 квітня 2007 року Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою по реєстру № 3-690 щодо 1/2 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS]. Визнати за нею, [PERSON], [INFO], право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] як частку у спільній сумісній власності подружжя. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] та їх представник у судовому засіданні позов не визнали, надали заяву про застосування строку позовної давності та письмові заперечення проти позову, де зазначили, що [PERSON], 1925 року народження, є рідною матір'ю [PERSON], вони ніколи не порушували її прав. Напроти, як за життя батька - [PERSON], так і в подальшому, вони мали добрі сімейні стосунки з батьками, постійно допомагали їм. У зв'язку з тим, що сестра [PERSON] не була одружена, уся чоловіча робота по благоустрою домоволодіння була фактично зроблена [PERSON], як єдиним працездатним чоловіком у сім'ї: батько в силу віку міг тільки давати розпорядження та поради. Чоловік проводив газ, воду, ремонтував дахи на будівлі, лазні, сараях, над коридором, провів опалення у будинку, виконував багато іншої роботи, яка завжди є в приватному будинку. 22.05.2009 року [PERSON] помер. Після його смерті вся робота по утриманню домоволодіння лягла на плечі [PERSON], а [PERSON] і сестра [PERSON] разом допомагали матері: купували продукти, ліки, прибирались, саджали город та інше. Мати проживала у будинку одна, а вони та відповідач [PERSON] разом або по черзі приїздили до матері. У них була дружня родина. З 2012 року [PERSON] стала зустрічатися з [PERSON]. Несподівано для них, відносини між ними та [PERSON] стали погіршуватися. Під впливом [PERSON] сестра стала претендувати на її, [PERSON], власність у домоволодінні, тобто на 1/2 частину домоволодіння по [ADDRESS]. В травні [PERSON] запропонував [PERSON] продати йому її 1/2 частину домоволодіння, а коли вона відмовила, то відповідачка в червні 2014 року повідомила, що має бажання проживати с [PERSON] в будинку по [ADDRESS] та запропонувала визначити порядок користування сумісною частковою власністю наступним чином: вона з [PERSON] та матір'ю будуть проживати в кімнатах 1-4, 1-5, так як на її стороні залишиться кухня 1-6 та котел опалення, а вони в кімнатах 1-3, 1-2. При розмові була присутня мати, яка погодилась на такий порядок користування будинком. Вони також погодились. В червні 2014 року [PERSON] та [PERSON] переселилися в будинок та стали проживати в ньому. При цьому, [PERSON] стала налаштовувати матір проти них, зрозуміло, що мама має вже літній вік та її поведінка інколи не відповідає дійсним відносинам між ними, але [PERSON] вважає, що повинна терпіти та допомагати матері. Дійсно в квітні 2007 року їх батьки запропонували сестрам [PERSON] та [PERSON] укласти договір дарування. Вони прагнули, щоб домоволодіння за життя стало їхньою з сестрою власністю, тому що у батька була донька від першого шлюбу, а у матері син від першого шлюбу, [PERSON] і [PERSON] були дітьми від їх сумісного життя, але в нотаріальній конторі нотаріус запропонувала укласти договір довічного утримання. При цьому, нотаріус роз'яснила зміст договору, тобто, що права мами на користування будинком ніяк не порушуються, що вона до самої смерті буде мати право на проживання у цьому будинку, тим більш, що сестри мали та мають своє житло. Договір довічного утримання, укладений 24.04.2007 року між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони, є чинним, законним. Підстав для визнання договору недійсним немає. Під час укладення договору матері [PERSON], було роз'яснено зміст договору як нотаріусом так і ними, її доньками. [PERSON] свідомо давала згоду на укладення батьком договору довічного утримання саме таким чином, яким він був укладений. При цьому вона прагнула укласти договір дарування, тобто повністю передати їм, донькам, житлову будівлю, вважаючи, що таким чином вони будуть дбати не тільки про неї, про що сумнівів у неї не могло бути, а і про будинок. Перешкод або обмежень [PERSON] в користуванні у повному обсязі будинком вони не здійснювали. Право [PERSON] на проживання в [ADDRESS] довічного утримання не порушує. Вони також ніколи не порушували її прав. [PERSON], як член сім'ї [PERSON], у будь-якому разі не може бути позбавлена права користування житловим будинком. Напроти, у зв'язку з тим, що у Договорі довічного утримання не визначено конкретної площі або кімнати, якою може користуватися [PERSON], це означає, що вона може користуватися усім будинком без обмежень. Вважають безпідставним посилання в позові на порушення законодавства при укладенні договору, а саме ст.747 ЦК України. Частина 1 ст.747 ЦК України визначає, що «майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання. У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов'язання набувача відповідно зменшується». Норма ч. 2 ст.747 ЦК України не є імперативною, а лише дає змогу укласти договір довічного утримання після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном. Тому батьки, зокрема мати, повністю усвідомлювали зміст договору, їх волевиявлення було свідомим. Сторонам при посвідченні договору нотаріусом було роз'яснено неможливість укладення договору довічного утримання від 2-х осіб: матері та батька, так як незважаючи на то, що будинок був сумісним майном подружжя, частка матері не була на неї зареєстрована. Укладений їхнім батьком за згодою матері договір довічного утримання ніяким чином не ущемляв та не ущемляє права [PERSON] на користування будинком до смерті. Напроти, відсутність в договорі вказівки на право [PERSON] користуватися конкретною частиною будинку свідчить про те, що вона має право до смерті користуватися усім будинком, укладання договору довічного утримання не впливає на обсяг її права користування, так як право матері на користування усім будинком захищено нормами чинного законодавства України. Договір довічного утримання від 24.04.2007 року, укладений між [PERSON] . з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони, посвідчений державним нотаріусом [PERSON] відповідно до норм чинного законодавства та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року № 20/5 в редакції від 29.03.2007 року. Претензії [PERSON] до них, що вони не дають їй користуватися усім будинком необґрунтовані, оскільки ніяких перешкод у користуванні будинком вони їй не чинять. В позові зазначені неправдиві відомості, що [PERSON] проживала з матір'ю однією сім'єю. [PERSON] не проживає в будинку з 1988 року, мати проживала одна. Напроти сестра - [PERSON] зі своїм новим чоловіком [PERSON] створила конфліктну ситуацію та з липня 2014 року перешкоджає ним користуватись будинком. [PERSON] та [PERSON] не пускали їх в будинок, забороняли користуватися земельною ділянкою, закрили сарай, погріб, лазню. [PERSON] привіз собаку, яка кидається на них, перешкоджаючи користуватися земельною ділянкою та господарськими спорудами. Враховуючи 89-літній вік матері, вважають, що [PERSON] та [PERSON] маніпулюють матір'ю. [PERSON] являється власником 1/2 частини житлового будинку, за життя батька та після його смерті в 2009 році вони безперешкодно влітку користувалися житловим будинком, господарсько-побутовими спорудами, земельною ділянкою біля будинку, утримували домоволодіння, взимку прибирали сніг, контролювали роботу котла та усіх електроприладів. Звертають увагу суду, що з часу укладення договору пройшло сім років, а з часу смерті батька пройшло вже більш ніж п'ять років. Батьки повністю усвідомлювали зміст договору, їх волевиявлення було свідомим. Мати достовірно знала з часу укладення договору довічного утримання, що будівля належить [PERSON] та [PERSON] порівну. Ніколи мати не була ображена щодо неналежного догляду за нею. Про це свідчить останній приклад, що саме [PERSON] визвали сусіди, почувши, що мати вкусила собака, яку привіз [PERSON] Просять застосувати до позовних вимог [PERSON] про визнання договору довічного утримання частково недійсним, визнання права власності сплив позовної давності та в задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги позивача [PERSON] визнала, пояснив, що договір довічного утримання був оформлений за порадою нотаріуса, у зв'язку з тим, що його дешевше було оформити замість договору дарування, батьки вирішили при житті оформити право власності на будинок в рівних частках між доньками, як їх спільних дітей, щоб вони за ними доглядали, на момент оформлення договору довічного утримання в 2007 році мати вважала, що і до неї він теж укладений, не розуміла, що не буде власником частини будинку, вважала себе власником як під час укладення договору так і після. Мати після смерті батька проживала в будинку сама, вони з сестрою приходили та допомагали їй по господарству, взагалі було достатньо уваги матері по догляду. В червні 2014 року вона з чоловіком [PERSON] вирішила поселитися в спірному будинку, хоча у неї є будинок по [ADDRESS], де вона зареєстрована. З дозволу матері вони з сестрою вирішили провести розподіл будинку та земельної ділянки, сестра [PERSON] разом зі своїм чоловіком [PERSON] обмежили матір у користуванні частиною будинку шляхом замикання на ключ кімнати 1-2 та блокуванням дверей між кімнатами 1-3 та 1-5, зараз ніяких перешкод матері у користуванні будинком відповідачі не створюють. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 1 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлений про розгляд справи, причини неявки в судове засідання не повідомив. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1, ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до вимог ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до вимог ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність жилий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ч.1 ст. 747 ЦК України майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду). У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов'язання набувача відповідно зменшується. Частина 2 ст. 747 ЦК України передбачає, що якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном. Статтею 748 ЦК України зазначено, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Згідно ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1,2,3 ст. 65 Сімейного Кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Судом встановлено, що 24 квітня 2007 року між [PERSON] (відчужувач) та дочками [PERSON] та [PERSON] (набувачі) був укладений Договір довічного утримання, посвідчений Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою і зареєстрований в реєстрі за № 3-690 ( а.с.70). Відповідно до п.1 вказаного Договору [PERSON] передав, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] отримали у власність, в рівних частках кожний, житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями за [ADDRESS]. Пунктом 6 Договору довічного утримання передбачено, що [PERSON] вказану частину житлового будинку з відповідною частиною господарсько - побутових будівель набуває за згодою чоловіка [PERSON], що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою 24 квітня 2007 року за реєстром № 3-689. Пунктом 7 Договору довічного утримання передбачено, що [PERSON] вказану частину житлового будинку з відповідною частиною господарсько - побутових будівель набуває самостійно. Пунктом 8 Договору довічного утримання передбачено, що [PERSON] повідомляє, що вказаний житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями відчужується за згодою дружини - [PERSON], що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою 24 квітня 2007 року за реєстром № 3-688. Пунктом 12 Договору передбачено, що [PERSON] та [PERSON] зобов'язуються довічно повністю утримувати [PERSON]. В п.13 Договору зазначено, що матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись відчужувану, оцінюється сторонами у сумі одного мінімального розміру пенсії за віком щомісячно. Пунктом 14 Договору визначено, що утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку та користування господарсько - побутовими будівлями; - забезпечення щоденним харчуванням; - надання необхідних побутових послуг; - забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів. Згідно п.18 Договору зазначено, що у випадках, не передбачених даним Договором, сторони керуються чинним законодавством. Таке ж правило діє у разі протиріччя цього Договору імперативним нормам чинних законодавчих актів. З пункту 19 Договору видно, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, а саме ст. 207, ст.ст. 229-235, 379-380, 383, 425-429, 647, 717-728 Цивільного кодексу України, ст.ст. 57, 60, 63, 65,70 Сімейного Кодексу України, ст.4 ЗУ «Про власність», ст.40,95,96, ч.1 ст.120,125 та 126 Земельного кодексу України сторонам роз'яснено нотаріусом. В пункті 20 договору зазначено, що сторони стверджують, що даний Договір відповідає намірам сторін скласти для себе юридично значимі права та обов'язки. Під час укладення договору від [PERSON] було відібрано заяву про згоду на укладення чоловіком [PERSON] Договору довічного утримання на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями з [PERSON] та [PERSON] на умовах йому відомих (а.с.78 зворотній бік ). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 22.05.2009 року міським відділом по реєстрації смертей [PERSON] управління юстиції у Кіровоградській області [PERSON] помер [INFO] (а.с.29). В судовому засіданні встановлено, що 24 квітня 2007 року згідно з укладеним Договором довічного утримання [PERSON] та його дружина [PERSON] бажали передати саме за життя у власність двох доньок [PERSON] та [PERSON], в рівних частках кожній, житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями за [ADDRESS]. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що договір довічного утримання [PERSON] з дружиною [PERSON] оформляли свідомо таким чином, щоб саме за життя передати в рівних частках кожній у власність житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями за [ADDRESS] двом донькам - [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] достовірно знала, що після укладення договору будинок є власністю двох доньок, а вона буде проживати там, ніяких скарг, претензій зі сторони [PERSON] на подружжя [PERSON] та на [PERSON] не висловлювалось, до липня 2014 року у [PERSON] були добрі сімейні стосунки зі [PERSON] Вони постійно допомагали батькам, вся робота по утриманню домоволодіння лягла на плечі [PERSON], [PERSON] і [PERSON] разом допомагали матері: купували продукти, ліки, прибирались, саджали город та інше. Після укладення договору довічного утримання [PERSON] та його дружина [PERSON] продовжували проживати в будинку самостійно, особливого догляду та додаткового грошового утримання не потребували, так як мали пенсію, яка була їм достатня для проживання. Після смерті [PERSON] у побутовому укладі [PERSON] змін не настало: вона залишилась проживати в будинку одна, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] продовжували надавати необхідну допомогу по догляду, як доньки. Ніяких конфліктів у [PERSON] з відповідачами не було до травня 2014 року, поки чоловік [PERSON] - [PERSON] не запропонував [PERSON] продати свою частину будинку, а згодом [PERSON] прийняла рішення переселиться в будинок разом з чоловіком [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] і [PERSON] не заперечували, що порядок користування будинком був визначений між ними зі згодою матері у зв'язку з тим, що [PERSON] прийняла рішення перейти жити в будинок разом з чоловіком [PERSON], саме [PERSON] дала згоду на визначення порядку користування житловим будинком та визначила конкретні кімнати для користування: вона з [PERSON] буде проживати на тій половині, де є в наявності кухня, а [PERSON] залишається у користуванні інші 2 кімнати. Приводом звернення до суду з'явилася та обставина, що в липні 2014 року [PERSON] закрила на ключ дві кімнати в будинку [ADDRESS] відповідно до узгодженого порядку користування будинком. З метою погашення конфлікту з матір'ю [PERSON] відкрили двері, надав матері можливість користуватися усім будинком, тим самим конфлікт був вичерпаний, предмету спору щодо усунення перешкод у користуванні будинком немає. Твердження представника [PERSON], що при укладенні договору довічного утримання 24.04.2007 року було порушено законодавство, а саме ч.2 ст.747 ЦК України, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки ч.2 ст.747 ЦК України передбачає відчуження однім із співвласників майна своєї частки після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном. За таких обставин співвласники зобов'язані визначити частки або порядок користування, що відповідно тягне додаткові витрати як в грошовому так і в фізичному порядку. Такого бажання [PERSON] та позивач [PERSON] при укладенні договору не висловлювали, що підтвердила в судовому засіданні відповідач [PERSON], пояснив, що договір довічного утримання був оформлений у зв'язку з тим, що дешевше було оформити такий договір замість договору дарування. Приймаючи до уваги вищевикладене, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки волевиявлення [PERSON] та [PERSON] при укладенні договору довічного утримання 24.04.2007 року було спрямовано на передачу - відчуження за життя у власність донькам [PERSON] і [PERSON] в рівних частках всього житлового будинку, отримання допомоги або грошового забезпечення, незважаючи на похилий вік відчужувачів, не було метою укладення договору, на теперішній час [PERSON] також не позбавлена піклування, оформлення таким чином спірного договору довічного утримання не порушує права [PERSON], так як вона отримає допомогу та утримання від відповідачів у повному обсязі, крім цього, позивач звернулася до суду 05 вересня 2014 року, тоді як Договір довічного утримання був укладений 24.04.2007 року, а [PERSON] помер [INFO], тобто [PERSON] пропустила строк, у межах якого можливо звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача - [PERSON].

Outcome: dismissed