Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

05 лютого 2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , в якому просить суд: - встановити факт належності померлому [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , правовстановлюючого документу на квартиру, а саме - свідоцтва про право власності на житло, видане 10.02.2012 року Департаментом житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради, на ім`я [PERSON] ; - визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на квартиру [ADDRESS] . Стислий виклад позиції учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона є дружиною свого померлого чоловіка [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Як зазначила позивач, єдиним об`єктом спадкування є квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач як дружина є одним зі спадкоємців першої черги після смерті чоловіка, а також їх донька - відповідач [PERSON] . За поясненнями позивача, після спливу шестимісячного терміну після смерті чоловіка вона звернулась до приватного нотаріуса за отриманням спадщини на вказану вище квартиру. Однак, приватний нотаріус під час перевірки запису про шлюб в Державному реєстрі актів цивільного стану виявив розбіжності в прізвищі, що зазначене у паспорті громадянина України - « [PERSON] », та прізвищ, зазначених в актовому записі про шлюб в Державному реєстрі актів цивільного стану, а саме прізвищ чоловіка та дружини українською мовою - « [PERSON] ». Також нотаріус виявив розбіжності у році народження нареченої, який було зазначено як 1963 рік, замість вірного - 1953 року народження. У зв`язку з цим, нотаріус не зміг встановити факт родинних відносин між померлим [PERSON] та [PERSON] . Згодом позивач зверталась до Соборного районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з метою виправлення свого прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] » та виправлення року її народження з « [INFO] » на « [INFO] », з урахуванням наявного в неї свідоцтва про укладення шлюбу та її паспорта громадянина України. Також позивач зверталась до Соборного районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області щодо виправлення прізвища її померлого чоловіка в актових записах про шлюб та смерть з « [PERSON] » на « [PERSON] », у зв`язку з чим, їй було видане свідоцтво про смерть на ім`я її чоловіка із зазначенням його прізвища як « [PERSON] ». Проте це суперечить даним його паспорта громадянина України. Після цього позивач знову звернулась до приватного нотаріуса разом з відповідними документами, з урахуванням виправлених прізвищ. Нотаріус повідомив їй, що повторне свідоцтво про смерть її чоловіка не співпадає з даними особи, відносно якої відкрита спадкова справа та правовстановлюючі документи не відповідають прізвищу померлого. У зв`язку з неможливістю здійснити виправлення у прізвищі померлого чоловіка з « [PERSON] » на « [PERSON] », 02.02.2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Т.В. було видано їй постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Тобто позивач, звернувшись до приватного нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом, отримала відмову нотаріуса через невідповідність документів на померлого « [PERSON] ». Як зазначила позивач, відтепер вказані зміни в актових записах про шлюб та про смерть померлого чоловіка не дають можливості встановити факт належності померлому права власності на нерухоме майно, оскільки прізвище померлого « [PERSON] », яке зазначене у повторному свідоцтві про смерть від 11.09.2019 року, серії [NUMBER] , не співпадає з прізвищем, зазначеним у правовстановлюючому документі на квартиру, у електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, а також із прізвищем померлого, на яке було відкрито спадкову справу. Тому позивач звернулася до суду з позовом про встановлення факту належності померлому [PERSON] правовстановлюючого документу на квартиру (за адресою: [ADDRESS] ), а саме: свідоцтва про право власності на житло від 10.02.2012 року, виданого Департаментом житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради на ім`я [PERSON] , та визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS] . У підготовчому засіданні 26.05.2021 року представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просила суд задовольнити їх повністю, пояснила обставини звернення позивача до суду з позовом таким чином, як про це зазначено вище. Відповідач у строк, встановлений законом та судом, на виконання ухвали суду від 22.03.2021 року не надала відзиву на позовну заяву, проте 12.04.2021 року подала до суду письмову заяву про те, що вона не заперечує проти ухвалення судового рішення на користь позивача. У підготовчому засіданні 26.05.2021 року представник відповідача зазначив, що відповідач визнає позовні вимоги у повному обсязі, про що свідчить її особиста письмова заява від 12.04.2021 року. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 22.03.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання, задоволено клопотання позивача та витребувані докази: належним чином засвідчена копія спадкової справи № 19/2019, заведена 08.07.2019 року після смерті [INFO] [PERSON] . Суд в порядку, визначеному ст. 206 ЦПК України, на місці ухвалив прийняти визнання відповідачем позову в підготовчому засіданні, враховуючи, що визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Під час розгляду справи судом були заслухані пояснення представника позивача та представника відповідача, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи. 26.05.2021 року у підготовчому засіданні судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є дружиною померлого [PERSON] , [INFO] . Це підтверджується копіями: свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 30.06.1973 року; паспортів громадян України серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , померлого [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з відмітками про реєстрацію шлюбу; свідоцтв про смерть серії [NUMBER] від 01.02.2019 року та серії [NUMBER] (повторно) від 11.09.2019 року [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] (а.с.7, 8-10,15, 20, 28). За відомостями зі свідоцтв про смерть серії [NUMBER] від 01.02.2019 року та серії [NUMBER] (повторно) від 11.09.2019 року, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що також підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 71 від 25.01.2019 року, довідкою про причини смерті від 25.01.2019 року (а.с.20, 21-22, 23, 28). Відповідно до експертного висновку від 01.08.2019 року № 056/910-а Українського бюро лінгвістичних експертиз, українські записи прізвища [PERSON] (паспорт, запис [PERSON] ) та [PERSON] (свідоцтво про смерть, запис [PERSON] ) у документах, наданих для експертизи, є ідентичними. Розбіжності між українськими документальними записами прізвища виникли внаслідок відхилення від орфографічних норм при його міжмовних перетвореннях під впливом російської орфоепії. Відповідно до чинних правил нормативний український запис прізвища - [PERSON] (а.с.27). При цьому після звернення [PERSON] , [INFO] , до Соборного районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з заявою від 16.09.2020 року про видачу повторного свідоцтва про смерть її померлого чоловіка на ім`я [PERSON] , листом від 26.09.2020 року їй було відмовлено, з огляду, зокрема, на те, що 04.09.2019 року позивач особисто звернулась до Соборного відділу з проханням внести зміни до актового запису про смерть № 110, складеного Соборним відділом 01.02.2019 року, та виправлені прізвище померлого чоловіка з « [PERSON] » на « [PERSON] », видано повторне свідоцтво про смерть чоловіка (а.с.29, 30). Позивач на підтвердження того факту, що прізвище її померлого чоловіка значиться по-різному « [PERSON] » та « [PERSON] » надала суду копії: довідки про склад сім`ї № 6169 від 18.10.2016 року; свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] від 15.03.1983 року (мова оригіналу - російська мова); свідоцтва про смерть матері померлого [PERSON] - [PERSON] від 06.11.2007 року серії [NUMBER] ; розпорядження виконкому Кіровської райради народних депутатів Житлового ремонтно-експлуатаційного об`єднання «Про переоформлення особового рахунку з померлого чоловіка на дружину» від 15.06.1992 року № 162-ж; свідоцтва від 10.02.2012 року про право власності на житло після приватизації квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.6, 12, 13, 14, 17). На підтвердження того факту, що померлий [PERSON] , [INFO] , на момент смерті був власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та був зареєстрований за вказаною адресою, позивач надала суду копії: довідки про склад сім`ї № 6169 від 18.10.2016 року; свідоцтва про право власності на житло від 10.02.2012 року; витягу Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради про державну реєстрацію прав від 09.04.2012 року, номер витягу 33764465; свідоцтв про смерть серії [NUMBER] від 01.02.2019 року та серії [NUMBER] (повторно) від 11.09.2019 року; технічного паспорту на приватизацію квартири [ADDRESS] (а.с.6, 17, 18, 20, 28). Постановою приватного нотаріуса Петренко Таїсії Віталіївни від 02.02.2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] . Вказана постанова нотаріуса мотивована тим, що надані заявником документи не дають можливості встановити факт смерті [PERSON] , оскільки на момент звернення [PERSON] за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом спадкова справа була відкрита до майна померлого [PERSON] , однак спадкоємицею надано повторне свідоцтво про смерть на ім`я померлого [PERSON] . Крім того, надане свідоцтво про право власності на житло на квартиру та витяг про державну реєстрацію прав не дають змоги встановити належність майна померлому [PERSON] (а.с.33). На вимогу ухвали суду від 22.03.2021 року суду були надані витребувані у приватного нотаріуса засвідчені копії матеріалів спадкової справи № 19/2019, заведеної 08.07.2019 року після смерті [INFO] [PERSON] . За відомостями з матеріалів вказаної спадкової справи видно, що [PERSON] , [INFO] , звернулась до приватного нотаріуса у встановлений шестимісячний термін з дня смерті спадкодавця її чоловіка - [PERSON] , [INFO] , з заявою від 08.07.2019 року про прийняття спадщини за законом, та є єдиним спадкоємцем (а.с.48-94). Відповідач [PERSON] , [INFO] , є донькою позивача [PERSON] , [INFO] , та померлого [PERSON] , [INFO] , яка не була зареєстрована разом з померлим за адресою: [ADDRESS] , бо була знята з реєстрації 05.12.2011 року, та у встановлений шестимісячний строк не прийняла спадщину як спадкоємиця за законом після померлого [PERSON] , [INFO] . Це підтверджується копіями: свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09.04.1977 року; свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 02.10.1999 року; свідоцтв про смерть серії [NUMBER] від 01.02.2019 року та серії [NUMBER] (повторно) від 11.09.2019 року; довідки про склад сім`ї № 6169 від 18.10.2016 року (а.с.20, 24-25, 26, 28). Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу встановлення факту належності померлому [PERSON] , правовстановлюючого документу на квартиру, а саме - свідоцтва про право власності на житло, видане 10.02.2012 року Департаментом житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради, на ім`я [PERSON] , та визнання за позивачем [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд (ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 5 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст. 16 ЦК України, згідно з якою способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання права. Згідно з п. 2, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з частинами 2 - 4 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Однією з таких підстав є успадкування прав на майно, в тому числі за законом відповідно до ст. 1217 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень ст.ст. 1220, 1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною 2 ст. 1223 ЦК України визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1, 2 ст. 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 2 ст. 1274 ЦК України визначено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до змісту пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову. Аналіз викладених вище норм та обставин справи дає суду підстави дійти висновку, що позивач є спадкоємицею за законом першої черги після померлого чоловіка та незалежно від часу прийняття спадщини вона належить їй з часу відкриття спадщини. При цьому, як було встановлено в ході судового розгляду справи, спадщина складається з нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . Позивач звернулася до нотаріуса у встановлений шестимісячний термін для прийняття спадщини з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину. Проте постановою нотаріуса від 02.02.2021 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, з огляду на розбіжності у написанні прізвища її померлого чоловіка « [PERSON] » чи « [PERSON] », зокрема у свідоцтві про смерть (повторно) та правовстановлюючому документі на право власності на житло - квартиру [ADDRESS] . Водночас судом було встановлено, що померлий [INFO] [PERSON] , [INFO] , та померлий [INFO] [PERSON] , [INFO] , є однією і тією ж особою, а розбіжності у написанні прізвища сталися внаслідок допущених розбіжностей під час перекладу з російської мови на українську мову. Також в ході судового розгляду справи було встановлено, що відповідач у встановлений шестимісячний термін не прийняла спадщину після померлого батька [PERSON] . Суд враховує і те, що відповідач визнала позовні вимоги у повному обсязі. Частиною ч. 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими та доведеними належними, допустимими, достатніми доказами позовні вимоги про встановлення факту належності померлому [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , правовстановлюючого документу на квартиру (за адресою: [ADDRESS] ), а саме: свідоцтва про право власності на житло від 10.02.2012 року, виданого Департаментом житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради на ім`я [PERSON] та про визнання за [PERSON] , [INFO] , права власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно з ст. 1, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Суд зазначає, що порядок повернення судового збору регламентований, зокрема ст. 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI та Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Відповідно до п. 5, п. 10 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за № 650/24182, повернення судового збору (крім помилково зарахованого) здійснюється за судовим рішенням, яке набрало законної сили. Заява та подання або копія судового рішення, засвідчена належним чином, подаються до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд, враховуючи викладене вище, аналізуючи пояснення учасників справи, враховуючи те, що відповідач визнала позов, тобто між сторонами відсутній спір щодо права власності на спадкове майно - квартиру, а також з урахуванням в сукупності всіх досліджених письмових доказів, наявних в матеріалах справи, того, що визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, вважає можливим прийняти визнання відповідачем позову, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі. Також суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору на підставі ст.ст. 133, 141, 142 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», Порядку , враховуючи, що відповідач визнала позовні вимоги у повному обсязі, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50% (відсотків) сплаченого судового збору у розмірі 4153,47 грн, а інші 50% (відсотків) у розмірі 4153,47 грн - підлягають поверненню позивачу з Державного бюджету України. Суд додатково зазначає, що документ на переказ, який підтверджує зарахування судового збору до Державного бюджету України міститься в матеріалах цивільної справи № 203/510/21, а саме: оригінал № 0.0.2003979192.1 від 05.02.2021 року на суму 8309,94 грн. При цьому суд зазначає, що одержувачем коштів, відповідно до вказаної квитанції, є Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, тому воно і виступає органом, який має здійснити повернення сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: approved