Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

06 квітня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи : орган опіки та піклування Самарської районної у м. Дніпрі ради, [PERSON], [PERSON], про виселення без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS], на земельній ділянці площею 700 кв.м., який був переданий йому на підставі акту про передачу майна стягувача в рахунок погашення боргу, затвердженого 23 травня 2012 року Смарським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області. В належному йому будинку проживають та зареєстровані [PERSON], [INFO], дві її дочки [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], яких вона зареєструвала у вищевказаному будинку 29.04.2013 року після передачі будинку у його власність. Після передачі йому майна, а саме житлового будинку [ADDRESS], він просив відповідачів добровільно знятися з реєстрації та звільнити будинок, проте відповідачі проігнорували дане прохання, відповідачі не допускають позивача до користування належного йому майна, також відповідачами були викрадені його власні речі. На підставі викладеного просить виселити [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] із будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення (а.с.2-6). В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити, пояснив, що зазначене домоволодіння належить йому на підставі свідоцтва на право власності, відповідачі перешкоджають у користуванні власним майном. Представник відповідачки [PERSON], який діє на підставі доручення в інтересах [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимоги, також пояснив, що в зазначеному будинку проживають неповнолітні діти які не можуть бути виселені, позивачу ніхто не чинить перешкод у праві користування його майном, просив застосувати строки позовної давності. Відповідачка [PERSON] та представник третьої особи органу опіки та піклування Самарської районної у місті Дніпропетровську ради в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляд справи повідомлялися, причини неявки суду не повідомили. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до постанов Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 23.05.2012 року, [PERSON], [INFO], було передано нереалізоване з прилюдних торгів нерухоме майно, а саме житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] які належали: 1/12 частина [PERSON], [INFO], 1/2 частина [PERSON], [INFO], 1/3 частина [PERSON], [INFO], та 1/12 частина [PERSON], [INFO] (а.с. 41-42, 45-46, 49-50, 53-54). На підставі акту від 23 травня 2012 року про передачу нереалізованого [PERSON], [INFO], було передано нереалізоване з прилюдних торгів нерухоме майно на підставі постанов, а саме житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] які належали: 1/12 частина [PERSON], [INFO], 1/2 частина [PERSON], [INFO], 1/3 частина [PERSON], [INFO], та 1/12 частина [PERSON], [INFO] (а.с. 88,89,90,91). Відповідно до свідоцтв про право власності від 01 червня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] набув права власності на житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] які належали: 1/12 частина [PERSON], 1/2 частина [PERSON], 1/3 частина [PERSON], та 1/12 частина [PERSON] (а.с. 7-10). Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реалізацію права власності від 09.03.2017 року за №82090802, за [PERSON] зареєстровано 02.03.2017 року право власності на житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями, об'єкт житлової нерухомості, житловий будинок шл. бел. А-1 з господарчо-побутовими будівлями: убиральня Г-цегла; навіс-вольєр Е; навіс З; погріб з шийкою И - шл. бел.; споруди №№1-12,1, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). З долученої домової книги вбачається, що в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON] також з домової книги вбачається, що неповнолітні діти відповідачки були зареєстровані 29.04.2013 року (а.с. 13-19). Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підставі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Аналізуючи спірні правовідносини, співставляючи їх із здобутими в судовому засіданні доказами суд доходить наступного. Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод та ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частинами 2, 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 1, 9 ЖК УРСР кожен має право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Дана позиція висвітлена пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року). Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] набув права власності на будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтв про право власності, ке зареєстровано у встановленому законом порядку. Позиція представник відповідача [PERSON], що позов не підлягає задоволенню оскільки в даному домоволодінні проживають та зареєстровані неповнолітні діти судом не береться до уваги оскільки неповнолітні діти в даному домоволодінні були зареєстровані лише 29.04.2013 року, тобто після передачі будинку позивачу. Доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду не заслуговують на увагу, оскільки право власності позивачем зареєстровано 02.03.2017 року а позов подано 06.04.2017 року. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у заявлений ним спосіб. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved