Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

05.07.2013р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про повернення коштів, отриманих без достатньої правової підстави, стягнення збитків та моральної шкоди, мотивуючи вимоги тим, що 18.03.2011р. він домовився з відповідачкою про купівлю-продаж належного їй павільйону «[INFO]», що знаходиться за адресою [ADDRESS], за 27000 доларів США, а також про відступлення частини земельної ділянки площею 202,62кв.м, на якій знаходиться цей павільйон, яку вона орендує у Савранській селищній раді на підставі договору оренди від 20.11.2006р.. З урахуванням того, що необхідно було виготовити технічну документацію на земельну ділянку вони домовились, що гроші він сплатить відповідачки на протязі двох місяців, а договір купівлі-продажу павільйону вони оформлять нотаріально після виготовлення технічної документації, але не пізніше 01.09.2011р.. На виконання вказаної домовленості позивач сплатив відповідачки 27000 доларів США, що станом на 30.05.2013р. еквівалентно 215730грн. по курсу НБУ за 1 долар США - 7,99грн., що підтверджується розписками від 18.03.2011р. та 24.05.2011р. відповідно на 8000 і 19000 доларів США. Крім того, оскільки [PERSON] відступила йому частину земельної ділянки, на якій розташований вказаний павільйон, позивач звернувся до Савранської селищної ради про надання йому цієї частини земельної ділянки в довгострокову оренду терміном на 20 років, на що отримав відповідне рішення від 08.11.2011р., а також йому було надано згоду на розробку технічної документації цієї земельної ділянки. Згідно рішення Савранської селищної ради від 24.01.2012р. між позивачем та селищною радою був укладений договір оренди вказаної земельної ділянки та сплачено орендну плату в сумі 2391,32грн.. А згодом з рішення Апеляційного суду Одеської області від 23.10.2012р. позивач дізнався, що павільйон «[INFO]» ще у 2003 році був проданий Савранським РайСТ [PERSON], і до цих пір є його власністю, тобто цей павільйон ніколи не був власністю [PERSON], вона навмисно ввела позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Отже, відповідачка набула вказані гроші без достатньої правової підстави і не бажає добровільно їх повернути, що змусило позивача звернутися до суду з позовом, в якому просить стягнути з неї 215730грн., а також збитки в сумі 4782,64грн., пов'язані зі сплатою орендної плати у подвійному розмірі згідно ч.2 ст.230 та ч.3 ст.1212 ЦК України, та спричинену моральну шкоду, яку позивач оцінює в 50000грн.. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. На підставі положень ч.3 ст.122 ЦПК України судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання відповідачки [PERSON] (фізичної особи, що не є суб'єктом підприємницької діяльності) є [ADDRESS] (а.с.31). Проте, поштові судові відправлення разом з судовими повістками, надіслані відповідачки на зазначену адресу, були повернуті до суду з поштовою відміткою про те, що [PERSON] «за зазначеною адресою не проживає» (а.с.41, 48, 49, 50). Як зазначено у ч.5 ст.74 ЦПК України, судові повістки про виклик у суд надсилаються фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи наведене, відповідачки надсилалися поштою судові повістки за її зареєстрованим місцем проживання (а.с.41, 48, 49, 50), що відповідно до положень ч.5 ст.74 ЦПК України є належним повідомленням про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання відповідачка не з'явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, письмове заперечення проти позову, а також заяву про розгляд справи за її відсутністю не надала. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Також ч.1 ст.224 цього Кодексу встановлено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, враховуючи повторну неявку відповідачки, повідомленої належним чином, згоду позивача на ухвалення заочного рішення та вищенаведені положення закону, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів з постановленням заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Встановлено, що в березні 2011 року позивач і відповідачка домовились в усній формі про купівлю-продаж павільйону «[INFO]», що знаходиться за адресою [ADDRESS], який зі слів відповідачки є її власністю, за 27000 доларів США. Вказаний павільйон разом з будівлею магазину «Ломбард» розташований на земельній ділянці площею 0,0348га, яку відповідачка використовує на підставі договору оренди, укладеного з Савранською селищною радою 20.11.2006р. та зареєстрованого у Савранському районному відділі Одеської регіональної філії Центру ДЗК 25.07.2007р. за №040753200064, з якої під павільйон приходиться 202,62кв.м, а тому позивач і відповідачка також домовились, що остання відступить позивачу частину земельної ділянки, на якій знаходиться вказаний павільйон. Враховуючи відсутність технічної документації на земельну ділянку позивач і відповідачка домовились, що позивач сплатить відповідачки договірну вартість павільйону на протязі двох місяців, а договір купівлі-продажу павільйону вони оформлять нотаріально після виготовлення технічної документації на земельну ділянку, але не пізніше 01.09.2011р.. На виконання вказаної домовленості про купівлю-продаж павільйону «[INFO]» позивач сплатив відповідачки 18.03.2011р. 8000 доларів США та 24.05.2011р. - 19000 доларів США, а всього 27000 доларів США. Факт отримання вказаних коштів відповідачкою підтверджується наявними у матеріалах справи розписками від 18.03.2011р. та 24.05.2011р. (а.с.6, 7). Також відповідачка відступила позивачу частину земельної ділянки площею 202,62кв.м, на якій розташований вказаний павільйон (а.с.8), на яку позивач отримав рішення Савранської селищної ради від 08.11.2011р. №156-VI про надання йому цієї земельної ділянки в довгострокову оренду терміном на 20 років та надано згоду на розробку технічної документації (а.с.10). Крім того, 24.01.2012р. позивачем було укладено з Савранською селищною радою договір оренди вказаної земельної ділянки (а.с.11) та згідно розрахунку розміру орендної плати від 24.01.2012р. 18.06.2012р. сплачено орендну плату в сумі 2391,32грн. (а.с.12, 14). Згідно пояснень позивача в судовому засіданні на початку 2013 року він довідався з ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2012р. про те, що власником павільйону «[INFO]» є не [PERSON], а [PERSON] (а.с.15-16). Проте, суд не приймає до уваги таке твердження позивача, оскільки по-перше, позивачем надана копія цієї ухвали без зазначення набрання нею законної сили, а тому робити які-небудь висновки з цього доказу у суду підстав не має; по-друге, в зазначеній ухвалі павільйон має назву «Газ-води», а позивач посилається на павільйон «[INFO]», що не є одним і тим самим; по-третє, відповідно до ч.2 ст.59, ч.ч.1, 4 ст.60, ч.3 ст.10 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому допустимим доказом, що підтверджує право власності на нерухоме майно за змістом ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а відтак ухвала суду не є належним доказом підтвердження права власності за особою. Як встановлено ст.657 ЦК України (у редакції, що діяла на час зазначених домовленостей), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Між тим, договір купівлі-продажу павільйону «[INFO]», який уклали між собою позивач і відповідачка, нотаріально не посвідчений та державної реєстрації не пройшов, а відтак відсутня правова підстава для набуття відповідачкою вказаних грошових коштів. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту, тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Оскільки на виконання неукладеного відповідно до вимог ст.657 ЦК України договору купівлі-продажу павільйону «[INFO]» позивачем було передано відповідачки майно (грошові кошти в сумі 27000 доларів США), то суд вважає, що між сторонами у справі виникли правовідносини, які регулюються нормами ст.1212 ЦК України (набуття майна без достатніх правових підстав). За змістом ч.1 ст.1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно (у тому числі гроші), набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна, набуття або збереження за рахунок іншої особи та відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України). Враховуючи, що відповідачка отримала від позивача грошові кошти в сумі 27000 доларів США, тобто за рахунок іншої особи (позивача) та без достатньої правової підстави - договору, оформленому у передбаченій законом формі, тому суд вважає, що вказані грошові кошти є майном, набутим без достатніх правових підстав. Як встановлено ч.ч.1, 2 ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, позивач при зверненні до суду з вказаним позовом здійснив перерахунок 27000 доларів США у гривні станом на 30.05.2013р., що становить 215730грн. (по курсу НБУ за 1 долар США - 7,99грн.) (а.с.17). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів в сумі 215730грн. є обґрунтованими і законними, а тому вони підлягають задоволенню. Щодо відшкодування вартості орендної плати у подвійному розмірі згідно ч.2 ст.230 ЦК України (яка стосується правових наслідків вчинення правочину під впливом обману), то суд вважає, що ця вимога з посиланням на п.4 ч.3 ст.1212 цього Кодексу не підлягає задоволенню, оскільки правовідносини у цій справі регулюються ст.1212 ЦК України, а не нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод. Що ж стосується відшкодування моральної шкоди, то відповідно до роз'яснень, що містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та вимог ст.23 ЦК України спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Ураховуючи те, що законом не передбачено стягнення моральної шкоди в правовідносинах, що виникли між сторонами, позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню. Як встановлено п.6 ч.1 ст.214, ч.1 ст.79 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, які складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати; якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч.1 ст.88 цього Кодексу). Так, за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 2705,13грн. (а.с.1, 2), витрати, пов'язані з розглядом справи, відсутні. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню в сумі 215730грн., та враховуючи вимоги п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», з відповідачки на користь позивача в силу ч.1 ст.88 ЦПК України також слід стягнути судовий збір в сумі 2157,30грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial