Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

05 червня 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просить стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену їй заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 25879,39 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послалась на те, що вона з 18 липня 2016 року по 17 липня 2017 року працювала на посаді інженера з організації та нормування праці 1 категорії виробничого підрозділу «Дебальцевська дистанція сигналізації та зв`язку » структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати їй заробітну плату, хоча і продовжував її нараховувати. Станом на 17 липня 2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року становить 32438,82 грн. (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 25879,39 грн.), що підтверджується довідкою, виданою за місцем роботи. Однак ця довідка не засвідчена печаткою відповідача, оскільки, як їй сказали, усі печатки із структурних підрозділів відповідача, що залишились на території непідконтрольній органам державної влади України, були ним вилучені. Отримати від відповідача належним чином засвідчену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої їй заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року вона не може. Первинні документи для нарахування заробітної плати знаходяться у регіональній філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (вул. Привокзальна м. Лиман Донецької області), куди вони були здані нею особисто в жовтні 2017 року. Добровільно сплатити заборгованість по заробітній платі відповідач відмовляється. Відповідач подав відзив на позовну заяву (а.с.24-26), в якому позов [PERSON] не визнав у повному обсязі, пославшись на те, що що на момент звільнення позивач працювала в Донецькій дирекції залізничних перевезень РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», але місцезнаходження будівлі, де вона працювала, знаходилось на території проведення АТО, яка не контролюється Українською владою. Згідно із Указом Президента України від 15.03.2017 року № 62/2017 Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України» відповідач фактично був позбавлений можливості забезпечувати виконання своїх зобов`язань до моменту усунення форс-мажорних обставин. Відповідачем була припинена виробнича діяльність на неконтрольованій території в зв`язку з витратою контролю над майном. Так як табелі обліку робочого часу щодо позивача, велись на неконтрольованій території, в розпорядженні відповідача відсутні табелі обліку робочого часу, тобто первинні документи, які фіксують факт виконання працівником роботи з березня по липень 2017 року. Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року про унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії обставин непереборної сили відносно ПАТ «Укрзалізниця» встановлена відсутність вини підприємства у невиконанні зобов`язань, передбачених ст.ст. 47, 115 і 116 КЗпП. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Позивач відповідь на відзив не подала. Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи шляхом публікації на офіційному сайті суду оголошення про виклик, у судове засідання не з`явилась, в позовній заяві просила справу розглянути у її відсутність. Представник відповідача АТ «Українська залізниця», будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини не явки суду не повідомив. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 18 липня 2016 року по 17 липня 2017 року перебувала у трудових правовідносинах з виробничим підрозділом «Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку » структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», де працювала на посаді інженером з організації та нормування праці 1 категорії. 17 липня 2017 року звільнена у зв`язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (копія трудової книжки з відповідними записами на а.с. 4-8). Статтею 43\~Конституції України гарантований законом захист права на своєчасне одержання винагороди за працю. За приписами ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до\~статті 110 КЗпП України\~при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Вказана норма права кореспондується із ч. 1\~ст. 30 ЗУ «Про оплату праці», а\~\~другою частиною цієї статті встановлено обов`язок роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс- [PERSON] II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Вирішуючи питання щодо порушення права позивача на виплату відповідачем заробітної плати при роботі на його підприємстві та не проведення з ним повного розрахунку при звільненні, суд входив з такого: Відповідно до ч.3 ст.11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає встановленим той факт, що при звільненні [PERSON] належала до сплати заробітна плата, яка відповідно до наданої позивачем довідки (а.с.15) складає 25879,59 грн. за період з березня 2017 року по липень 2017 року. Надана відповідачем довідка за №581 від 24.06.2019 р. (а.с.36) містить інформацію про те, що доход [PERSON] . за останні 6 місяців складався з нарахувань за березень 2017 року у розмірі 3108,25 грн. Сума до виплати з урахуванням утримань визначена в розмірі 2471,64 грн. Зазначена сума була виплачена позивачу, що підтверджено Видатковим касовим ордером № 1123 за березень 2017 року (копія на а.с.37). Тобто, з зазначеної довідки вбачається факт виплати відповідачем позивачу 2471,64 грн. за першу половину березня 2017 року. Тож позов підлягає частковому задоволенню із стягненням з відповідача на користь позивача заборгованості із\~заробітної плати після\~утримання обов`язкових\~податків та\~зборів у\~загальному розмірі\~ 23407,75 грн. (25879,59 грн. 2471,64 грн.). Дістаючи такого висновку, суд виходив з того, що в спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця. Відповідачем як роботодавцем позивача підтверджена та обставина, що у спірний період часу [PERSON] перебувала з ним у трудових правовідносинах, за що їй мала бути нарахована та виплачена заробітна плата. Проте, свого обов`язку з оплати праці позивача відповідач не виконав, що ним підтверджено, розмір заявленої позивачем до стягнення суми невиплаченої їй заробітної плати відповідачем не спростований. Надана позивачем довідка на підтвердження розміру заборгованості (а.с.15) підписана посадовими особами підприємства. Повноваження цих осіб відповідачем не спростовані. Доказів про те, що у період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року позивач не виконувала свої трудові функції відповідачем не надано. Тож конституційне право позивача на одержання винагороди за працю має бути захищено. Суд також відхиляє доводи відповідача щодо правомірності припинення нарахування заробітної плати позивачу з огляду на: - Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 р. (введені в дію Указом Президента України\~від 15 березня 2017 року № 62/2017) «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», оскільки це Рішення регулює питання припинення переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей та забезпечення безпечного і надійного функціонування паливно-енергетичного та металургійного комплексів України, нейтралізації загроз економічній безпеці України та мінімізації їх наслідків для економіки та бюджету України. Воно стосується повноважень Кабінету Міністрів, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Національної гвардії України, Державної фіскальної служби України, Служби безпеки України, і не містить вказівок або рекомендацій щодо припинення нарахування та виплати заробітної плати працівникам підприємства «Українська залізниця»; -\~Науково-правовий\~висновок Торгово-промислової\~палати України «щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили» від 16.01.2018 р. №126/2/21-10.2 (а.с.40-44), оскільки висновок про відсутність вини відповідача як роботодавця у невиплаті заробітної плати не є законодавчо визначеною підставою для його звільнення від такого обов`язку, як і підставною порушення гарантованого Конституцією України права особи на оплату праці. З огляду на наведене, суд вважає, що позов слід задовольнити частково. У зв`язку з тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 768,40 грн., виходячи з такого: Відповідно до пп.1\~\~п.1 ч.2\~ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З 01 січня 2019 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік»\~в розрахунку на місяць у розмірі 1921,00 грн. Отже, при поданні позову судовий збір в частині стягнення заборгованості по заробітній платі складав 768,40 грн. (1921,00 грн. х 0,4), тому з відповідача в доход держави належить стягнути судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: partial