Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

06.04.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Азовзагальмаш» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, в обґрунтування якого вказав, що він з 31.08.2012 року перебував у трудових відносинах із відповідачем. 16.09.2014 року його було звільнено за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. За період роботи йому була нарахована, але не сплачена у повному обсязі заробітна плата, у зв'язку з чим виникла заборгованість за період з серпня 2014 року ( включно), у розмірі - 3729,18 грн. по вересень 2015 року, а також компенсацію за відпустку у розмірі 2018,93 грн., а всього 5748,11 грн. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за серпень вересень 2014 року, компенсацію за відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку з вересня 2014 року по березень 2015 року, а також стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5000,00грн., витрати на надання правової допомоги. У ході судового розгляду представник позивача уточнила позовні вимоги та просила позовні вимоги в частині стягнення заборгованої заробітної плати залишити без розгляду, стягнути з відповідача середній заробіток з 17.09.2014 року по 14.07.2015 року за відрахуванням 2503,28 грн., які були сплачені відповідачем. Решту позовних вимог залишила без змін, просила задовольнити. Надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заперечення, в якому позов не визнав, просив в задоволенні позовних вимог відмовити. У зв'язку з чим, суд ухвалив розглядати справу в порядку ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 31.08.2012 року був прийнят на роботу до ПАТ «Азовзагальмаш». 16.09.2014 року звільнений з вказаного підприємства за власним бажанням, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. Як вбачається з заперечення ПАТ «Азовзагальмаш» та наданої довідки від 23.04.2015 року заборгованість по заробітній платі, з урахуванням компенсації за відпустку, перед [PERSON] станом на 23.04.2015 року складає 5748,11 грн., з урахуванням утримань передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Згідно відомості від 14.07.2015 року №202 та №200, відповідачем було виплачено заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 5761,44 грн., крім того сплачено середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 2503,28 грн. Частиною 2 ст.233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем [PERSON] була виплачена заборгованість по заробітній платі за період з серпня 2014р. по вересень 2014р. (включно) року в розмірі 5761,44 грн. тільки 14.07.2015 року. На підставі ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч.1ст.233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до п.20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно із графіком №4 роботи працюючих в одну зміну з робочим днем тривалістю 7 год. 40 хвил. на 2014- 2015р.р. кількість робочих днів з 17.09.2014 року (наступний день з дня звільнення) по 30.04.2015 року (день винесення заочного рішення Іллічівським районним судом ) складає 183 дні. Твердження відповідача невірність визначеня судом кількості робочих днів за заочним рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області судом не беруться до уваги у звязку з необґрунтованістю. Таким чином, відповідно до вказаного графіку роботи кількість робочих днів з 17.09.2014 року (наступний день з дня звільнення) по 14.07.2015 року (день фактичного розрахунку) складає 244 дні. Згідно з розрахунком відповідача, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] складає 222,22 грн. При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженогоПостановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Таким чином, розмір середньої заробітної плати за весь час затримки заробітної плати, тобто з 17.09.2014 року по 14.07.2015 року (день фактичного розрахунку) становить 54221,68 грн. (244 робочі дні х 222,22 (середньоденна заробітна плата). Беручи до уваги, що відповідачем 14.07.2015 року було частково погашено заборгованість з виплати середнього заробітку у розмірі 2503,28 грн., загальний розмір середньої заробітної плати за весь час затримки заробітної плати становить 51718, 4 грн. (54221,68 грн. (середній заробіток) - 2503,28 грн. (сума фактично сплаченого середнього заробітку). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 5000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 250,00грн У відповідності до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат належать, в тому числі, витрати на правову допомогу. Згідно ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем не надано доказів на підтвердження отримання правової допомоги. Виходячи з наведеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з ПАТ «Азовзагальмаш» витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження отримання правової допомоги. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 грн. за вимоги майнового характеру та 60,9 грн. за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 304,5 грн.

Outcome: partial