Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

06 січня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що 10 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що зареєстрований Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що зроблено актовий запис №295. Позивачка відзначає, що станом на дату укладення шлюбу мала власне житло - квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що була придбана нею на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на дівоче прізвище [PERSON] . Відомості про зміну прізвища власника внесено до єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується відповідними витягами. Позивач та відповідач спільно проживали у вказаній квартирі, де останній в подальшому зареєструвався, згідно свого фактичного місця проживання. 07 травня 2019 року Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області справа №369/4676/19 шлюб між сторонами було розірвано. [PERSON] зазначає, що після розірвання шлюбу у вище зазначеній квартирі залишилася проживати разом із спільною з відповідачем дочкою - [PERSON] . Таким чином, станом на дату звернення до суду, в квартирі, що перебуває у власності позивачки за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: позивачка - [PERSON] , спільна донька позивача та відповідача - [PERSON] , [PERSON] (за згодою [PERSON] ) та колишній чоловік позивачки, відповідач по справі - [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб вих. №3071 від 16 грудня 2020 року. Позивачка також зазначає, що вже до дати розірвання шлюбу за рішенням суду, Відповідач фактично проживає окремо, за адресою: [ADDRESS] , використовуючи для проживання службове житло, що орендує підприємство, власником та директором якого є Відповідач, що триває вже понад півтора року. Тягар витрат по утриманню житла та сплаті комунальних послуг відповідач не здійснює. [PERSON] відзначає, що на момент подання вказаного позову до суду її прибутками є аліменти від Відповідача, що визначені рішенням суду та сума в розмірі п`ятсот грн. на утримання позивачки до досягнення спільної доньки [PERSON] трирічного віку. Ці кошти визначені судом для задоволення матеріальних потреб (харчування) і не включають в себе витрати на комунальні послуги чи мінімальний ремонт. Окрім того, через реєстрацію Відповідача за адресою: [ADDRESS] , позивачка позбавлена можливості отримувати житлову субсидію у зв`язку з чим змушена сплачувати надмірні нарахування за житлово-комунальні послуги. Позбавлена повноцінно розпоряджатися своїм майном. Зазначає, що під час розгляду справи №369/4975/20 в Києво-Святошинському судді в 2020 році, Відповідач повідомив суду, що користується для проживання орендованим житлом, що відображено в рішенні суду. [PERSON] вказує, що на її прохання [PERSON] припинити реєстрацію за адресою: [ADDRESS] , останній не реагує та фактичні дії спрямовані на зміну місця реєстрації - не вчинював. Окрім того, позивач вказує, що факт не проживання з часу розлучення за вказаною вище адресою підтверджується показами свідків, що були опитані за їх згодою адвокатом позивача. На підставі наведеного [PERSON] просила суд, визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 січня 2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі, призначено підготовче судове засідання. 10 лютого 2021 року через канцелярію суду надійшли клопотання [PERSON] про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та про допит відповідача, як свідка по справі про відомі його обставини, що мають значення для справи. 10 лютого 2021 року через канцелярію суду надійшли клопотання [PERSON] про допит свідків та заява про уточнення відомостей про Позивача. 10 лютого 2021 року Києво-Святошинський районний суд ухвалив задовольнити клопотання відповідача [PERSON] та клопотання представника позивача [PERSON] про виклик свідків. Того ж дня Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити . Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на ті обставини, що має лише орендоване житло, де не має можливості зареєструвати місце проживання, а також те, що факт реєстрації у квартирі йому необхідно для того щоб бачитись із спільною з позивачем дочкою - [PERSON] . Проте не заперечував факт не проживання близько двох років у квартирі позивачки, яка належить їй на праві приватної власності. Допитані в судовому засіданні як свідки з боку позивача: брат - [PERSON] та чоловік - [PERSON] , підтвердили, що відповідач не проживає у спірній квартирі більше року. У суду немає підстав ставити під сумнів обставини, повідомлені свідками, оскільки відповідачем не заперечується факт не проживання більше року у квартирі позивачки, яка належить їй на праві приватної власності. Суд, вислухавши сторони, показання свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: Л1-А к6/122 від 25 січня 2016 року. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 27 грудня 2020 року, власником квартири за адресою: [ADDRESS] є позивачка - [PERSON] . Так, 10 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що зареєстрований Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що зроблено актовий запис №295. 07 травня 2019 року Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області справа №369/4676/19 шлюб між сторонами було розірвано. Відповідач фактично проживає окремо, за адресою: [ADDRESS] , використовуючи для проживання службове житло, що орендує підприємство, власником та директором якого є Відповідач, що триває вже понад півтора року. Тягар витрат по утриманню житла та сплаті комунальних послуг відповідач не здійснює. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Обираючи спосіб захисту прав, позивач [PERSON] вважає, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є шляхом усунення перешкод у користуванні належним позивачу майном. Таким чином, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла; і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї; колишніми членами його сім`ї; а також членами сім`ї колишнього власника житла. Право користування житловим приміщенням охоплюється статтею 47 Конституції України та статтею 379 ЦК України та визнає право особи використовувати житлове приміщення для проживання та забезпечення її потреб. Згідно із ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. В ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Право користуватися чужим майном регламентується ст.ст.401-402 ЦК України, відповідно до яких право на користування чужим майном може бути встановлено на підставі договору, закону, заповіту або рішенням суду. Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу. Частиною 2 статті 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї належать дружина, чоловік, їх діти (при цьому ст.6 СК України, що статус дитини має особо до досягнення нею повноліття) і батьки. Відповідно до ст.156 ч.4 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним житловим приміщенням. В судовому засіданні достеменно встановлено, що домовленості між позивачем та відповідачами щодо проживання у квартирі, що є власністю позивача, не було. В Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ /Житлове право/» передбачено, якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особою такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. При цьому судом урахована Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16, відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що відповідач не користувався вищевказаним житлом без поважних причин, чим перешкоджає позивачу, як єдиному власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи її законні права та інтереси, а тому права позивача підлягають судовому захисту. З огляду на викладене, [PERSON] , необхідно визнати такими, що втратив право користування житлом - квартирою за адресою: [ADDRESS] . Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, обставини, зазначені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, в зв`язку з чим він підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути із відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 3, 11, 15, 16, 316 - 319, 321, 379, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст. 3 Сімейного кодексу України, ст.ст. 67, 68, 157 Житлового кодексу Української РСР,

Outcome: approved