Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

05. 09. 2014 року позивач звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 08. 01. 2011 року між ним та відповідачем було укладено Тимчасовий договір №10 про надання послуг по обробці та вирощуванню сільськогосподарських культур. За умовами вказаного договору [PERSON] повинен був обробляти земельну ділянку площею 2 га, розташовану на території Мар'ївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області строком до виготовлення державних актів про право власності на цю земельну ділянку. Відповідно до п. 3.1 відповідач, за використання земельної ділянки повинен сплатити 800 грн. 00 коп. на рік за 1 га земельної ділянки. 25. 10. 2012 року відбулась державна реєстрація права власності на вказану земельну ділянку. На сьогоднішній день відповідач не виконав зобов'язання щодо оплати за використання земельної ділянки, у зв'язку з чим має заборгованість у сумі 2874 грн. 58 коп. Такими діями відповідач фактично односторонньо відмовився від виконання своїх зобов'язань за договором №10 від 08. 01. 2011 року. Просить суд стягнути на його користь з [PERSON] заборгованість у сумі 2874 грн. 58 коп., а також судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. До початку проведення судового засідання позивач надав суду заяву, якою просив здійснити розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач до початку проведення судового засідання надав суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги не визнає, просить суд у їх задоволенні відмовити, розгляд справи здійснити за його відсутності. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони у справі, а саме приватний підприємець [PERSON] з однієї сторони, як виконавець, та [PERSON] з іншої сторони, що діє як замовник, 08 січня 2011 року уклали Тимчасовий договір №10 про надання послуг по обробці та вирощуванню с/г культур на період виготовлення державних актів, згідно якого замовник [PERSON] надав земельну ділянку, загальною площею 2 га, розташовану на території Мар'ївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, виконавцю [PERSON] для виконання робіт по обробці ґрунту та вирощуванню культур, із зобов'язанням останнього здійснити оплату за користування земельною ділянкою на користь [PERSON] грошової суми у розмірі 1600 грн. 00 коп. за один рік, із розрахунку 800 грн. за 1 га та сплачувати земельний податок. Згідно Розпорядження голови Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 30. 12. 2010 року за результатом розгляду заяв громадян та проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства на території Мар'ївської сільської ради встановлено заборону приступати до використання земельної ділянки до встановлення меж у натурі (на місцевості), одержання документів, що посвідчують право на неї та державної реєстрації. В силу ч. 1 ст. 210 ЦК України та ч. 1 ст. 20 Закону «Про оренду землі», договір оренди підлягає державній реєстрації і, виходячи із змісту ст.640 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про оренду землі» (чинній на момент виникнення спірних правовідносин), є укладеним з моменту його державної реєстрації. Відповідно до п. 2 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25. 12. 1998 року № 2073, який діяв на час укладення договору між сторонами, державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок. Згідно із частиною п'ятою статті 126 Кодексу право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Однак, позивачем не надано суду належних доказів того, що вищезазначений договір від 08. 01. 2011 року був належним чином зареєстрований в державному органі земельних ресурсів. Згідно п. 5 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25. 12. 1998 року № 2073 для державної реєстрації договорів оренди юридична або фізична особа (заявник) подає особисто або надсилає поштою до відповідного державного органу земельних ресурсів, окрім визначеного переліку документів, також копію державного акта на право власності на землю, що перебуває у власності фізичних або юридичних осіб. Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Звертаючись до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором оренди позивач надав копію Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯМ №461082, відповідно до якого [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,001 га у межах згідно з планом, розташованої на території Мар'ївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області призначеної для ведення особистого селянського господарства з 25 жовтня 2012 року, тобто після укладення договору між ним та Приватним підприємцем [PERSON] Таким чином, з огляду на вищевикладене, судом встановлено, що [PERSON] на момент укладення Тимчасового договору №10 від 08. 01. 2011 року з приватним підприємцем [PERSON] не мав належним чином зареєстрованого права власності на земельну ділянку, яка є об'єктом даного договору, що є безумовним порушенням змісту права власності. Зазначені обставини є порушенням ч. 1 ст. 4 Закону України «Про оренду землі», оскільки орендодавцями земельних ділянок визначено громадян та юридичних осіб, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Отже, доводи позивача щодо порушення відповідачем Тимчасового договору оренди земельної ділянки в частині несплати останнім грошових коштів за користування об'єктом нерухомого майна є безпідставними та такими, що не знайшли свого повного підтвердження в ході судового розгляду, оскільки жодного належного доказу суду з приводу існування правовстановлюючого документу, виданого на ім'я [PERSON] щодо права власності або права користування ним земельною ділянкою на момент укладення між сторонами вказаного договору надано не було. Матеріалами справи встановлено, що Державний акт, яким надано право власності [PERSON] на земельну ділянку передану ним в оренду, згідно договору від 08. 01. 2011 року орендодавцю Приватному підприємцю [PERSON] виникло у нього з 25. 10. 2012 року, що унеможливлює визначення [PERSON] юридичної або фактичної долі майна. Таким чином, суд вважає необхідним в задоволенні позовних вимог відмовити. У зв'язку з цим згідно вимог ст. 88 ЦПК України не підлягають стягненню й судові витрати у вигляді судового збору. На підставі викладеного, ч. 1 ст. 210, ч. 1 ст. 216, ст.. 640 Цивільного кодексу України, ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України, ст. ст. 4, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» від 06. 10. 1998 № 161-XIV, Постановою Кабінету Міністрів України від 25. 12. 1998 року № 2073 «Про Порядок державної реєстрації договорів оренди землі»,

Outcome: dismissed