Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

07.05.2019 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №11281512000 від 04.01.2008 року у розмірі 46 551, 65 грн., а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що між позичальником, яким є [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» 04.01.2008 року був укладений Кредитний договір № 11281512000, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 71150 грн. зі сплатою 14% річних. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти на загальну суму 71150 грн. Позичальником за період користування кредитними коштами здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте заборгованість в повному обсязі не погашена. Отже, загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов Кредитного договору, що підлягає стягненню з Позичальника відповідно до розрахунку заборгованості становить 174458, 43 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 54146, 58 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги -28703, 52 грн., заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного договору ( з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 64819, 95 грн., заборгованість по пені - 26788, 38 грн. 20.04.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №11281512000 від 04.01.2008 року. Таким чином з огляду на те, що Позичальником прострочено грошове зобов`язання по поверненню Кредитних коштів отриманих на підставі Кредитного договору № 11281512000 від 04.01.2008, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних витрат на 3% річних, що станом на 22.04.2019 становить 46551, 65 грн. Ухвалою від 03.06.2019 року відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні, щодо вимог позовної заяви заперечувала в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції посилалась на доводи викладені у відзиві поданого через канцелярію суду від 17.07.2019 року. Згідно поданого відзиву відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що на підставі Кредитного договору відповідачем було отримано грошові кошти в сумі 71 150, 00 грн. Певний час відповідач здійснювала погашення заборгованості за Кредитним договором в обумовленому розмірі та у встановлені строки, але згодом втратила таку можливість у зв`язку з чим утворилась заборгованість. Пунктом 1.2.2. Кредитного договору передбачено, що Позичальник (Відповідач) зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до Договору, але в будь-якому випадку не пізніше 05 січня 2015 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов Договору та/або умов відповідної угоди Сторін. Сторони Кредитного договору узгодили графік погашення заборгованості та виклали його у Додатку №1 до Кредитного договору. З невідомих Відповідачеві підстав Позивач долучив до позову лише Кредитний договір, приховавши від суду факт існування додатків до нього. Узгоджуючи Графік погашення заборгованості, сторони Кредитного договору домовились про те, що Позичальник (Відповідач) зобов`язується повернути банку кредит у таких розмірах, щоб станом на дату, вказану у Графіку, сума заборгованості за кредитом не перевищувала встановлений Графіком розмір. Обґрунтовуючи власні позовні вимоги, Позивач посилається на те, що розмір основного боргу за Кредитним договором становить 54 146, 58 гривень. На підтвердження такого розміру заборгованості Позивачем до позову долучено лише Розрахунок заборгованості фізичної особи [PERSON] перед ТОВ «Вердикт Капітал» (кр.дог. 11281512000 ) станом на 22 квітня 2019 року (включно) (надалі - Розрахунок), який не містить інформації про нарахування саме такої суми, її складових, даних про внесення Відповідачем платежів та строку розрахунку заборгованості. Станом на 14 травня 2012 року (станом на дату набуття Позивачем права вимоги) строк повернення всієї суми кредиту за Кредитним договором ще не настав, а сторони договору зобов`язані були дотримуватись встановленого Графіку погашення боргу. Платежі, внесення яких було передбачено Графіком в період з 14 травня 2012 року по 05 січня 2015 року, ще не підлягали сплаті. При цьому, як вбачається з доданого Позивачем Розрахунку, визначена ним сума заборгованості по основній сумі кредиту не змінилася на день проведення розрахунку - 22 квітня 2019 року, що дозволяє зробити висновок про те, що і станом на 05 січня 2015 року, - дату закінчення строку дії Кредитного договору, розмір заборгованості з тілом кредиту також обліковувався Позивачем в сумі 54 146, 58 гривень. Оскільки Кредитний договір є договором споживчого кредитування, виконуючи його, сторони зобов`язані були дотримуватися, в тому числі, і положень Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла в період дії Кредитного договору, кредитодавцю заборонялось вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Зважаючи на те, що Графіком погашення боргу передбачено внесення щомісячних платежів, початок перебігу строку давності визначається не датою закінчення дії Кредитного договору, а кінцевою датою сплати кожного платежу, внесення якого передбачено Графіком та порушено боржником. Таким чином, для встановлення дійсного розміру заборгованості за Кредитним договором необхідним є встановлення дат та сум погашення кредиту Відповідачем, що дозволить встановити по яким з платежів минув строк давності та вимога про стягнення яких відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» була заборонена. Також, представником відповідача зазначено, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в розмірі 46 551, 65 грн. Як вбачається з тексту позовної заяви вказаний розмір заборгованості складається з нарахованих 3% річних в сумі 4 878, 00 грн., нарахованої пені за обліковою ставкою НБУ в сумі 22 456, 80 грн., та витрат від інфляції в сумі 19 216, 85 грн. Проте, доданий позивачем розрахунок містить іншу інформацію, а саме нарахованих 3 % річних -4 878, 00 грн., інфляційне збільшення -22 456, 80 грн. та пені 19 216, 85 грн., зважаючи на те, що такі розрахунки були проведені на суму основної заборгованості за Кредитним договором, яка недоведена позивачем, сторона відповідача вважає такі вимоги також необґрунтованими. Крім того підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу не вбачається. А тому, враховуючи викладене представник відповідача у позові просить відмовити. Заслухавшивступне слово представників сторін та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 ст. 612 ЦК України, передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Також, за правилом, передбаченим ст. 1050 ЦК України, встановлюється, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 04.01.2008 року між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» був укладений кредитний договір №11281512000, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 71 150 грн. зі сплатою 14% річних. Згідно з п. 1.2.2. Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11281512000 позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до договору (якщо сторонами визначено такий графік погашення та укладено Додаток № 1 до Договору), але в будь-якому випадку не пізніше 05 січня 2015 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов Договору та/або умов відповідної угоди сторін. Сторони кредитного договору узгодили графік погашення заборгованості та виклали його в Додатку № 1 до Кредитного договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу. Узгоджуючи графік погашення заборгованості, сторони Кредитного договору домовились про те, що Позичальник зобов`язується повернути банку кредит у таких розмірах, щоб станом на дату, вказану у Графіку, сума заборгованості за кредитом не перевищувала встановлений графіком розмір. 20.04.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права вимоги за Договором кредиту № 11281512000. Згідно матеріалів справи ТОВ «Вердикт Капітал» починаючи з 14.05.2012 здійснював нарахування відсотків, пені та комісії на основну суму боргу в розмірі 54 146, 58 грн., що спричинило наявність заборгованості в загальному розмірі 174 458, 43 грн., з яких заборгованість по основній сумі кредиту - 54 146, 58 грн., заборгованість по відсоткам на дату відступлення права вимоги - 28 703, 52 грн., заборгованість з пені - 26 788, 38 грн., нарахованих відсотків - 64 819, 95 грн. Однак, позивачем не було враховано, що станом на 14.05.2012, тобто на дату набуття позивачем права вимоги, строк повернення суми кредиту за Кредитним договором не настав, а платежі внесення яких було передбачено Графіком в період з 14.05.2012 по 05.01.2015, ще підлягали сплаті. Відповідно розрахунку боргу 3 % річних та інфляції з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ по клієнту [PERSON] , який здійснений за період з 21.04.2016 по 22.04.2019 визначена сума заборгованості з нарахування 3 % річних в розмірі 4 878, 00 грн., інфляційного збільшення 22456, 80 грн., та пені 19216, 85 грн. Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Судом було встановлено, що розрахунок заборгованості за договором кредиту та розрахунок боргу 3 % річних та інфляції з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ по рахунку, надані Позивачем не містять інформації про нарахування саме такої суми, її складових, даних про внесення відповідачем платежів та строку розрахунку заборгованості, а фактично є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків Позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог Позивача до Відповідача. Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та п. 2.1.1 Постанови НБУ «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України від 30.12.1998 № 566, оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Проте, Позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості Відповідача перед Позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку є правильними. Доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов`язком Позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір. Окрім того, подаючи позовну заяву, Позивач зазначає рівень заборгованості за кредитним договором станом на 22.04.2019 р., при цьому не вказуючи за який період часу дана заборгованість виникла. В розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи, взагалі, за період з 14.05.2012 р. по 22.04.2019 р. відсутній детальний розрахунок боргу. Як зазначено в правовій позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12 строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Таким чином судом встановлено, що відповідно до Додатку № 1 до кредитного договору №11281512000 від 04.01.2008 року, відповідач мала здійснювати щомісячні платежі, надаючи позивачеві кожного місяця кошти визначені графіком погашення кредиту упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Згідно цього ж Договору кінцева дата повернення коштів визначена не пізніше, ніж до 05.01.2015 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 05.01.2015 року відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Оскільки за умовами договору відповідач мала виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Відповідно до матеріалів справи неможливо встановити коли та в якому розмірі відповідачка сплачувала кошти за кредитним договором, графіком погашення кредиту визначено кінцевий термін останнього платежу до 05.01.2015 року. Позивач звернувся до суду з позовом 07.05.2019 року, тобто після спливу строку позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу. Згідно ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки матеріали справи не містять інформації щодо дати останнього платежу, здійсненого відповідачем на погашення заборгованості за кредитом, графіком погашення кредиту визначено кінцевий термін останнього платежу до 05.01.2015 року, а позивач звернувся до суду із зазначеним позовом лише в травні 2019 р., тобто через 4 роки з дня виникнення права пред`явлення вимоги про виконання зобов`язання, суд приходить до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у позовних вимогах в зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. Також суд не вбачає відшкодування витрат понесених позивачем на правову допомогу, оскільки відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог, а в разі відмови покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed