Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

07.04.2015 року позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким визначити частки в спільній сумісній власності на земельну ділянку площею 0, 0586 га, кадастровий номер [NUMBER] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS], яка належить [PERSON] (померла [INFO]), [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, серія [NUMBER] від 04 жовтня 2005 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на праві власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010550503057 згідно часток у праві власності на житловий будинок, а саме: - [PERSON] (померла [INFO]) - 34/100 частин; - [PERSON] - 66/100 частин; Визнати за ним право власності на 34/100 частин земельної ділянки площею 0, 0586 га, кадастровий номер [NUMBER], для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS], які належали [PERSON] (померла [INFO]) на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, серія [NUMBER] від 04 жовтня 2005 року в порядку спадкоємства за законом. Встановити порядок виконання цього рішення суду, відповідно до якого це рішення у разі набрання ним законної сили є підставою для реєстрації за ним Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції (65036, м. Одеса, вул. Старицького, 10-а) права власності на земельну ділянку, загальною площею 0, 0586 га, кадастровий номер [NUMBER], для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Свої вимоги мотивував тим, що після смерті матері, [PERSON], він звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О. для оформлення спадщини, що складається з 11/54 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та частини земельної ділянки за цією ж адресою. Однак, отримати свідоцтво про право власності на спадщину у вигляді земельної ділянки не виявилось можливим у зв'язку з тим, що в державному акті на право власності за земельну ділянку не визначено часток кожного із співвласників ділянки. Вказана обставина і стала підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечувала. Інші сторони по справі у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON], про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний запис за №9416, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серії [NUMBER]. Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно. За життя, а саме 24 грудня 1996 року, [PERSON] склала заповіт, згідно якого належні їй 11/54 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] заповіла сину [PERSON]. Зазначений правочин посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1-4540. Крім того, 27 серпня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О. було посвідчено заповіт, згідно якого [PERSON] належну їй квартиру під [ADDRESS] заповіла доньці [PERSON]. Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі ст. 1234 ЦК України використав своє право на заповіт і згідно ст. 1235 ЦК України призначила спадкоємцями свого майна доньку [PERSON] та сина [PERSON]. Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину. Згідно статті 1222, 1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. В установлений законом строк, а саме 29 вересня 2014 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] звернулись до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О. із заявами про прийняття спадщини за законом та за заповітом. У зв'язку з чим приватним нотаріусом було заведено спадкову справу 09/2014, копія якої була витребувана судом. 17 квітня 2015 року Приватним нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О. було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого [PERSON] успадкував 11/54 часток житлового будинку під [ADDRESS] та який, згідно із технічним паспортом в цілому складається з житлового будинку, зазначеного на плані під літерою «А», загальною площею 134, 4 кв.м., житловою площею - 79,2 кв.м., та господарчих будівель та споруд: гаражів - літ. «Б,Г», сараю - «Д» навісу - «Ж», огорожі - «№№ 1-5», вимощення - «І,ІІ», після смерті [PERSON]. Проте, у видачі свідоцтва про право власності за законом на частину земельної ділянки, загальна площа якої складає 0, 0586 га, яка розташована в м. Одесі по вулиці Дмитра Донського, 76 нотаріусом було відмовлено через невизначеність частки померлої у спільному майні, та роз'яснено спадкоємцям право на звернення до суду з позовом щодо оформлення прав власності на вказане майно. Судом під час судового засідання було встановлено, що рішенням Одеської міської ради №2145-ХХІV від 17.12.2003 року було передано безоплатно у спільну сумісну власність гр. гр. [PERSON], [PERSON] земельну ділянку площею 0,0586 га, за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель із земель житлової та громадської забудови міста раніше наданих у користування. На підставі вказаного рішення, 04 жовтня 2005 року [PERSON] було видано Державний акт № [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,0586 га, яка розташована за адресою [ADDRESS], для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яки було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010550503057, кадастровий номер [NUMBER]. У вищевказаному державному акті міститься відмітка про те, що [PERSON] є співвласником вищевказаної земельної ділянки, однак, частки співвласників визначені не були. Судом достовірно встановлено, що спадкоємцями першої черги майна померлої [PERSON] за законом являється її син - [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER], та донька - [PERSON], які не мають можливості отримати спадщину, так як в Державному акті на право власності на земельну ділянку, серія [NUMBER], відсутнє визначення часток кожного із співвласників, у зв'язку з чим у нотаріуса немає можливості видати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до п. 4 ст. 120 ЗУ України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Як роз'яснено у п. 21 постанови Пленуму Верхового Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав», якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарській будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Таким чином, хоча між позивачем та спадкодавцем документально не визначені частки у праві власності на земельну ділянку, згідно закону вони визначаються пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого Третьою одеською державною нотаріальною конторою 12.06.1981 року за реєстром № 1-4148 та зареєстрованого в Одеському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості в книзі № 9 доп. на сторінці 16 № 3903, належить 7/18 частин житлового будинку [ADDRESS] Спадкодавцеві [PERSON] , належало 11/54 частин вищевказаного будинку на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого Третьою одеською державною нотаріальною конторою 24.12.1996 року за реєстром № 1-4541 та зареєстрованого в Одеському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості в книзі № 9 доп. на сторінці № 16 за № 3903. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч. 2 ст. 370 ЦК України). У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦК України. Частки у праві власності на земельну ділянку складають: [PERSON] - 34/100 частин, [PERSON] - 66/100 частин. Нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні (п. 224 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» (пункт 23) передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суду не надано доказів, що свідчили б про існування іншої домовленості між співвласниками щодо розміру часток у спільному майні або рішення суду з цього приводу, ніж та, про яку заявлено в позовній заяві. Обставини щодо розміру часток у спільній сумісній власності, викладені позивачем в судовому засіданні, визнаються відповідачем в повному обсязі Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України.

Outcome: approved