Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

05.11.2014 р. [PERSON] та [PERSON] звернулися із позовом до Городоцької міської ради Львівської області, третя особа: філія «Городоцький райавтодор» ДП Львівський облавтодор» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позов мотивують тим, що добросовісно володіють квартирою [ADDRESS] більше 22 років. Квартира в Городоцькому РБТІ не була зареєстрована, в неї вони були заселені за усною домовленістю керівником філії «Городоцький райавтодор», вважають, що зараз квартира перебуває на балансі Городоцької міської ради. Просять визнати за ними право власності на вказану квартиру за набувальною давністю в рівних частках. За заявою позивача (а.с.73,78) співвідповідачем у справі залучено ПАТ «ДАК Автомобільні дороги України». В судовому засіданні позивачі та їх представник, позовні вимоги підтримали, покликаючись на мотиви викладені в позові, не заперечили факту, про те, що будівля в яку їм дозволили вселитися є відомчою, вселялися на підставі заяви, будь-яких інших дозвільних документів у них не було. Уточнили, що дозвіл на тимчасове проживання їм надавав [PERSON], колишній керівник філії «Городоцький райавтодор». На той час вони працювали у філії. Крім того, за весь час проживання оплачували комунальні послуги, проводили внутрішні ремонти квартири, на який витрачали власні кошти. Натепер вважають, що мають право визнати за собою право власності на квартиру за набувальною давністю, оскільки володіють нею правомірно, добросовісно, відкрито та безперервно. Городоцька міська рада Львівської області, в листі вказала, що спірна будівля не перебуває у комунальній власності, також міській раді не відомо, в кого у власності чи оренді земельна ділянка під будівлею, проте позовні вимоги визнає, не заперечує у задоволенні позову посилаючись на те, що позивачі постійно фактично проживали в [ADDRESS], просили розглядати справу у їх відсутності (а.с.9,36,70,71,135). Представники співвідповідача ПАТ Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та третьої особи Філії Городоцького райавтодору ДП «Львівський облавтодор» позов не визнали. Суду пояснили, що спірна будівля перебуває на балансі філії «Городоцький райавтодор» ДП «Львівський облавтодор», ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», будівля в них на праві господарського відання, входить в перелік майна, що передано до їх Статутного фонду, іменується як адміністративна будівля (кантора) виробничого, а не житлового призначення. Земельна ділянка під спірною будівлею виділена у власність філії «Городоцький райавтодор» в 1991 р. Не заперечили, що попереднім керівництвом було дозволено працівникам райавтодора тимчасово проживати в половині будівлі контори, тобто до часу будови чи отримання власного житла. Про те, що позивачі мають окреме житло свідчить їх реєстрація. Наразі, позивачі відмовляються звільнити приміщення будівлі, самовільно виготовили номер та надумано без дозволу власника та балансоутримувача, присвоїли крім номера будинку і номер квартири, які ніде не зареєстровані. У зв'язку з реорганізацією філії «Городоцький райавтодор» виникла необхідність передачі рухомого та нерухомого майна, основних засобів та всього майна, що входить до статутного фонду правонаступнику. Звернувшись до суду з позовом про виселення [PERSON], останні безпідставно звернулися до суду з вимогами про визнання за ними права власності на спірну будівлю. Просили врахувати практику Апеляційного суду Львівської області в ідентичній справі та відмовити в позові. Суд, заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, оглянувши в судовому засіданні оригінали документів представлених представниками сторін, встановив наступне. З матеріалів справи, а саме довідок виданих Гродоцькою міською радою (а.с.9,36,56,70-71), видно, що позивачі проживають [ADDRESS], понад 15 років, оплачували комунальні послуги, будинок не належить до комунальної власності Городоцької міської ради. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно прав власності чи інших обтяжень на спірний будинок в [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.54-55). [PERSON], працював у філії Городоцький райавтодор, та був звільнений 14.05.2013р. (а.с.88-94). Як видно із акту на будинку (одноповерховій конторі) розміщена табличка №29. (а.с.84). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що у вісімдесятих роках вона, як працівник райавтодора, також проживала у спірній будівлі з дозволу керівника, проте була умова, що при придбанні власного житла вона виселяється, бо він не був призначений для постійного проживання людей. Зауважила, що спірна будівля відносилася до контори філії райавтодора, придатною для житла не була тому вона з дозволу керівництва провела газ в приміщення, воду брали з котельні. В 1991 р. у вказану будівлю вселилися [PERSON]. Допитаний в якості свідка позивач [PERSON] суду пояснив, що на спірній будівлі міняв покрівлю, проте ствердив, що шифер для неї був виділений Городоцьким райавтодором, будь-яких документів щодо володіння і користування цією будівлею ні в нього ні в дружини не було, ордер на вселення не отримували. Проживання [PERSON] у спірній будівлі з 90 - х років підтвердив також свідок [PERSON] Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 344 цього Кодексу визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на таке майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За наведеного, необхідною умовою визнання права власності на нерухоме майно є факт добросовісного заволодіння чужим майном. Добросовісне заволодіння означає, що [PERSON] та [PERSON] не знали і не могли знати про те, що вони заволоділи чужим майном, тобто, що у них не було сумніву щодо правомірності набуття майна. Позивачі в суді ствердили, що вони в спірну будівлю вселилися з дозволу керівництва філії Городоцького райавтодору, якому тоді належала будівля і особисто від керівництва отримали ключі від половини будівлі по [ADDRESS], яка складається з двох кімнат. З інвентаризаційного опису основних засобів Філії «Городоцький райавтодор» (а.с.58), довідки ПАТ ДАК «Автомобільні дороги України» (а.с.76) вбачається, що спірна будівля по [ADDRESS], за своїм призначенням є адміністративним будинком (кантора) внесена засновником до статутного капіталу Компанії під час її створення в процесі корпоратизації, що не підлягає приватизації. З акту, складеного 15.12.2014 р. підписаного особисто позивачем [PERSON] (а.с.84) вбачається, що будинок під [ADDRESS], іменується як будинок (одноповерхова контора). В судовому засіданні було оглянуто оригінал Державного акту на право власності на землю по [ADDRESS] і він свідчить про те, що в 1991 році Філії «Городоцький райавтодор» за вказаною адресою виділено у власність земельну ділянку, на якій в т.ч. розташована також і спірна будівля. Позивачі стверджують, що користується спірним приміщенням за згодою власника, виникнення у них права володіння спірним майном характеризується двостороннім волевиявленням учасників цих правовідносин. За своїм характером та змістом набуття позивачем права володіння спірним майном визначається конкретною спрямованістю на правові наслідки. Виходячи з цього, характер обставин щодо набуття спірного майна позивачем, не відповідає диспозиції норми ст. 344 ЦК України, яка передбачає, що особа, яка претендує на власність за набувальною давністю, вважається такою, зокрема за умови, що вона «добросовісно заволоділа», тобто є володільцем чужого майна за відсутності будь-якого титулу. У випадку набуття позивачем спірного майна шляхом його передачі власником слід прирівнювати до титульного у формі володіння та користування, що виключає застосування до цих правовідносин положень норми ст. 344 ЦК України. Таким чином, давнісний володілець повинен довести факт добросовісності, відкритості, безперервності, тривалості свого володіння. Позивач, як незаконний володілець, протягом усього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, він отримав майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Проте, доказів на підтвердження зазначеного, позивачі не надали. Наявними в матеріалах справи доказами стверджується зворотнє. Як доведено в суді, та визнано сторонами, що третьою особою та співвідповідачем у даній справі до [PERSON], пред'явлено позов про виселення із спірної будівлі, що спонукало їх звернутися до суду з наведеним позовом. З ксерокопій паспортів (а.с.7,8) вбачається, що позивачі [PERSON] та [PERSON] значаться прописаними в [ADDRESS]. Документів наданих позивачами суду, які підтверджують їх факт тривалого проживання, (понад 10 років) у будівлі по [ADDRESS], не є достатніми доказами для визнання за ними права власності на цю будівлю або її частину. Не дає права на визнання права власності на будівлю і посилання позивачів на те, що за весь час проживання в спірній квартирі платили за комунальні послуги, уклали договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення (а.с.24), зробили в будівлі ремонти, оскільки між ними і відповідачами не було домовленості про те, що в такому випадку будівля або її частина по [ADDRESS] перейде у їх власність, такого позивачами не доведено і в суді таких доказів не добуто. Враховуючи наведене, позивачі можуть претендувати на відшкодування затрачених особисто коштів на капітальний ремонт проведений ними за час свого проживання.

Outcome: dismissed