Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

06.02.2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON], в якому просить розірвати шлюб, укладений між сторонами та зареєстрований 25.06.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі, актовий запис № 351, посилаючись на те, що від шлюбу у сторін народилося двоє дітей, однак, подружні стосунки припинені, спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на сімейні відносини, збереження сімї неможливо, у зв'язку із чим, позивачка змушена звернутися до суду із позовом. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання двох дітей : [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого законом для дитини відповідного віку, - з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття, стверджуючи, що відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги не надає, хоча є працездатним та має реальну можливість виплачувати аліменти. Після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище [PERSON], стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Позивач [PERSON] до судового засідання з'явилась, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, заяв та клопотань про відкладення слухання справи до суду не надходило. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який повідомлений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло заяви про причини неявки до судового засідання, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст. 280-282 ЦПК України, так як\~ надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] /до шлюбу «Нікітіна»/ [PERSON] 25.06.2004 року уклали шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі, актовий запис № 351, що вбачається із свідоцтва про шлюб серії І-ЖД № 060995 /а.с.6/. Судом встановлено, що від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], що вбачається із свідоцтва про народження від 08.09.2004 року серія 1-ЖД № 210380, батьками в якому вказані сторони по справі, та [PERSON], [INFO], що вбачається із свідоцтва про народження від 02.11.2010 року серія 1-ЖД № 248472, батьками в якому вказані сторони по справі /а.с.8,10/ Судом встановлено, що діти проживають разом з матірю. Шлюб у сторін носить формальний характер, подружні стосунки між ними не підтримуються з 2016 року, спільного господарства сторони не ведуть, спору щодо поділу спільного майна на теперішній час сторони не заявляють. Згідно з ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються.\~\~ За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання та право одного з них розірвати шлюб, не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах.\~\~ Крім того, розглянувши вимогу позову щодо розірвання шлюбу, та встановивши наявність в сторін спільних дітей, щодо захисту прав і інтересів яких у позові міститься вимога - про стягнення аліментів, суд дійшов висновку, що ця вимога підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Законодавством України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою (ч.1ст.141 СК України). Відповідно до ст.ст.180, 181ч.3, 183ч.1 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу батьків або в твердій грошовій сумі, при визначені розміру аліментів, суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення, частка заробітку (доходу) матері, батька, що стягується як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991р. та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, а ч.2 ст.182 Сімейного Кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, відповідно до вимог ст.180 Сімейного Кодексу України, відповідач, будучи батьком - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зобовязаний брати участь в їх вихованні та утриманні до досягнення ними повноліття. Тому, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини щомісячно, з подальшою індексацією аліментів з урахуванням індексу інфляції. При цьому суд зазначає, що такий розмір стягуваних аліментів є розумним та не суперечитиме чинному законодавству, інтересам позивача, відповідача та дітей. Крім того, суд розяснює сторонам, що відповідно до ч.1 ст.192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них. Згідно ч.1\~ст.191 СК України\~передбачено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову, тому стягнення аліментів слід рахувати з 06.02.2018 року. Відповідно до вимог ч.6 ст. 141 ЦПК України, на користь держави з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 гривень, оскільки саме у такому розмірі він був встановлений на момент подання вищевказаного позову до суду. Крім того, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на підставі ст.141ч.2 ЦПК України. На підставі ст.430 ЦПК України, суд у справі про стягнення аліментів має допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць, про що необхідно зазначити в резолютивній частині рішення.

Outcome: approved