Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

05 травня 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) про зняття арешту з об`єкту нерухомого майна. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 травня 2021 року цивільну справу № 753/8943/21 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 07 травня 2021 року. Ухвалою суду від 11 травня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання на 14 липня 2021 року. Ухвалою суду від 14 липня 2021 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, було залучено - [PERSON] . Підготовче засідання було відкладено на 17 серпня 2021 року на 16:30 год. 10 серпня 2021 року до канцелярії суду від представника позивача надійшло клопотання (вх. №55345) про розгляд справи за відсутності представника позивача. 16 серпня 2021 року до канцелярії суду надійшло клопотання від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - [PERSON] про розгляд справи за її відсутності, окрім того в клопотанні зазначено, що щодо задоволення позовних вимог остання не заперечує. Ухвалою суду від 17 серпня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 22 жовтня 2021 року. Судове засідання 22 жовтня 2021 року було відкладено на 26 листопада 2021 року за клопотанням третьої особи. У судове засідання 26 листопада 2021 року з`явився представник позивача та представник третьої особи та за клопотанням останньої розгляд справи було відкладено на 10 грудня 2021 року. У судовому засіданні 10 грудня 2021 року представник позивача підтримала свої позовні вимоги, просила суд їх задовольнити та скасувати арешт нерухомого майна - земельної ділянки, накладений відділом державної виконавчої служби Оболонського РУЮ у м. Києві. Представник третьої особи у судовому засіданні заперечила щодо заявлених вимог, вказала, що позов у справі пред`явлений до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Зазначила, що належним відповідачем у справі є [PERSON] , оскільки арешт на земельну ділянку накладався саме в рамках виконавчого провадження, відкритого щодо неї. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи обставини справи, а також з огляду на відсутність будь-яких заяв з боку відповідача у справі, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність нез`явившихся осіб. Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши надані сторонами докази, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником Ѕ частини земельної ділянки № [NUMBER] кадастровий номер 8000000000:96:110:0005 за адресою: [ADDRESS] (0, 0600 га, цілове призначення - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби), після померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19 квітня 2016 року (а.с 10). Власником іншої Ѕ частини вказаної земельної ділянки, відповідно до вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом, була [PERSON] . Згідно із відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 29 квітня 2021 року, відповідно до договору дарування від 28 жовтня 2016 року власником Ѕ частини земельної ділянки № [NUMBER] кадастровий номер 8000000000:96:110:0005 за адресою: [ADDRESS] стала [PERSON] (а.с. 13). Як вказала позивача, під час вирішення питання щодо відчуження належної їй частини земельної ділянки [ADDRESS] їй стало відомо про арешт вказаної земельної ділянки. Так, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідно до постанови ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києві від 24 жовтня 2012 року накладено арешт на все нерухоме майно боржника - [PERSON] . При цьому, як зазначає позивач арешт був накладений не на Ѕ частину земельної ділянки, власником якої є [PERSON] , а на всю земельну ділянку № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , тобто й на Ѕ її частину, власником якої є позивач. Відповідно до листа Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у відділі на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження № 34568454 з примусового виконання виконавчого листа Дарницького районного суду м. Києва від 22 червня 2012 року № 2-584/12 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» боргу. 25 листопада 2016 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується копію свідоцтва про шлюб від 25 листопада 2016 року, актовий запис № 597 та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 38). 25 травня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу. На разі виконавче провадження знищено, а тому надати більш детальну інформацію відділ не мав змоги (а.с. 12). Враховуючи викладені обставини, та з огляду на те, що накладений арешт на земельну ділянку перешкоджає позивачці вільно розпоряджатись її майном, що порушує її права власника, позивач просила суд скасувати арешт з усієї земельної ділянки № [NUMBER] кадастровий номер 8000000000:96:110:0005 за адресою: [ADDRESS] (0, 0600 га, цілове призначення - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби). Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом вказаних процесуальних норм, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернулася до суду з позовом до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), як до відповідача про скасування арешту нерухомого майна, [PERSON] є третьою особою у справі (боржник). За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно із частиною десятою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Законом України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 цього Закону). Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. При цьому для отримання судового захисту необхідно довести законність цих прав у суді. За таких обставин особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Як вбачається із правового висновку, зробленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 та у постанові від 5 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та її розгляду). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України). Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18). Отже, оскільки позов у справі пред`явлений до неналежного відповідача, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed