Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

05.01.2017 року позивач звернулась до суду з позовною заявою про визнання права спільної власності на будинковолодіння [ADDRESS], з визначенням частки позивача. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 10.08.2009 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу незавершеного будівництва жилого будинку [ADDRESS]. Відсоток готовності становив 47 %. Згідно заочного рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 07.04.2010 року вищевказаний договір було розірвано та визнано за [PERSON] право власності на незавершене будівництво житлового будинку. На момент розірвання договору позивач повністю завершила будівництво будинку і збудувала літню кухню, гараж, вбиральні, огорожі. Таким чином, позивач набула частку в праві власності на будинковолодіння. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали. Пояснили, що 10.08.2009 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу незавершеного будівництва житлового будинку [ADDRESS], за яким [PERSON] був продавцем, а [PERSON] покупцем зазначеного будинку. Відсоток готовності будинку становив 47 %. Кошти за придбане майно в сумі 41382 грн. було повністю сплачено відповідачу. Будівництво було завершено у 2009 році. Того ж року рішенням Новоград-Волинської міської ради [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,0600 га для обслуговування будинку та господарських будівель. У 2010 році, з метою уникнення звернення стягнення на будинок за позовними вимогами інших осіб до [PERSON], сторони домовились про розірвання договору купівлі-продажу в судовому порядку. Заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 07.04.2010 року вищевказаний договір було розірвано. Рішення суду [PERSON] не оскаржувала, оскільки між сторонами було досягнуто згоди про повторне відчуження будинку на користь [PERSON] у майбутньому. На теперішній час стосунки між позивачем та відповідачем погіршились і [PERSON] вимагає виселення [PERSON] з будинку разом з родиною. Будівництво домоволодіння завершено в 2009 році за рахунок коштів позивача, його готовність становить 100 %. Частка, яку в ньому становить незавершене будівництво, що було предметом договору купівлі-продажу від 10.08.2009 року, складає 19 %. Отже, решта 81 % є майном, яке створено позивачем за час володіння. Рішенням суду від 06.12.2016 року задоволено позов [PERSON] про виселення [PERSON] разом з членами родини зі спірного будинку без надання іншого житлового приміщення. До теперішнього часу зазначене рішення не виконано. За відсутності іншого нерухомого майна, позивач позбавляється єдиного житла. Таким чином, позивач не має можливості у позасудовому порядку захистити своє право власності на частку в спірному будинку. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував. Посилався на неправомірне володіння позивачем спірним будинком. Оскільки нерухоме майно не введено в експлуатацію, підстави для визначення часток в ньому відсутні. Домоволодіння розташоване на приватизованій земельній ділянці, яка належить [PERSON] Відповідно до ст. 376 ЦК України право власності на самовільно збудоване майно в судовому порядку може вимагати власник земельної ділянки. Крім того, посилався на те, що будівництво будинку здійснювалось позивачем за кошти відповідача, що підтверджується розписками. 10.04.2017 року представником відповідача подана заява про застосування строків позовної давності. Посилається на те, що про порушення своїх прав [PERSON] дізналась у 2010 році, отримавши рішення суду про розірвання договору купівлі-продажу незавершеного будівництва. В судовому засіданні допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які дали покази про те, що позивач [PERSON] за власні кошти в 2009 році завершила будівництво домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Для цього вона наймала будівельників та закупала будівельні матеріали. Будь-яке відношення до завершення будівництва відповідач [PERSON] не мав. Суд, вислухавши пояснення сторін та покази свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. 10.08.2009 року між сторонами було укладено договір, за яким [PERSON]. продав, а [PERSON] купила незавершене будівництво житлового будинку [ADDRESS]. Відсоток готовності становив 47 %. (а.с. 59-61). Відповідно до рішення Новоград-Волинської міської ради № 570 від 05.11.2009 р. [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,0600 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою [ADDRESS]. (а.с. 17) Згідно заочного рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 07.04.2010 року вищевказаний договір було розірвано та визнано право власності [PERSON] на незавершений будівництвом житловий будинок [ADDRESS]. Рішення набрало законної сили 25.08.2010 р. (55-58) Відповідно до технічного паспорту від 11.05.2016 року, вищевказане будинковолодіння складається з житлового будинку, прибудови, веранди, тераси, гаражу, літньої кухні, вбиральні, огорожі, колодязя, які побудовані у 2009 р. (а.с. 52-54) Відповідно до договору про реалізацію технічних умов від 04.09.2009 р., укладеного між [PERSON] та ПАТ «ЕК «Житомиробленерго», позивач є замовником робот зі створення технічної можливості щодо приєднання до електроустановки відповідної потужності електричної енергії за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 24-27) Згідно робочого проекту газопостачання житлового будинку [ADDRESS] від 2009 року, відбулось підключення до газопроводу та встановлення газового лічильника, на замовлення [PERSON] (а.с. 32-37) З акту виконаних робіт від 09.09.2009 року вбачається, що [PERSON] була замовником будівельних робіт (а.с. 38) Крім того, позивачем надано товарні чеки та накладні на оплату будівельних робіт за серпень - вересень 2009 року, квитанції по оплаті послуг газопостачання, електроенергії за адресою [ADDRESS], які оплачувала [PERSON] Згідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №70419805 від 13.10.2016 року власником земельної ділянки за вищезазначеною адресою є відповідач [PERSON] Цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. (а.с. 108) З наданого позивачем висновку експертного будівельно-технічного дослідження № Д-05/17 від 27.03.2017 року вбачається, що в момент укладання договору купівлі-продажу від 10.08.2009 р., відповідачем було придбано житловий будинок і огорожу (47 % готовності) за адресою: [ADDRESS]. На кінець 2009 р. до складу вищевказаного будинковолодіння входили такі споруди: житловий будинок, прибудова, веранда, тераса, гараж, літня кухня, убиральня, огорожа, колодязь. Відповідно до технічних паспортів, будівництво житлового будинку було завершено і він готовий до експлуатації. (а.с. 137-141) З висновку судової будівельно-технічної експертизи № Е-10/17 від 18.08.2017 р., яка було проведена на підставі ухвали суду від 07.06.2017 р., вбачається, що спірний житловий будинок і господарські будівлі відповідають вимогам законодавства в сфері будівництва. Частка, яку становить у наявному будинковолодінні, незавершене будівництво (готовністю 47%), що було збудоване на момент укладання вищевказаного договору купівлі-продажу, на теперішній час складає 19 %. (а.с. 179) Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до положень ст.ст.316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У статті 355 ЦК України визначено поняття та види спільної власності. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статті 356, 357 ЦК України визначають поняття права спільної часткової власності та розмір часток власників. Так, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації Згідно з ч.1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Статтею 375 ЦК України встановлено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. (ч. 1 ст. 376 ЦК України) Судом встановлено, що на момент завершення будівництва сторони не мали дозволу на проведення будівельних робіт, а право власності на земельну ділянку не було оформлене. Рішенням Новоград-Волинської міської ради № 570 від 05.11.2009 р. [PERSON], яка на той момент була власником незавершеного будівництва, надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,0600 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою [ADDRESS]. (а.с. 17) Після розірвання договору купівлі-продажу, на підставі свідоцтва від 14.06.2013 року [PERSON] набув право власності на присадибну земельну ділянку площею 0,0532 га за тією ж адресою (а.с. 107) З матеріалів справи вбачається, що у 2009 році, в період дії договору купівлі-продажу від 10.08.2009 року, [PERSON] була замовником робіт з будівництва спірного будинку. Вся технічна документація підписана нею особисто. Згідно ч. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. (ч. 4 ст. 376 ЦК України) Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2012 року № 6 Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України роз'яснено, що у випадках, коли позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно пред'явлено до власника (користувача) земельної ділянки, який заперечує проти визнання права власності на це майно за особою, що його збудувала, власник (користувач) має право відповідно до вимог статті 123 ЦПК пред'явити зустрічний позов про знесення нерухомого майна. У даній справі відповідачем [PERSON] зустрічний позов не пред'явлено. Згідно ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Оскільки [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10.08.2009 року правомірно набула право власності на незавершене будівництво жилого будинку готовністю 47 %, за умови дотримання процедури, вона мала право на продовження будівництва. За відсутності дозволу на проведення будівельних робіт, згідно ст. 376 ЦК України спірний будинок є самочинно збудованим майном. Разом з тим, після завершення будівництва у жовтні 2009 року до набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору купівлі-продажу (25.08.2010 року) [PERSON] мала право на звернення до суду з вимогою про визнання за нею права власності на новостворений об'єкт нерухомого майна. Після розірвання договору купівлі-продажу сторони повернулись у стан, який існував до укладання договору, а саме - відновлено право власності [PERSON] на незавершене будівництво, готовністю 47%, що існувало до початку будівельних робіт, проведених позивачем у 2009 році. Під час дії договору купівлі-продажу були відсутні підстави для отримання згоди [PERSON] на проведення будівельних робіт, оскільки він не був власником земельної ділянки. На момент відновлення права власності продавця за рішенням суду будівельні роботи вже були завершені, що підтверджується технічною документацією та висновком експерта. Разом з тим, [PERSON] після розірвання договору купівлі-продажу позбавлена правових підстав для звернення до органів державного архітектурно-будівельного контролю з декларацією про готовність об'єкта до експлуатації. Таке право має відповідач, але наданими доказами підтверджується факт належності йому лише частини збудованого майна. Крім того, висновком експерта підтверджується, що частина будинку, яка під час реєстрації права власності [PERSON] визначалась як незавершене будівництво готовністю 47%, у новоствореному домоволодінні, що складається з будинку та господарських споруд, становить лише 19%. Таким чином, правові підстави для визнання і реєстрації за відповідачем права власності на все домоволодіння відсутні. Оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що спірне домоволодіння як завершений будівництвом об'єкт нерухомості створене в результаті діяльності позивача. Надані відповідачем копії розписок, складених від імені позивача про отримання коштів, суд до уваги не бере, оскільки вони не містять будь-яких зобов'язань з боку [PERSON], складені некоректно, без дат. За наявності правовідносин позики, [PERSON] може вимагати лише повернення позичених котів, а не майна, що могло бути створено позичальником за їх рахунок. Судом встановлено, що спірне домоволодіння збудовано у 2009 році позивачем. При цьому було використано незавершене будівництво, яке до укладення договору купівлі-продажу та на теперішній час належить відповідачу. Підставою для розірвання договору було невиконання покупцем зобов'язань щодо розрахунку за придбане майно. Враховуючи особисті відносини, що склались між [PERSON] і [PERSON], останньому було достеменно відомо, що на момент звернення до суду з позовом про розірвання договору купівлі-продажу, предмет договору істотно змінився. Не зважаючи на це, він обрав для захисту своїх прав такий спосіб, як позов з вимогою про розірвання договору та відновлення права власності на незавершене будівництво. Під час розгляду справи він не повідомив суд про істотну зміну цього об'єкту. Іншим способом захисту прав продавця в даному випадку могло бути стягнення з покупця частини коштів, яку не сплачено своєчасно. Встановлена експертизою вартість будівельних робіт, здійснених [PERSON], значно перевищує розмір заборгованості за договором купівлі-продажу, що встановлена рішенням суду. Внаслідок розірвання договору відповідач фактично набув майно, яке створене покупцем. Такі дії суд розцінює як недобросовісну реалізацію цивільних прав і зловживання правом, що заборонено частиною 3 статті 13 ЦК України та є порушенням ч. 3 ст. 27 ЦПК України. За результатом експертного дослідження встановлено відповідність нерухомого майна державним будівельним нормам та готовність до експлуатації. Цільове призначення земельної ділянки під домоволодінням відповідає збудованому об'єкту. За таких обставин, суд, визнає вимоги [PERSON] обґрунтованими, та вважає за можливе визнати право спільної часткової власності позивача і відповідача на будинковолодіння за адресою: [ADDRESS]. На підставі висновку будівельно-технічної експертизи суд визначає частку позивача в спільній власності у розмірі 81/100. Власником решти 19/100 є відповідач [PERSON] Разом з тим, визначення його частки виходить за межі позовних вимог. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сторона відповідача посилається на те, що початок перебігу позовної давності у даній справі пов'язаний з рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 07.04.2010 року про розірвання договору купівлі продажу. Разом з тим, є некоректним само твердження про порушення прав позивача рішенням суду, оскільки воно було спрямовано на захист прав продавця і ґрунтується на встановлених судом та не спростованих відповідачем (покупцем) фактах. Оскільки право спільної власності не існувало на момент укладання договору купівлі-продажу, та не було встановлено на момент його розірвання, будь-яке порушення прав [PERSON] як власника на той час не відбулось. Обмеження прав позивача на володіння та використання майна сталось лише в 2016 році, внаслідок ухвалення рішення суду від 06.12.2016 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. Таким чином, на момент розгляду даної справи, строк позовної давності не сплинув. На підставі наведеного, суд визнає необґрунтованою заяву представника відповідача про застосування позовної давності. При подачі позовної заяви до суду, позивачу було надано відстрочку зі сплати судового збору, тому у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, дані витрати підлягають стягненню з відповідача, оскільки позов задоволено повністю. Розмір судового збору суд визначає в сумі 3871 грн. 71 коп., виходячи з встановленої експертом вартості домоволодіння та частки позивача, що була предметом спору. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи у розмірі 5600 грн.

Outcome: approved