Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

05.09.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком № 23 по вул. Дружби в с. Лиса Гора, Первомайського р-ну, Миколаївської області. В судове засідання позивач не зявилася, надала суду заяву з проханням слухати справу у її відсутність, позов підтримала, просила його задовольнити. Позовні вимоги мотивувала тим, що вона на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12.08.2016 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори, є власником житлового будинку № 23 по вул. Дружби (до перейменування Пролетарська) в с. Лиса Гора Первомайського району Миколаївської області. За даними Лисогірської сільської ради Первомайського району за цією адресою зареєстрований [PERSON], [INFO], який є сторонньою особою позивачу. [PERSON] не проживає в даному будинку з 2003 року, про що свідчить довідка сільської ради від 23.08.2018 року, що також можуть підтвердити свідки в судовому засіданні. Відповідач в добровільному порядку знятися з реєстрації за адресою належного позивачу будинку не бажає, хоча не проживає в ньому, його особистих речей в ньому не має, будь-яких майнових прав на будинок також не має. [PERSON] не приймав та не приймає участі в утриманні будинку, сплаті комунальних послуг. Ці обставини є суттєвими для позивача як для власника житлового будинку, оскільки наявність зареєстрованих осіб, які фактично не проживають з ним, має значення для підготовки документів на отримання субсидії. Позивач, як власник будинку, відповідно до ст. 317 ЦК України, має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Також, відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно і належним чином, у відповідності до ст. 130 ЦПК України. Заперечень на позов не надав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що власником житлового будинку № 23, що знаходиться по вул. Дружби в с. Лиса Гора, Первомайського р-ну, Миколаївської області, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12.08.2016 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори, є [PERSON]. Згідно довідки № 1948 від 23.08.2018, наданої Лисогірською сільською радою, [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з 2003 року. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Разом з цим згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст. 107 ЖК України та розяснень викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12.04.1985 року, наймач або член його сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від предявлення позову про це. Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Вимогами ст. 71 ЖК України встановлено 6-ти місячний строк збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його родини, а також вичерпаний перелік випадків за якими за особою, що тимчасово відсутня, зберігається житлове приміщення понад шести місяців. Згідно до ст. 72 ЖК України визнання особи, яка втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності особи більш встановлених строків здійснюється в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідач з 2003 року не проживає в спірному житловому будинку, тобто понад рік, підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування спірним житловим будинком, передбачених ст. 71 ЖК України немає, його особистих речей в житловому приміщенні немає, що свідчить про втрату ним інтересу до спірного житлового будинку як до свого постійного місця проживання, тому відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування спірним житловим будинком, тому є підстави для задоволення позову.

Outcome: approved