Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

05 липня 2021 року [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з заявою про оголошення особи померлою. В обґрунтування заявлених вимог заявник посилалась на те, що вона є опікуном своєї неповнолітньої онуки [PERSON] , яка народилась [INFO] . [PERSON] був давнім знайомим заявника та мешкав за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Дітей та інших родичів у [PERSON] не було, тому заявник була для нього не сторонньою людиною. [PERSON] склав заповіт, посвідчений 02 квітня 2013 року, на ім`я онуки заявника [PERSON] , якій заповів усе своє майно. [PERSON] страждав захворюванням легенів та останні роки зловживав спиртними напоями. Востаннє заявник бачила [PERSON] в кінці грудня 2017 року. Заявник звернулась до Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про зникнення [PERSON] . Заявник вважає, що [PERSON] немає в живих, оскільки він страждав від алкоголізму, був схильний до періодичних зникнень з дому та страждав серйозною хворобою. Заявнику необхідно оголосити [PERSON] померлим з метою оформлення спадкових прав на належну [PERSON] квартиру. Заявник просила суд оголосити, що [PERSON] , [INFO] , є померлою особою. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. У судовому засіданні представник заявника [PERSON] адвокат Томський О.Ф. заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Чечелівського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] ) на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 09 серпня 2011 року Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-2439 (а.с. 18-19). [PERSON] , [INFO] , склав заповіт, посвідчений 02 квітня 2013 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. за реєстровим № 4-500, в якому все своє майно заповів [PERSON] , [INFO] (а.с. 16, 17). [PERSON] є опікуном [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради від 29 серпня 2011 року № 570 (а.с. 12-14). Згідно довідки ВП № 6 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 01 листопада 2021 року, [PERSON] , [INFO] , який мешкав за адресою: [ADDRESS] , з 05 січня 2018 року перебуває у розшуку як безвісті-зниклий та його місцезнаходження не відоме до теперішнього часу, дана подія зареєстрована до ЖЄО Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області № 291 від 05 січня 2018 року (а.с. 35). Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Указана норма містить декілька окремих випадків, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина. Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті. Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Як зазначила заявник визнання [PERSON] померлим потрібно для оформлення спадщини. Оголошення громадянина померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася у правовідносинах за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме. Рішення про оголошення фізичної особи померлою може бути прийняте судом за наявності таких підстав: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона зникла безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців; 3) неможливість одержання відомостей про місце перебування особи, незважаючи на вжиті заходи. Особливістю цієї категорії справ, є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи. Сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у місці її постійного проживання не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою. Суд повинен мати достатні належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина. При цьому на наявність права, а не обов`язку суду оголосити фізичну особу померлою за умови відсутності у місці її постійного проживання відомостей про місце її перебування протягом трьох років прямо вказує зміст частини першої статті 46 ЦК України. При розгляді справ вказаної категорії судам слід, крім іншого, з`ясовувати, чи може бути відсутність особи умисною. Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 226/3053/18 (провадження № 61-11048св19). Відсутність безумовних доказів або суперечність у доказах на підтвердження обставин, що надаються заявником та/або заінтересованими особами, унеможливлює оголошення особи померлою. Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 461/424/15-ц (провадження № 61-35636св18). Звертаючись до суду із заявою, [PERSON] констатує факт відсутності будь-якого зв`язку з [PERSON] та відомостей про місце його знаходження, як одну з передумов для звернення до суду з відповідною заявою. Разом з тим, заявником не надано належних та допустимих доказів відсутності [PERSON] в місці його постійного проживання. Акт про не проживання особи від 05 листопада 2021 року (а.с. 34), наданий заявником, не засвідчений у встановленому законом порядку, тому не може бути прийнятий суд як належний доказ. Належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо було б зробити вірогідне припущення про смерть [PERSON] у матеріалах справи відсутні. Суд, враховуючи відсутність доказів на підтвердження обставин, які б давали достатні підстави для задоволення вимог про оголошення [PERSON] померлим, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви [PERSON] про оголошення [PERSON] померлою особою. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed