Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

06 липня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] із позовною заявою до Державного науково-дослідного інституту «УКРЕНЕРГОМЕРЕЖ ПРОЕКТ» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди, відповідно до якої просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 26\~210, 82 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення у розмірі 16\~993, 17 грн, а також моральну шкоду у розмірі 5\~000, 00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він працював у Державному науково-дослідного інституті «УКРЕНЕРГОМЕРЕЖ ПРОЕКТ» з 02 жовтня 2003 року на посаді електрослюсаря 6 розряду. 01 листопада 2011 року позивача було переведено на посаду електрослюсаря чергового та по ремонту обладнання 6 розряду. Наказом № 46-к від 27 березня 2018 року позивача було звільнено з 30.03.2018 р. за власним бажанням у звязку з досягненням пенсійного віку згідно ст. 38 КЗпП України. В останній час роботи позивача в установі відповідача заробітна плата сплачувалась нерегулярно. Так, на момент звільнення позивача утворилась заборгованість, яка відповідно до довідки головного бухгалтера складає 26 210,82 грн. На теперішній час повний розрахунок з позивачем проведено не було, у звязку з чим він просить суд стягнути також з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на день звернення до суду з позовною заявою. Окрім того, позивач зазначає, що діями відповідача йому було завдано моральні страждання у звязку з тим, що після звільнення він залишився без коштів для існування, не міг у необхідній кількості придбати ліки та нормально харчуватися. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду із вказаною позовною заявою. 27 серпня 2018 року від представника відповідача по справі надійшли до суду заперечення на позовну заяву, відповідно до яких він просить відмовити позивачу в частині стягнення моральної шкоди повністю, оскільки позивач без поважних причин не подав докази необхідні для вирішення спору та пропустив процесуальний строк для предявлення вимоги щодо стягнення моральної шкоди. 12 вересня 2018 року від позивача по справі надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого він зазначає, що ним були надані до суду медичні документи, що свідчать про наявність у нього хронічних хвороб, для підтримки нормального життя йому необхідно правильно харчуватися та купувати ліки. Через наявність заборгованості по заробітній платі він був позбавлений можливості купувати ліки та нормально харчуватися, що завдало йому значних моральних страждань. Окрім того позивач посилається на те, що сам по собі факт затримки виплати заробітної плати є тривалим правопорушенням, так і моральні страждання, повязані з цим є тривалими, а тому ним не було пропущено строк для предявлення вказаних вимог. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі Ордеру серії ХВ № 000081 від 05.06.2018 року, в судовому засіданні заявлений позов підтримала в повному обсязі просила суд його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так в судовому засіданні було встановлено, що з 02 жовтня 2003 року позивач працював у Державному науково-дослідного інституті «УКРЕНЕРГОМЕРЕЖ ПРОЕКТ» на посаді електрослюсаря 6 розряду. 01 листопада 2011 року позивача було переведено на посаду електрослюсаря чергового та по ремонту обладнання 6 розряду, що підтверджується копією трудової книжки. (а.с. 8-9) 30 березня 2018 року [PERSON] було звільнено з займаної ним посади на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією Наказу № 46-к від 30.03.2018 року. (а.с. 10) Представник позивача, в судовому засіданні пояснила, що кінцевий розрахунок з позивачем у день звільнення проведено не було. Відповідно до Довідки № 14 від 24.04.2018 року, складеної Головним бухгалтером Державного науково-дослідного інституту «УКРЕНЕРГОМЕРЕЖ ПРОЕКТ» - [PERSON], розмір заборгованості із заробітної плати [PERSON] становить 26\~210, 82 грн. (а.с. 11) Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Стаття 116 КЗпП України зазначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Враховуючи те, що в судовому засіданні було встановлено, та що не заперечувалось сторонами у справі, що у день звільнення з відповідачем не було проведено кінцевого розрахунку та не була виплачена належна йому заробітна плата, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню в повному обсязі, та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата у розмірі 26\~210, 82 грн. Відповідно до п. 2, ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин, рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13) Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14) Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як розяснено в правовому висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64 цс 13 від 03.2013року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Абз.2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок) передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Абз.3 п.8 Порядку встановлено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяця згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Як вбачається з Довідки № 14 від 24.04.2018 року, складеної Головним бухгалтером Державного науково-дослідного інституту «УКРЕНЕРГОМЕРЕЖ ПРОЕКТ» - [PERSON], середній заробіток [PERSON], за період з вересня 2017 року по березень 2018 року становить 5\~481, 67 грн. Представник позивача, в судовому засіданні просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на день звернення позивача до суду. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакще як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], щодо стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку за квітень 2018 року 5\~481, 67 грн., травень 2018 року 5\~481, 67 грн. , червень 2018 року - 5\~481, 67 грн. та 2 дні липня 2018 - 548, 16 року у розмірі 16\~993, 17 грн. є такими, що ґрунтуються за Законі, а тому підлягають задоволенню. В абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. За правилами передбаченими ст. ст. 16, 23 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї, у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, приниженні честі, гідності та ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З матеріалів справи вбачається, що позивач хворіє на хронічні хвороби, перебуває на обліку у невропатолога, потребує постійного лікування, що підтверджується відповідними довідками та амбулаторною карткою хворого. (а.с. 12, 13, 14, 15-16) Позивач неодноразово звертався до відповідача та до Головного управління держпраці у Харківській області з вимогою про виплату належної йому заробітної плати, оскільки він не має змоги прожити на одну пенсію, йому не вистачає коштів на купівлю ліків та продуктів харчування. (а.с. 17, 18, 19) Однак, до теперішнього часу заборгованість так йому виплачена і не була, що призвело до порушення його нормального життя. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 7 6 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуюче, все вищевикладене, а також характер моральних страждань, які поніс позивач, суд оцінює розмір моральної шкоди завданої йому у розмірі 3\~000, 00 грн. У звязку з тим, що справа доведена до суду з вини відповідача, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з нього на користь держави судові витрати у вигляді судового збору. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial