Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

05.07.2017 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.11.2016 року помер його батько [PERSON], у звязку з чим відкрилася спадщина на належне останньому майно, в тому числі, на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований в с. Вознесенка по вулиці Панаса Курбета, 87. Він є спадкоємцем за заповітом і прийняв спадщину шляхом подачі відповідної заяви до органів нотаріату. Однак нотаріус не може видати свідоцтва про право на спадщину на вказаний будинок, через відсутність правовстановлюючого документу.Просив визнати за ним право власності на будинок з господарськими спорудами. Позивач позовні вимоги підтримав, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив суд письмовою заявою. Представник відповідача [PERSON] сільської ради надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсягу, просив справу розглянути без його участі. Приймаючи до уваги, що сторони в судове засідання не явилися, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до положень\~ ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши представлені докази та давши їм оцінку, суд\~ приходить до наступних висновків. Як вбачається з довідки [PERSON] сільської ради Буринського району Сумської області № 237 від 25.09.2017 року за підписом сільського голови [PERSON], рішенням сесії сільської ради від 14 та 17 квітня 1993 року, [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,56 га; 0.48 га - для ведення господарства, 0.008 га.- для забудови. У 1982 році на зазначеній земельній ділянці [PERSON] був побудував житловий будинок з господарськими спорудами та йому було присвоєно адресу: Сумська область, Буринський район, с. Вознесенка, вулиця Панаса Курбета, 87, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок ( а.с.14-16). При цьому в 1982 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26.08.1948 року), який втратив чинність відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 22.02.1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від\~\~26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26.08.1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.\~ Згідно зі статтею 1 Указу від 26.08.1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом.\~ Пункт 2 Постанови від 26.08.1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.\~\~\~ Таким чином, відповідно до зазначених нормативних актів, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок на той час був сам факт збудування або купівлі ним будинку з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.\~ 06.02.2008 року КП «Буринське бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на вищевказаний житловий будинок з господарськими спорудами, згідно якого вбачається, що за адресою: Сумська область, Буринський район, с. Вознесенка, вулиця Панаса Курбета, 87 розташовані житловий будинок «А-1» з верандою «а», літня кухня «Б», з верандою до літньої кухні «б», сарай «В», сарай «Г», сарай «Д», огорожа N (а.с.14-16). Згідно звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж, виконаного Путивльським бюро технічної інвентаризації та проектування, (сертифікат серії АЕ№ 001568 від 08.02.2013 року) вбачається, що спірний житловий будинок збудований відповідно до державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів. Тобто [PERSON], побудувавши у 1982 році житловий будинок на належно відведеній земельній ділянці, за відповідними технічними і санітарними нормами, набув статусу власника житлового будинку та, згідно зі ст.86 ЦК Української РСР 1963 року, набув право, в межах, установлених законом, володіння, користування та розпорядження цим майном,однак за свого життя не оформив належним чином право власності на нього. 22.10.2009 року [PERSON] склав заповіт на користь [PERSON], який був посвідчений секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Буринського району Сумської області та зареєстрований в реєстрі за №22 ( а.с.10) 06.11. 2016 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-БП № 2729890 від 08.11.2016 року (а.с. 9). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до якої ввійшов, в тому числі вищевказаний будинок. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, [PERSON], як єдиний спадкоємець померлого [PERSON], звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але свідоцтво про право на спадщину на вказаний будинок не отримав через відсутність правовстановлюючих документів, що вбачається з листа № 430/01-16 від 22.06.2017 року приватного нотаріуса [PERSON] (а.с. 19,32-45). Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (1950 р.) кожен має право на повагу до його приватного, сімейного життя та до житла. Таким чином з огляду на зміст зазначених норм матеріального права та їх аналізу, враховуючи, що позивач прийняв спадщину, але не може скористатись в повному обсязі своїм правом власності на спадкове майно шляхом нотаріального оформлення спадщини, суд приходить до висновку про обґрунтованість його вимог щодо спірного будинку та задовольняє позов.

Outcome: approved