Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

05 лютого 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.3-5). Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: Донецька область, Лиманський район, с. Нове, вул. Підлісна, буд. 7. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи у разі неявки в судове засідання відповідача, про що суду надав відповідну заяву(а.с.22). Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи (а.с.25), в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі та відзиву на позовну заяву суду не надав. Ухвалою суду від 18 квітня 2019 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи. На підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1\~статті 13 ЦПК України\~встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку від 17 жовтня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Донецька область, Лиманський (колишній Краснолиманський) район, с. Нове, вул. Підлісна, буд. 7 (а.с. 9). Згідно довідки № 193 від 31 січня 2019 року, виданої Рідкодубівським старостинським округом Виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області, у зазначеному будинку окрім позивача [PERSON] також зареєстровані його мати [PERSON] (свідоцтво про народження серії ІІІ-НО № 315057 від 15.01.1977 року), а також відповідач [PERSON] (а.с. 13 ). Відповідач [PERSON] за вказаною адресою з 2012 року не мешкає, не користується житлом, не зберігає в приміщенні належне йому майно (а.с. 13). Він фактично змінив місце мешкання, однак дотепер не припинив попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України. Позивач здійснює виконання обовязків щодо утримання зазначеного будинку в належному стані, виконує інші обовязки, повязані з використанням нерухомості. Відповідно до ст. 8 [PERSON] України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Ст. 41 [PERSON] України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, з 17 жовтня 2002 року у позивача виникло право власності на будинок № 7 по вул. Підлісна в с. Нове, Лиманський район, Донецька область, на підставі довору дарування житлового будинку,\~ що є чинним і сторонами не оспорюється. Відповідач протягом тривалого часу користувався вказаним житловим приміщенням, але з 2012 року відсутній за адресою реєстрації. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. З огляду на це, суд вважає вимоги позивача стосовно визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог.

Outcome: approved