Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

05 травня 2015 року громадянка [PERSON] звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою про визнання права власності на будівельні матеріали, які були використані спадкодавцем в процесі самочинного будівництва прибудов. Позовна заява була вмотивована тим, що після смерті 18.03.2010р. сестри позивачки [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 2/10 з 2/5 частин будинку F18, який розташований по вул. Фрунзем. Білгород-Дністровський Одеської області та на які,19.06.2012 р. державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної їй було видано свідоцтво на право спадкування за законом. Вказані 2/10 частин цього будинку [PERSON] отримала в порядку спадкування після смерті 01.01.1991 р. її чоловіка [PERSON]. На інші 2/10 з 2/5 частин вказаного будинку свідоцтво про право на спадщину отримав відповідач по справі [PERSON], який був спадкоємцем свого батька [PERSON], який помер. Свідоцтво про право на спадщину було видано нотаріусом на приміщення у житловому будинку під літ. FАF, а саме на кухню F2-1 площею 5, 4 кв.м.; житлову кімнату F2-2 площею 11,1 кв.м.; житлову кімнату F2-3 площею 16, 5 кв.м., всього на приміщення загальною площею 33, 0 кв.м. Так як, прибудова під літ. Fа1F, розміром 6,0x4,0 м; прибудова під літ. Fа5F, розміром 1,53x2,42 м; та гараж під літ FДF, розміром 5,52x3,40 м. по вказаній адресі були самовільно побудовані [PERSON], то на ці господарські будівлі свідоцтво про право на спадщину нотаріусом не нікому із його спадкоємців видавалося. Оскільки, сторони у справі є власниками будівельних матеріалів, які були використані спадкодавцем при самочинному будівництві прибудов, то відповідно до приписів ч.3 ст.331 ЦК України розпорядження цими будівельними матеріалами повинно відбуватися спільно позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] Так як сторони не можуть дійти до порозуміння як розпоряджатися будівельними матеріалами, то позивачка була змушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності на будівельні матеріали. В процесі розгляду справи, після проведення судової будівельно-технічної експертизи позивачка свої позовні вимоги уточнила та просила суд: визнати за нею та відповідачем [PERSON] в рівних частинах право власності на будівельні матеріали, які були використані спадкодавцем при будівництві прибудови Fа1F та «а5»; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за 1/2 частку будівельних матеріалів, які були використані спадкодавцем при будівництві вказаних прибудов в у розмірі 48068,50 гривень; припинити її право власності на частину будівельних матеріалів, які були використані спадкодавцем при будівництві вказаних прибудов після отримання з боку [PERSON] грошової компенсації та стягнути з відповідача на її користь витрати за проведення будівельно-технічної експертизи у розмірі 4040 гривень. Справа неодноразово розглядалася у різних судових інстанціях. 31.05.2018 року справа була передана з Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області до Овідіопольського районного суду Одеської області. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник у судовому засіданні з позовні вимоги не визнали та просили суд у їх задоволенні відмовити, оскільки відповідач не є власником будівельних матеріалів, не зважаючи на це він за ці матеріали сплатив позивачці гроші після розгляду справи про поділ між ними спадкового майна. Крім того, відповідачем було подано до суду заяву про застосування до правовідносин, які винили між сторонами позовну давність. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає у повному обсязі, з наступних підстав. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, яка розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цивільно-процесуальним кодексом випадках. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами по справі, 01.01.1991 року помер [PERSON] - батько [PERSON] та чоловік [PERSON]. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] був укладений 31.10.1987 року у Б-Дністровському міськвідділі записів актів громадянського стану. Після його смерті залишилося майно у вигляді 2/5 частин будинку розташованого за адресою: Одеська область, м.Білгород-Дністровський вул.СловFянська (колишня вул. Фрунзе) під номером 18, який складався з власне житлового будинку під літ. FАF, у якому знаходилися приміщення кухні F2-1 площею 5, 4 кв.м.; житлової кімнати F2-2 площею 11,1 кв.м.; житлової кімнат F2-3 площею 16, 5 кв.м. Саме на ці 2/5 частин цього будинку та саме з цими приміщеннями державним нотаріусом 31.10.1991 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON], а 15.06.2010 р. [PERSON], як спадкоємцям першої черги за законом по 2/10 частин кожному і саме на це майно обидва спадкоємця набули право власності. На інші господарські будівлі, а саме на прибудову під літ. Fа1F, розміром 6,0x4,0 м; прибудову під літ. Fа5F, розміром 1,53x2,42 м; та гараж літ FДF розміром 5,52x3,40 м. свідоцтво про право на спадщину нотаріусом не видавалися, так як були визнано, що ці прибудови були самовільно побудовані [PERSON] За приписами ч.3 ст.331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Таким чином, суд має вирішувати питання лише про визнання права власності на будівельні матеріали, які були використані при самочинному будівництві господарських будівель, а не на самі господарські будівлі. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 11.08.2015 р. по цієї справі за [PERSON] та [PERSON] було визнане право власності на будівельні матеріали, які були використані при будівництві прибудов «а1» та «а5». Апеляційний суд Одеської області своїм рішенням від 05.11.2015 р. скасував рішення суду І-оі інстанції, а справа була направлена на новий розгляд до місцевого суду. На це рішення Апеляційного суду Одеської області [PERSON] подала касаційну скаргу у задоволенні якої Ухвалою колегії суддів ВССУ від 18.05.2016р. було відмовлено. Одночасно колегією суддів ВССУ було вказано, що суду першої інстанції необхідно встановити, які саме матеріали були використані спадкодавцем при будівництві спірних прибудов, яка їх вартість та ким саме вони придбавались і встановлення цих обставин має визначальне значення для вирішення спору. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем по справі [PERSON] суду були надані копії - Рішення Білгород-Дністровського міського народного суду від 21.02.1979 р.; накладної F151 від 31.05.1983 р.; квитанції до приходного касового ордеру F579 від 31.05.1983 р.; накладної F214 від 03.03.1983 р.; квитанції до приходного касового ордеру F000559 від 03.03.1983 р.; вимоги без номеру від 23.05.1983 р.; квитанції до приходного касового ордеру F496 від 24.05.1983 р.; дублікату чека F004284 від 01.06.1983 р.; копія фактури F339 від 10.04.1979 р.; квитанції до приходного касового ордеру F154 від 10.04.1979 р. Суд, незважаючи на заперечення представника позивача, залучив та дослідив зазначені докази, оскільки необхідність у їх дослідженні встановлена Ухвалою колегії суддів ВССУ від 18.05.2016 р. по цій справі. З наданих відповідачем доказів вбачається, що будівельні матеріали були придбані особисто [PERSON] до реєстрації у 1987 р. шлюбу з [PERSON] У той же час, позивачем суду не надано жодного доказу, що будь які будівельні матеріали були придбані [PERSON] або з використанням коштів [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.24 КпШС України (приписи якої аналогічні пп.1 п.1 ст.57 СК України), яка діяла на час смерті 01.01.1991 р. [PERSON], майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. За таких обставин суд доходить до висновку, що матеріали, які були використані померлим 01.01.1991 р. [PERSON] при самочинному будівництві прибудов «а1» та «а5» були придбані наприкінці 70-х початку 80-х років минулого століття особисто [PERSON] без участі [PERSON] і ці матеріали були його особистою власністю. Отже, з огляду на те, що нотаріусом не було видано свідоцтво про право власності на прибудови «а1» та «а5», то для отримання у власність будівельних матеріалів [PERSON] повинна була звернутися до суду з вимогою про визнання на них права власності. З дня смерті 01.01.1991 р. свого чоловіка [PERSON] і по день своєї смерті [PERSON] на протязі 19 років ніяких дій спрямованих на отримання будівельних матеріалів у власність не здійснювала, а тому станом на 18.03.2010 р. (день смерті [PERSON]В.) у її власності знаходилося лише те майно, що було зазначено виданому їй нотаріусом свідоцтві про право на спадщину. Відповідно до ст.1216 ЦК України під спадкуванням розуміється перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Таким чином, набуття спадкоємцем права власності на майно в порядку спадкування є похідним і залежить від наявності прав власності у спадкодавця на те майно на яке претендує спадкоємець. Так як, [PERSON] при житті не набула права власності на будівельні матеріали, які були використані померлим [PERSON] при самочинному будівництві прибудов «а1» та «а5», то у визнанні права власності позивачці повинно бути відмовлено. За клопотанням представника позивачки на підставі Ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.09.2016 р. по справі була проведена судова будівельна експертиза на предмет встановлення кількості та вартості будівельних матеріалів, які були використані при самочинному будівництві спірних прибудов. Висновок F27/09 судової будівельно-технічної експертизи по матеріалам цивільної справи F 495/3009/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в рівних частках на будівельні матеріали, які були використані в процесі самочинного будівництва спадкодавцем», був складений 25.01.2017 р. судовим будівельно-технічним експертом ПМП «ЭКС» [PERSON]М.(надалі «Висновок експертизи F27/09 від 25.01.2017р.») За приписами ст.76 ЦПК України докази повинні бути допустимими, і суд не має права брати до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно ст.4 Закону України «Про судову експертизу» незалежність судового експерта та правильність його висновку забезпечуються визначеним законом порядком призначення судового експерта. Відповідно до ст.104 ЦПК України у разі необхідності проведення експертизи, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу, або експертну установу, якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи. Згідно ст.7 «Про судову експертизу» субFєктами судово-експертної діяльності є державні спеціалізовані установи та судові експерти, які не є працівниками зазначених установ та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань. Приватне мале підприємство «ЭКС» не відноситься до державних спеціалізованих установ, а експерту [PERSON] суд не доручав проведення експертизи. За таких обставин суд доходить до висновку, що експертизу проведено особою, якої проведення експертизи не доручалося, тобто експертизу проведено з порушенням порядку призначення та проведення експертиз, а тому суд, в силу ст.76 ЦПК України, не може визнати «Висновок експертизи F27/09 від 25.01.2017р.» в якості допустимого доказу. Клопотань від представника позивача щодо проведення нової судової будівельно-технічної експертизи не надходило, а представник позивача наполягала на прийнятті рішення на підставі доказів, що містяться у матеріалах цивільної справи. Враховуючи цю обставину, суд доходить до висновку, що позивачем не надано жодного доказу наявності конкретних будівельних матеріалів, їх кількості та вартості, які були використані при самочинному будівництві прибудов «а1» та «а5», а тому суд не має можливості визначитися, які саме матеріали мають бути визнані власністю позивача. Відповідно до ст.4 ЦПК України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. За положеннями ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Захист цивільних прав - це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі і порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субFєктивних цивільних прав слід розуміти закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених або оспорюваних прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів вказаний у ст.16 ЦК України, який не є вичерпним та застосовується судом, залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідків, що спричинені цим порушенням. Позивачкою була заявлена вимога про визнання за відповідачем [PERSON] права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, які були використані при будівництві спірних прибудов. Натомість, згідно ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цивільного процесуального кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законодавством випадках. Отже, право на звернення до суду є особистим правом особи, яка вважає, що порушені її права, свободи або інтереси. Відповідач [PERSON] до суду з позовною заявою з вимогою про визнання права власності на спірні будівельні матеріали не звертався і ніяких повноважень з цього приводу позивачці [PERSON] не надавав. Таким чином, заявивши вимогу про визнання за відповідачем [PERSON] права власності на1/2 частину будівельних матеріалів, позивач всупереч ст.16 ЦК України, обрала невірний спосіб захисту свого права, який не може бути задоволений судом. Оскільки, [PERSON] на момент прийняття рішення не є власником будівельних матеріалів, то у суду відсутні підстави стягувати з нього на користь позивачки вартості 1/2 частини будівельних матеріалів, а тому у задоволенні цієї позовної вимоги повинно бути відмовлено. Позивачем заявлена вимога про припинення її права власності на частину будівельних матеріалів за умови отримання з боку відповідача відповідної грошової компенсації. Так як, позивачем не доведено наявність конкретних будівельних матеріалів, їх кількості та вартості, які були використані при самочинному будівництві прибудов «а1» та «а5», право власності за відповідачем та позивачем на них не визнано, рішення має бути однозначне та прийняте без будь-яких умов, то у суду не має підстав для задоволення цієї позовної вимоги. Суд не бере до уваги посилання представника позивача на інші судові рішення по інших справах, так як предметом дослідження інших справ були інші правовідносини, які безпосередньо не стосувалися визнання права власності саме на будівельні матеріали і рішень, які би були викладені у резолютивній частині рішення, про визнання права на будівельні матеріали жоден суд не приймав. Оскільки предметом дослідження цієї справи були правовідносини повFязані з будівельними матеріалами, то суд у основу рішення кладе ті докази, які були надані і досліджені у межах цієї цивільної справи та які стосуються виключно будівельних матеріалів. Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, повFязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, а у разі відмови в позові - на позивача. Так як, позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого підтвердження і не були задоволені, то вимога про відшкодування витрат повFязаних з проведенням експертизи повинно бути відмовлено. Відповідачем, до винесення рішення по суті, подана заява про застосування судом строку позовної давності і на цієї підставі відмовити позивачці у задоволенні позову. Згідно ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність F це строк у межах якого особа може звернутися до суду для захисту свого порушеного права чи інтересу і сплив строку позовної давності є підставою для відмови у позові, а загальний строк позовної давності встановлений у 3 роки перебіг якої починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Про склад спадкового майна [PERSON] знала з дня смерті 18.03.2010 р. спадкодавця [PERSON], а до суду звернулася у травні 2015 р., тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, що також є підставою для відмови у задоволенні позову, але суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог не в звFязку з пропуском позивачем строку позовної давності, а в звFязку з недоведеністю заявлених позовних вимог.

Outcome: dismissed