Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

06 квітня 2017 року [PERSON] звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до державного підприємства «Писарівський спиртзавод» про стягнення винагороди за цивільно-правовою угодою. В позовній заяві позивач вказала, що на підставі цивільно-правової угоди від 26 грудня 2013 року працювала в ДП «Писарівський спиртзавод» на посаді охоронника. Відповідно до укладеного цивільно-правового договору відповідач зобов'язався сплачувати їй щомісяця за надані послуги охоронника винагороду в сумі 1218 грн. Однак, всупереч вказаного договору відповідач не виплатив їй винагороду за період з липня по грудень 2016 року в сумі 7124 грн.25 коп. У зв'язку з цим просила стягнути з відповідача винагороду по цивільно-правовому договору від 26 грудня 2013 року в сумі 7124 грн.25 коп. В судове засідання позивач не з'явилась, але надала заяву про розгляд справи без неї. Свій позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України судове повідомлення вручене належним чином. У зв'язку з цим, у відповідності з вимогами ч.2 ст.158, ч.2 ст.197 та ст.ст.224-226 ЦПК України суд вважає можливим розглянути вказану цивільну справу без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, ухваливши у справі заочне рішення. Дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає можливим позов задовольнити з таких підстав. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що 26 грудня 2013 року між ДП «Писарівський спиртзавод» та позивачем [PERSON] строком до 26 грудня 2015 року укладено цивільно-правовий договір, за умовами якого [PERSON], як виконавець, виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підпадає під дію внутрішнього трудового розпорядку, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності (п.1.1 договору). Стаття 626 ЦК України визначає загальне поняття цивільно-правового договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Поняття трудового договору міститься у ст.21 КЗпП України, відповідно до якої трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. В пункті 2.1 укладеного сторонами договори зазначено, що за виконану роботу виконавець отримує винагороду, яка не є заробітною платою, в розумінні ст.1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95-ВР. Отже, між сторонами виникли цивільно-правові відносини, відтак грошові кошти, що підлягають стягненню з відповідача є не заробітною платою, а є винагородою за цивільно-правовою угодою. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійсненні певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцю зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. З матеріалів справи вбачається, що згідно з цивільно-правовим договором від 26 грудня 2013 року, укладеним між ДП «Писарівський спиртзавод» (замовник) та [PERSON] (виконавець), замовник доручив, а виконавець взяла на себе зобов'язання виконати певну роботу, зокрема надати послуги охоронника. Згідно з п.п.1.2 договору від 26 грудня 2013 року замовник зобов'язався забезпечити виконавця усім необхідним для виконання роботи, передбаченої цим договором. Згідно з п.п.2.1 та 2.2 договору за виконану роботу замовник сплачує виконавцеві винагороду за домовленістю у розмірі 1218 грн. Згідно з п.1.1 договору термін дії договору - з 26 грудня 2013 року по 26 грудня 2015 року. Відповідно до додаткової угоди №2 від 25 грудня 2015 року термін дії цивільно-правового договору від 26 грудня 2013 року продовжено до 31 грудня 2016 року. Згідно з актами здавання - приймання виконаної роботи від 29 липня 2016 року, 31 серпня 2016 року, 30 вересня 2016 року, 31 жовтня 2016 року, 30 листопада 2016 року, 31 грудня 2016 року роботи згідно з цивільно-правовим договором від 26 грудня 2013 року виконано якісно і в повному обсязі. Судом встановлено, що за умовами укладених між ДП «Писарівський спиртзавод» та [PERSON] цивільно-правового договору від 26 грудня 2013 року та додаткової угоди №2 від 25 грудня 2015 року, позивач як виконавець взяла на себе виконання певної роботи, а саме: виконання роботи охоронця, а відповідач повинен забезпечити її усім необхідним для виконання вказаної роботи та виплатити винагороду у розмірі визначеному у акті-прийманні виконаних робіт та в строки встановлені договором. Позивач виконала свої зобов'язання належним чином відповідно до умов цивільно-правового договору від 26 грудня 2013 року, а відповідач свої обов'язки належним чином не виконав, оскільки роботу прийняв, про що свідчать акти здавання - приймання виконаної роботи за цивільно-правовими договорами від 29 липня 2016 року, 31 серпня 2016 року, 30 вересня 2016 року, 31 жовтня 2016 року, 30 листопада 2016 року, 31 грудня 2016 року, але винагороду позивачу за виконану роботу не сплатив, про що свідчить довідка про заборгованість, надана відповідачем. Виходячи з викладеного, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача винагороди за цивільно-правовим договором від 26 грудня 2013 року підлягає задоволенню в повному обсязі. Окрім цього, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією №14 від 06 квітня 2017 року про сплату судового збору в сумі 640 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 526, 626, 629, 837 ЦК України,

Outcome: approved