Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

05.04.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області, [PERSON] про тлумачення заповіту, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності у порядку спадкування за заповітом. В позові зазначив, що [INFO] помер його батько [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За життя [PERSON] склав заповіт від 16.02.2001 року, яким заповів позивачу своє право на земельну частку (пай), що посвідчувалось сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданим Веселинівською райдержадміністрацією Миколаївської області 25.09.1997 року. 30.03.2001 року [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], що посвідчувала його право на земельну ділянку площею 8,38 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Кудрявцівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області. Позивач стверджує, що він є спадкоємцем померлого [INFO] [PERSON] за заповітом, та після його смерті, він як спадкоємець за заповітом у встановлений законом строк у порядку ст. 549 ЦК УРСР прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. В зв'язку з тим, що заповіт складено на земельну частку (пай) згідно земельного сертифікату, який він не може надати нотаріусу, як правовстановлюючий документ, позивач не може оформити своїх спадкових прав тому він вимушений звернутися до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує повністю. Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 26.04.2017 року у зв`язку з припиненням юридичної особи Токарівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області здійснено заміну первісного відповідача - Токарівську селищну раду Веселинівського району Миколаївської області на належного відповідача - Веселинівську селищну раду Веселинівського району Миколаївської області Представник відповідача Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області Румянцев О.В. в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у відсутність представника селищної ради, заперечень проти позову не мають. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов визнає повністю. Суд, розглянувши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] в с. Виноградівка Веселинівського району Миколаївської області помер батько позивача [PERSON], смерть якого була зареєстрована 13.07.2001 року Кудрявцівською селищною радою Веселинівського району Миколаївської області за актовим записом № 40. За життя 16.02.2001 року [PERSON] склав заповіт, яким своє право на земельну частку (пай), підтверджене сертифікатом на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданим Веселинівською райдержадміністрацією Миколаївської області 25.09.1997 року, заповів своєму синові [PERSON], тобто позивачу по справі. В подальшому належна [PERSON] земельна частка (пай) була виділена в натурі (на місцевості) та 30.03.2001 року Кудрявцівською селищною радою Веселинівського району Миколаївської області [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], площею 8,38 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Кудрявцівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 106. Згідно довідки відділу Держгеокадастру у Веселинівському районі від 02.06.2017 року № 360/408-17-0.202 [PERSON] дійсно отримав сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER]. Взамін зазначеного сертифікату на його ім'я був виготовлений державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 106. Таким чином, на момент відкриття спадщини [PERSON] належала земельна ділянка, проте зміни до заповіту спадкодавцем за життя внесено не було. На сьогоднішній день позивач не може нотаріально оформити своє право на спадщину за заповітом, оскільки згідно заповіту позивачу було заповідано земельну частку (пай) згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], який [PERSON] не може надати нотаріусу, як правовстановлюючий документ, в зв'язку з цим звернувся до суду. Згідно ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР (чинного на момент складення заповіту) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Статтею 213 ЦК України встановлено, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.1256 ЦК України, тлумачення заповіту може бути здійснено після відкриття спадщини самими спадкоємцями; у разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 ЦК України. Здійснюючи тлумачення змісту заповіту, суд виходить із наступного. Тлумачення судом змісту заповіту не повинно змінювати волі спадкодавця, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права спадкодавця щодо розпоряджання його майном. Тлумачення змісту заповіту є лише інструментом з'ясування волі спадкодавця, а отже, суд, здійснюючи тлумачення змісту заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю спадкодавця. Згідно п. 17 Розділу X «Перехідних положень» ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Таким чином, оскільки на час складання заповіту [PERSON] ще не було видано державний акт на право приватної власності на землю, а право на земельну ділянку належало йому на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), очевидним є те, що складаючи заповіт на користь позивача, заповідач [PERSON] заповідав позивачу саме земельну ділянку, власником якої він став згідно державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. Враховуючи вище викладене, позов [PERSON] в частині тлумачення заповіту слід задовольнити. Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом». Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Статтею 548 ЦК УРСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини». Згідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Факт вступу позивачем в фактичне володіння спадковим майном підтверджується наявністю у нього оригіналу правовстановлюючого документу на спадкову земельну ділянку. Крім того, згідно довідки ФГ «Вітчизна» № 24 від 04.08.2016 року [PERSON] отримав орендну плату за 2001-2002 роки. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину судом не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що дана позовна заява в частині встановлення факту фактичного прийняття спадщини є обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню, а факт вступу позивача в управління або володіння спадковим майном, встановленим. У відповідності до статей 1225 ЦК України і 131 ЗК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Оскільки до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, та враховуючи неможливість оформлення позивачем своїх спадкових прав за заповітом у нотаріуса, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку. На підставі викладеного,

Outcome: approved