Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

05.08.2014 року позивач звернулася до суду з позовом та зазначила, що вона є ученицею Оржицької загальноосвітньої школи 1-Ш ступенів ім.І.Я.Франка. У навчальному 2013-2014 р.р. для більш якісного засвоєння учбового матеріалу у школі стала користуватися мультимедійним пристроєм (планшетом). Із такими діями не погодилась відповідач та стала забороняти ним користуватися у приміщенні школи та навіть його приносити до школи. Свою поведінку вчитель мотивувала тим, що у школі існує наказ директора Оржицької ЗОШ № 158 від 27.08.2013 року, яким заборонено приносити до школи телефони та планшети, наказ Міністерства освіти та науки України № 420 від 24.05.2007 року та наказ управління освіти та науки Полтавської ОДА № 244 від 31.05.2007 року. Окрім того, вчитель повідомила, що також існує спільне рішення ради школи та батьківського комітету з даного приводу (протокол № 3 від 04.04.2014 року). Вчитель вимагала не приносити до школи планшет та мобільний телефон. Про таку заборону відповідач повідомила всьому класу, де позивач навчається. Про те, що вказана заборона доведена до відома учнів, вчитель стала наполягати, щоб учениця поставила свій підпис про ознайомлення з даною забороною у журналі інструктажів. Ознайомившись з наказом Міністерства освіти та науки України № 420 від 24.05.2007 року позивач виявила, що виходячи з його змісту не існує заборони принесення до школи мобільного телефону. Мови про заборону на використання планшетів у даному наказі взагалі немає. Також, було з»ясовано, що даний наказ не зареєстрований в Міністерстві юстиції України, що не надає йому юридичної сили. Оголошуючи заборону приносити та користуватися мобільними телефонами та планшетами, відповідач діяла всупереч методичним рекомендаціям вищих інстанцій та свідомо звужувала належні позивачеві права. Розуміючи, що відповідач діє не законно, відмовилась ставити підпис за ознайомлення з наказом по школі. Внаслідок вказаного 13.05.2014 року до школи було викликано матір, під час розмови з якою вчитель наполягала на ознайомленні з наказом директора. Коли позивач знову почала вказане заперечувати, то вчитель сказала, що вона знає, що така заборона є незаконною, але вона вказане робить свідомо та буде продовжувати і надалі так робити. Також повідомила, що законодавство та інші нормативні акти не забороняють приносити до школи вищевказані речі, але такі закони та накази пишуть далекі від практики люди. Такі дії відповідача вивели з рівноваги, оскільки позивач вважала, що закони слід обов»язково виконувати. У подальшому позивач звернулась до відділу освіти з заявою у якій вказувала про неправомірні дії вчителя, у результаті чого на позивача та її батьків чинився тиск. 15.05.2015 року директор школи викликав матір позивача де в присутності своїх заступників примушував матір забрати заяву та присутні особи на засіданні погрожували матері позбавленням батьківських прав. 19.05.2014 року питання, що були зазначені в заяві розглядались також на комісії в Оржицькій РДА. На думку позивача, саме через неправомірну поведінку вчителя, вона змушена відстоювати свою позицію у судовій інстанції. Вважає, що відповідач оголошуючи на виховній годині про заборону приносити до школи мобільні телефони та планшети, порушила право власності позивача в частині вільного користування майном. Окрім того, відповідач висловлювалась, що вона свідомо порушує законодавство України та нормативні акти Міністерства освіти України, які не забороняють приносити планшет до школи та використовувати його у позаурочний час, але ці закони пишуть далекі від практики люди, вказаним виховувала позивача у дусі неповаги до Конституції та законів України, до прав і свобод громадянина. Своїми настановами і особистим прикладом не утверджувала повагу до загальнолюдської моралі, правди, справедливості та законності. Просить визнати незаконними дії відповідача в частині оголошення учням 10 класу Оржицької ЗОШ заборони приносити у школу портативні мультимедійні пристрої типу планшет і мобільні телефони, заборони використовувати у позаурочний час мобільні телефони та заборони використовувати мультимедійні пристрої типу планшет у позаурочний час та під час уроків. Також просить визнати незаконними дії відповідача щодо вищевказаного як такого, що виховує позивача у дусі неповаги до Конституції та законів України, до прав і свобод громадянина. Визнати дії відповідача, яка своїми висловлюваннями 13.05.2014 року щодо того, що законодавство України та керівні накази вищих інстанцій у сфері освіти стосовно регламентації використання учнями мобільних телефонів та планшетів пишуть люди, як далекі від реалій життя чим виховувала позивача у дусі неповаги до Конституції та законів України, до прав і свобод громадянина та самого процесу законотворчості. Зобов»язати відповідача на виховній годині перед учнями класу вибачитись перед позивачем за неправомірну заборону приносити до школи портативні мультимедійні пристрої типу планшет і мобільні телефони. Понесені судові витрати стягнути з відповідача. У судовому засіданні позивач, її представники позовні вимоги підтримали у межах заявлених позовних вимог. Вважають, що оскільки наказ Міністерства освіти не зареєстрований у Міністерстві юстиції, то він не являється нормативно-правовим актом. Планшетом користувалась у школі, як допоміжним знаряддям, оскільки приносити до школи велику кількість підручників не доцільно. Вважає, що у всіх установах, до яких зверталась, не отримала належного захисту, що і змісило звернутися до суду. Відповідач та її представник позов не визнали у повному обсязі зазначивши, що дійсно довела до відома 10 класу положення наказу директора шкоди № 158 про заборону користуватися у школі під час навчально-виховного процесу мобільними телефонами та планшетами. Така необхідність виникла через те, що у школі бувають непоодинокі випадки коли діти фотографують один одного та викладають фото в інтернеті, ці фото бувають різноплановими. Через вказане виникла необхідність у прийнятті такого наказу. За те, що з наказом учні ознайомились, попрохала поставити свій підпис у журналі інструктажів. Коли [PERSON] відмовилась, то до школи запросили матір, якій також було запропоновано поставити свій підпис у журналі, що свідчитиме про виконання вимог наказу по школі. Учениця та мати від цього відмовились. Вважає, що діяла правомірно, оскільки згідно посадової інструкції зобов»язана виконувати вказівки директора. Можливо і говорила учням про те, що вони не повинні взагалі вказані пристрої приносити до школи, але вказаним ніяких законодавчих актів не порушувала. Вважає, що належним відповідачем за позовом має бути школа. Представник відділу освіти зазначила, що також вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки вчитель діяла в межах законодавства. Коли учениця написала скаргу до відділу освіти щодо конфлікту в школі, особисто приймала участь у бесіді з ученицею, її батьком та іншими присутніми. Під час бесіди ніякого тиску на присутніх не було. Отримавши заяву [PERSON], провели опитування учнів у ході якого було з»ясовано взаємовідносини даного вчителя з даною ученицею. На засіданні ніхто не говорив про позбавлення батьківських прав батьків позивача, лише задавали питання хто саме писав скаргу, та вказували, що якщо вказане робить стороння особа, то такі дії не на користь батьків. У результаті розгляду скарги позивачеві було надано відповідь. Директор Оржицької ЗОШ у суді зазначив, що підстав для задоволення позову немає, оскільки щорічно у школі видавались такі накази про заборону використання мобільних телефонів під час навчально-виховного процесу. Міністерством освіти та науки у 2007 році було видано наказ яким вказане питання урегульовано. Школа діяла у межах даного наказу. Так як існують різні обставини за яких учні заважають вчителям проводити уроки, то видали даний наказ. Вказане питання було обговорено з батьками, які не заперечували, щоб діти в школі не користувались телефонами. На сьогоднішній день у зв»язку з тим, що міністерство скасувало свій наказ № 420, то і наказ № 158 від 27.08.2013 року і наказ № 72 від 11.04.2014 року скасовано. Вказане доводиться наказом по школі № 112 від 18.08.2014 року. Окрім того, зазначив, що не уповноважував [PERSON] заборонити учням вказані речі приносити до школи. Суд заслухавши учасників процесу, допитавши свідка, розглянувши матеріали справи прийшов до слідуючого висновку. У суді встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач на час виникнення спірних правовідносин являлась ученицею 10 класу Оржицької ЗОШ 1-Ш ступенів ім.І. Я.Франка також є неповнолітньою особою, якій виповнилось 16 років. Згідно п. 3.1 статуту школи учасниками навчально-виховного процесу у школі є учні, педагогічні працівники, керівники, батьки та інші. Відповідно до наказу Міністерства освіта і науки України № 340 від 24.05.2007 року «Про використання мобільних телефонів під час навчального процесу» передбачено заборону з 1 вересня 2007 року використання мобільних телефонів у загальноосвітніх та професійно-технічних навчальних закладах усіма учасниками навчально-виховного процесу під час проведення навчальних занять. Вказаний наказ не зареєстрований у Міністерстві юстиції України. 27.08.2013 року на виконання вимог даного наказу в Оржицькій ЗОШ видано наказ № 158 «Про заборону використання мобільних телефонів під час навчально-виховного процесу» згідно якого категорично заборонено використання мобільних телефонів усіма учасниками навчально-виховного процесу під час проведення навчальних занять. Учням школи заборонено користуватися мобільними телефонами під час уроку та під час проведення шкільних заходів. Учням школи заборонено використовувати мобільні телефони під час навчально-виховного процесу для проведення відеозйомок. Відповідальність за збереження мобільних телефонів під час навчально-виховного процесу покладається на його власника. Зобов»язано класних керівників довести до відома учнів та батьків. Іншим наказом по Оржицькій ЗОШ № 72 від 11.04.2014 року «Про затвердження рішень ради школи та батьківського комітету» передбачено що учні та батьки мають бути ознайомлені із забороною користуватися мобільними телефонами та планшетами під час навчально-виховного процесу згідно попереднього наказу № 158 від 27.08.2013 року. За інформацією прокуратури Оржицького району № 87-863вих.14 від 19.08.2014 року за наслідками перевірки прокуратурою проведеної за заявою [PERSON] директору внесено подання про усунення порушень вимог законодавства при поширенні використання інформаційно-комунікаційних технологій під час навчально-виховного процесу з вимогою скасування наказів № 158 від 27.08.2013 року та № 72 від 11.04.2014 року. Згідно наказу № 112 від 18.08.2014 року по Оржицькій ЗОШ дані накази скасовано. У судовому засіданні було допитано свідка [PERSON], що є матір»ю позивача, яка пояснила, що 13 травня 2014 року була викликана до школи, де відповідач запропонувала поставити підпис за те, що вона з дочкою ознайомились з наказом по школу про заборону приносити туди мобільні телефони та планшети. Під час розмови вчитель пояснювала, що в школі існує наказ і його повинні всі учні виконувати. На заперечення змісту наказу з боку дочки, відповідач вказувала, що вказаний наказ не дивлячись ні на які обставини слід виконувати та не носити до школи планшети та мобільні телефони. Вчитель говорила, що буде забирати телефони, якщо їх будуть приносити до школи. Свідок також не погоджується із забороною приносити до школи мобільні телефони, оскільки вважає, що слід знати де знаходиться її дитина та у випадку необхідності вона могла зателефонувати. На засіданнях комісії присутні говорили, що оскільки дочка знаходиться під опікою [PERSON], то батьків може бути позбавлено батьківських прав щодо їх дитини. У подальшому стало відомо, що [PERSON] написала якусь заяву на підставі якої комісія хотіла обстежити житлові умови в яких проживає [PERSON]. Вказана комісія приходила додому від чого дочка отримала стрес. Взаємовідносини, що склалися урегульовані слідуючими нормами законодавства. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованої Україною згідно Постанови Верховної Ради від 27.02.1991 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 12 держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Статтею 27 держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Ст. 28 ч.2 держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів, щоб шкільна дисципліна була забезпечена методами, що ґрунтуються на повазі до людської гідності дитини та відповідно до цієї Конвенції. Ст. 29 держави-учасниці погоджуються щодо того, що освіта дитини має бути спрямована на: а) розвиток особи, талантів, розумових і фізичних здібностей дитини в найповнішому обсязі; b) виховання поваги до прав людини та основних свобод, а також принципів, проголошених у Статуті Організації Об'єднаних Націй; с) виховання поваги до батьків дитини, її культурної самобутності, мови і національних цінностей країни, в якій дитина проживає, країни її походження та до цивілізацій, відмінних від її власної; d) підготовку дитини до свідомого життя у вільному суспільстві в дусі розуміння, миру, терпимості, рівноправності чоловіків і жінок та дружби між усіма народами, етнічними, національними і релігійними групами, а також особами з корінного населення; е) виховання поваги до навколишньої природи. За ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За нормами ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За нормами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Згідно ч.2 даної статті при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У частині 3 визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У частині 6 передбачено, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Оскільки позивачем вибрано саме такий спосіб захисту свої цивільних прав та обов»язків, суд вважає, що визнання дій відповідача незаконними як службової особи навчального закладу є допустимим враховуючи ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду від 21.05.2012 року по справі № 6-20цс/11 зазначено, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Враховуючи вищевказані норми законодавства, суд вважає, що позовні вимоги в частині незаконності дій відповідача щодо оголошення учням 10 класу заборони приносити до школи портативні мультимедійні пристрої типу планшет та мобільні телефони, заборони використовувати мобільні телефони у позаурочний час, заборони використовувати мультимедійні пристрої типу планшет у позаурочний час та під час уроків підлягають до задоволення. До такого висновку суд прийшов враховуючи, що наявність у дитини у школі портативного мультимедійного пристрою типу планшет сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, належному розвитку дитини. Наявність у дитини мобільного телефону у школі не суперечить Конвенції ООН про права дитини та забезпечує її потреби, а у разі виникнення необхідності забезпечить необхідне спілкування з особами допомоги яких дитина потребує. У суді є доведеним, що відповідач всупереч наказу директора школи № 158 та № 72 оголосила учням про заборону приносити мобільні телефони та планшети до школи, вийшла за межі вказаних наказів та за власної ініціативи оголосила заборону учням класу вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їм майном на протязі всього періоду перебування у школі. Таким чином, відповідач вчинила дії, що порушують права інших осіб та являються незаконними, оскільки порушують вимоги Конституції України та вищевказаних норм ЦК України. До такого висновку прийшов і відділ освіти Оржицької РДА, який розглянувши заяву [PERSON] згідно листа № 01-18/733 від 02.06.2014 року встановив, що дії [PERSON] суперечать нормативним актам та їй вказано на перевищення посадових обов»язків та наголошено на недопущення подібних випадків у майбутньому. За інформацією від 19.08.2014 року прокурором Оржицького району внесено подання Оржицькій ЗОШ згідно якого зобов»язано привести накази по школі до вимог діючого законодавства. В частині позовних вимог щодо зобов»язання відповідача вибачитись перед позивачем на виховній годині задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року передбачено, що суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК. Позовні вимоги щодо того, що відповідач виховувала позивача у дусі неповаги до Конституції та законів України, до прав і свобод громадянина, оскільки забороняла приносити до школи мобільний телефон та мультимедійний пристрій типу планшет та позовні вимоги щодо визнання відповідача такою, яка своїми висловлюваннями 13.05.2014 року щодо того, що законодавство України та керівні накази вищих інстанцій у сфері освіти стосовно регламентації використання учнями школи мобільних телефонів та планшетів пишуть люди, які далекі від реалій життя школи чим виховала позивача в дусі неповаги до Конституції України та законів, до прав і свобод громадянина так і до самого процесу законотворчості - також задоволенню не підлягають. До такого висновку суд прийшов з огляду на те, що за положеннями ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами. З огляду на те, що даної норми позивачем при обгрунтуванні позову дотримано не було, то і підстав для його задоволення суд не вбачає. Вказані позовні вимоги, на думку позивача, доводяться заслуханим у судовому засіданні аудіо записом, який є не чітким, його зміст не дає підстав суду для задоволення позовних вимог у цій частині, оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Довільне трактування позивачем змісту висловлювань відповідача є його баченням ситуації та вказаним висловлюванням дано довільне тлумачення. Надані до суду письмові докази, не містять інформації, яка б свідчила що дії відповідача щодо заборони приносити до школи мобільні телефони та планшети спрямовані на неповагу до Конституції та законів України. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved