Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

07.04.2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Вінницької міської ради про визнання права власності на 1/3 частину квартири в порядку спадкування за законом. Позов мотивувала тим, що 02 серпня 2015 року помер батько позивачки [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, яку позивачка, в передбачений ст. 1270 ЦК України, прийняла, шляхом звернення до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], із заявою ппро прийняття спадщини. До складу спадщини, після смерті [PERSON] увійшла 1/3 частина квартири [ADDRESS], що в м. Вінниці. 25.03.2016 року спадкоємиця звернулась до нотаріуса з проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS], що в м. Вінниці. Але, того ж 25 березня 2016 року приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] відмовив гр. [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS], що в м. Вінниці після смерті 02.08.2015 року її батька [PERSON]. У звязку з цим, позивачці було надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25.03.2016 року за №86/02-31. Державний нотаріус мотивував свою відмову, тим, що право власності на квартиру не було зареєстровано, чим порушені положення ЗУ «Про нотаріат». Дійсно за життя, а саме 23.11.2006 року, спадкодавець отримав свідоцтво про право власності на житло на 1/3 частину квартири [ADDRESS], що в м. Вінниці, на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 23.11.2006 року за №2847, але не встиг провести державну реєстрацію права власності на нього. На підставі вищевикладеного позивач просить визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], що в м. Вінниці в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 02 серпня 2015 року. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що при винесенні рішення, покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Як було встановлено судом, що 02.08.2015 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ №323075 ( а.с. 6). Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Померлий [PERSON] був батьком позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІ-АМ №381616 про народження [PERSON], та свідоцтвом про одруження серії 1-АМ № 080675 ( а.с. 7-8). Відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 23.11.2006 року, виданого згідно рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №2847 від 23.11.2006 року, установлено, що квартира №9, яка знаходиться за адресою вул. Немирівське шосе, 86 у м. Вінниці належить на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частки кожному (а.с. 11). Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до матеріалів спадкової справи №54/2015 після померлого [PERSON], позивач [PERSON] звернулась 25 березня 2016 року до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після померлого батька (а.с. 33 ). Крім того, [PERSON] відмовилася від своєї частки на спадщину за законом на користь позивача, про що свідчить відповідна заява (а.с. 39). Згідно листа КП ВМР «ВМБТІ» № 164 від 01.03.2016 року, приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] у відповідь на її звернення було проінформовано, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи №43155 станом на 29 грудня 2012 року реєстрація права приватної власності на квартиру [ADDRESS] не проводилась (а.с. 12). Постановою приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] від 25.03.2016 року за №86/02-31 позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартири [ADDRESS], яка належала померлому [PERSON] з тих підстав, що у правовстановлюючому документі відсутні відомості про державну реєстрацію права власності (а.с. 9). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обовязковою. Права на нерухоме майно та їх обтяжень, що виникли до набрання чинності Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення (ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Зі змісту статті 182 ЦК України випливає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. А тому, нотаріус як спеціальний субєкт здійснює функції державного реєстратора, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими правами та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяження. Так, дійсно, померлий за життя не здійснив державну реєстрацію права власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS], що підтверджується листом КП ВМР «ВМБТІ» від 01.03.2016 року №164 (а.с.10), а відтак нотаріус дійсно позбавлений можливості видати свідоцтво про право на спадщину за законом позивачу у звязку з тим, що державна реєстрація права власності на вищевказане спадкове майно не проведена. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1216 ЦК України, передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частинами 1, 3 статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до положень статті 88 ЦПК України, а також беручи до уваги ту обставину, що представник позивача просив залишити всі судові витрати за його довірителькою. На підставі викладеного,

Outcome: approved