Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

06.04.2021 [PERSON] подала до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області позовну заяву до [PERSON] , в якій просить визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням по [ADDRESS] та примусово зняти їх з реєстраційного обліку в її будинку. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона є власником будинку [ADDRESS] в якому зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , однак не проживають там вже більше 10 років, особистих речей у будинку не має, що свідчить про втрату відповідачами права користування її будинком. З посиланням на ст. 319 ЦК України просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 07.04.2021 позовну заяву залишено без руху. 20.04.2021 позивачка усунула недоліки вказані в ухвалі суду від 07.04.2021 та подала уточнену позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участі третьої особи Служби у справах дітей Львівської РДА, в якій просила визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням по [ADDRESS] та примусово зняти їх з реєстраційного обліку в її будинку. Ухвалою суду від 12.05.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила такі задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися повторно, хоча були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, причин неявки суду не повідомили. Представник третьої особи Служби в справах дітей Львівської РДА, в судове засідання не з`вився, хоча був належним чином повідомленний про час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток засобами поштового зв`язку. Заслухавши позивача у справі, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Згідно свідоцтва про державну реєстрацію прав від 29.03.2012 власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (а..с.8). Довідкою про склад сім`ї від 18.02.2021 №377 доводиться, що у будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - голова д/г, ТеслюкР.В. - син, [PERSON] - онука, [PERSON] , онук (а.с. 10). Водночас, як доводиться актом про не проживання особи за місцем реєстрації Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області від 23.02.2021 №23, при обстеженні виявлено, що [PERSON] та [PERSON] згідно свідчень сусідів не проживають у житловому будинку з 2010 року (а.с.9). Вирішуючи питання про те, які норми матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить з того, що спір виник щодо права користування майном, яке перебуває у приватній власності, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з тим, як видно з обставин справи відповідач [PERSON] , якого [PERSON] просить визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням є малолітньою особою, має повних 12 років, а відповідач [PERSON] є неповнолітньою особою, має повних 15 років. Відповідно до частини 1, 2 та 3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Так судом встановлено, що у будинку [ADDRESS] проживає та зареєстрований також [PERSON] , який є батьком відповідачів [PERSON] та [PERSON] , що не заперечує позивачка. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Малолітній [PERSON] та неповнолітня [PERSON] не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх непроживання в спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання їх таким, що втратили право користування вказаним житлом. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в Постанові від 03.04.2019 у справі № 210/1857/15, де зазначено, що малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. На поважність причин не проживання дитини не впливає і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Беручи до уваги вищенаведене, оцінюючи наведені позивачем доводи та вищевказані правові норми, суд дійшов висновку, що позовна заява [PERSON] про визнання втратившими права на житло [PERSON] та [PERSON] порушують права неповнолітніх дітей на житло, оскільки за конкретних обставин справи суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою свого батька, що передбачено законом, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити повністю.

Outcome: dismissed