Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

06 листопада 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., в якому просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 30 березня 2015 року № 1491, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною щодо стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 125 303,02 грн. з [PERSON] . Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що в вересні місяці 2017 року йому стало відомо про накладення арешту на його рухоме та нерухоме майно на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції «Про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження» від 30.11.2015 року. В подальшому позивач дізнався, що постановою Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції від 28.05.2015 року було відкрите виконавче провадження з реєстраційним № 47766581 з позивачем у якості боржника. Виконавче провадження було відкрите на підставі виконавчого напису № 1491 від 30.03.2015 року, виданого Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною з метою стягнення з позивача боргу за кредитним договором № DNH4KP99720034 від 15.12.2005 року. Між тим, позивач вважає, що вказаний виконавчий напис вчинений незаконно й відмічає, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі № 183/1041/13-ц, яке набрало законної сили 11.11.2013 року, в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNH4KP99720034 відмовлено. Рішення суду мотивоване тим, що ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з пропуском строку для звернення про захист цивільного права або інтересу. Оскільки стосовно боргу за кредитним договором є рішення суду, позивач вважає, що виконавчий напис № 1491 повинен бути скасований. Також позивач зауважив, що вказаний виконавчий напис вчинений незаконно, оскільки нотаріусом при його вчиненні не був встановлений факт безспірності заборгованості, а наявність рішення суду про відмову у задоволенні позову є саме доказом наявності спору щодо розміру заборгованості. Враховуючи вказане, позивач просить визнати виконавчий напис № 1491 від 30.03.2015 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою суду від 07 листопада 2017 року відкрите провадження у справі. Справа знаходилась в провадженні судді Парфьонова Д.О. (а.с. 25). Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 31.05. 2018 року, справа була передана в провадження судді Сорока О.В. Представник позивача позов підтримав, просив задовольнити позовні вимоги, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача в судове засіданні не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, надав суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що відповідно до приписів ст.ст. 87,88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою КМУ від 29.06.199 року №1172, нотаріус при вчиненні виконавчого напису не перевіряє безпідставність заборгованості, не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку, за яким стягнення провадиться у безспірному порядку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року № 6-158цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПУ України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Виконавчий напис був вчинений з дотриманням чинного законодавства на підставі наданих банком документів, що підтверджують безспірність заборгованості. Крім того, позивач безпідставно вважає, що виконавчий напис вчинений поза межами строків позовної давності, оскільки відповідно до умов та правил кредитного договору, позичальник зобов`язався погасити заборгованість по кредиту в повній сумі, сплатити нараховані за весь період користування кредитом відсотки, комісію та неустойку, не пізніше дати, зазначеною в повідомленні банку. Банк звернувся до позивача з повідомлення про наявність боргу, однак позивачем не надано жодного доказу про виконання такого повідомлення. Враховуючи викладене, представник АТ КБ «Приватбанк» просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву про розгляд справи без її участі, одночасно надала суду письмові пояснення, у яких посилалася на правомірність своїх дій при вчиненні виконавчого напису (а.с. 38-41). У відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, справи в судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Кодексом, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цим Кодексом. Суд, дослідивши докази, з точки зору допустимості та належності, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Суду подано копію виконавчого напису № 1491 від 30 березня 2015 року, у відповідності до якого приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, на підставі ст.ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та відповідно до п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року, запропонував стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 125303,02 грн., несплачену в строк з 15.12.2005 року по 26.02.2015 року, за кредитним договором № DNH4KP99720034, від 15.12.2005 року, укладеного між ним та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» (а.с. 16). Належних та допустимих доказів про те, на підставі яких документів було вчинено виконавчий напис нотаріусом суду не подано. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права, а саме. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, ст. 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Таким чином, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ст. 18 ЦК України, ст. 87 Закону України «Про нотаріат»). Пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів), передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин подаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. При цьому, стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Аналіз наведених норм законів дає суду дійти до наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості, як такого. З огляду на вищенаведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Як зазначає у своєму позові [PERSON] , в 2005 році останній дійсно уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір № DNH4KP99720034. Між тим, рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 31.10.2013 року Публічному акціонерному товариству Комерційний Банк «ПриватБанк» було відмовлено у задоволенні позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNH4KP99720034, в зв`язку зі спливом позовної давності (а.с. 13-15). З матеріалів справи вбачається, що виконавчий напис датований 30.03.2015 року, а рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.10.2013 року містить дані про те, що кредитним договором передбачені терміни позовної давності по кожної з вимог, кредитний договір укладено строком до 14.12.2007 року, строк позовної давності закінчився ще 14.12.2012 року. З поданого виконавчого напису вбачається, що відповідач подав нотаріусу розрахунок заборгованості за кредитним договором у розмірі: залишок заборгованості 6399,25 грн., сума заборгованості по відсоткам 35935,05 грн., пеня - 75381,91 грн., штраф 5885,81 грн., строк за який проводиться стягнення з 15.12.2005 року по 26.02.2015 року. Таким чином, враховуючи наявність рішення суду, у якому міститься посилання на термін укладення договору (до 14.12.2007) року, на строк позовної давності, який сплив 14.12.2012 року, з дня виникнення права вимоги, в тому числі на вчинення виконавчого напису,минуло більше трьох років, що також не може бути розцінене судом, як безспірна заборгованість боржника, виходячи зі строку позовної давності, встановленої у ст. 256 ЦК України. Нотаріус при вчиненні виконавчого напису не звернув увагу на умови договору, які визначали термін дії договору, стягувач - ПАТ КБ «ПриватБанк» не повідомив нотаріуса про наявність спору щодо розміру заборгованості за кредитним договором, що у своїй сукупності дає суду достатніх доказів про те, що виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., вчинений 15 березня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за номером 1491 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошових коштів в розмірі 125302,02 грн., слід визнати таким, що не підлягає виконанню. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: approved