Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

05.07.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів, в якому просить витребувати у [PERSON] нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], шляхом скасування запису про право власності; визнати за позивачем право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]; визнати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 30.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Нестеренко О.Л., реєстровий номер № 799, недійсним з дня його укладання. При цьому позивач посилається на те, що судовими рішеннями підтверджено дійсність договору довічного утримання та договору про зміну набувача у договорі довічного утримання (догляду), а тому законним власником спірної квартири ї саме позивач. 20.04.2017 року відповідач [PERSON] надала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати недійсним договір довічного утримання (догляду), посвідчений 23.12.2010 року; визнати недійсним договір про зміну набувача у договорі довічного утримання (догляду), посвідченого 20.01.2011 року. При цьому відповідач посилається на те, що договір довічного утримання та договір про зміну набувача у договорі довічного утримання (догляду) укладені з порушенням чинного законодавства, а саме у договорі не визначено частини квартири, яка передається відчужувачу для проживання. Крім того, відповідач зазначає, що [PERSON], будучи зареєстрованою в іншому місті, не могла належно виконувати умови договору довічного утримання за місцем його виконання та фактично не прийняла від [PERSON] спірну квартиру. Ухвалою суду від 26.05.2017 року зустрічний позов прийнято та об'єднано в одне провадження із первісним позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримала первісний позов та просить його задовольнити, заперечує проти задоволення зустрічного позову. Представник зазначила, що місце реєстрації проживання позивача жодним чином не впливає на дійсність договору довічного утримання. Позивач незалежно від судових тяганин продовжувала належним чином виконувати свої зобов'язання за договором. Окрім того, представник вказала, що [PERSON] не являється стороною оспорюваних нею договорів, та вказаними договорами не порушені її права та інтереси. Звернула увагу суду на застосування строку позовної давності. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення первісного позову та просить задовольнити у повному обсязі зустрічний позов. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином. Матеріали справи містять заяви про проведення судових засідань за її відсутності та відсутності її представника. Третя особа [PERSON] до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, матеріали справи містять письмові міркування щодо справи, в яких просить розглядати справу за його відсутності /а.с. 87-88/, позовні вимоги [PERSON] підтримує та просить задовольнити. У ході розгляду справи представник [PERSON] пояснював, що у [PERSON] відсутні правові підстави для пред'явлення даного зустрічного позову. Окрім того, строк позовної давності за зустрічними вимогами сплинув. Підстави для пред'явлення зустрічного позову є надуманими, оскільки оспорювані нею договори не містять умови на проживання набувача разом із відчужувачем. Представник третьої особи Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином. Матеріали справи містять письмові пояснення представника Управління, які були підтримані представником у судовому засіданні. В подальшому представник управління до судового засідання не з'явилася, надала заяву про відкладення судового засідання. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та допитавши свідків, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 23.12.2010 року [PERSON] (відчужувач) та [PERSON] (набувач) уклали та нотаріально посвідчили договір довічного утримання (догляду) (а.с. 23-24), відповідно до умов якого [PERSON] передає у власність, а набувач отримує квартиру [ADDRESS], взамін чого [PERSON] зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням (доглядом) довічно на умовах цього Договору. Відповідно до п. 7 даного договору [PERSON] зобов'язується довічно утримувати [PERSON], при цьому сторони домовились, що утримання (догляд), у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 550 гривень на місяць, які будуть надаватися відчужувачу щомісячно. Крім того, набувач зобов'язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені (набувачем чи відчужувачем). До оплачуваних комунальних послуг належать: плата за користування природним газом, теплопостачання, водопостачання (гарячу та холодну воду) та електроенергія в обсязі до 150 кВт, абонентська плата за телефон (крім міжнародних і міжміських розмов) та за послуги соціального пакету кабельного телебачення. Набувач має право передавати гроші за вказані вище комунальні послуги безпосередньо відчужувачу для їх оплати останнім. У випадку отримання відповідних коштів відчужувач несе відповідальність за сплату вказаних вище комунальних послуг у розмірі отриманих ним коштів. У випадку виникнення, в майбутньому, потреби забезпечення відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду, відчужувач самостійно, за своїм розсудом, вирішує усі питання в межах грошового утримання, передбаченого цим договором, згідно обумовлених сум. Згідно п. 9 договору одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 35 000 гривень, які відчужувач отримає повністю від набувача до підписанні цього договору. У п. 10 договору відчужувач [PERSON] засвідчує, що визначене сторонами грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та достатнього життєвого рівня відчужувача та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов договору. 20.01.2011 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали та нотаріально посвідчили договір про зміну набувача у вищевказаному договорі довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого домовились провести заміну набувача з [PERSON] на [PERSON], а також внести зміни та доповнення до договору довічного утримання (догляду), посвідченого Лангольф Ю.Д., державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори 23 грудня 2010 року за реєстром № 5-1949 (а.с. 27-28). У ході розгляду справи судом встановлено, що між сторонами у судовому порядку вирішувався спір щодо дійсності договору довічного утримання та договору про зміну набувача у вищевказаному договорі довічного утримання (догляду). Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2015 року у справі № 520/724/15-ц /суддя Петренко В.С./ відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - Державний нотаріус Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д. про визнання договору довічного утримання, договору про зміну набувача в договорі довічного утримання недійсними, визнання права власності на квартиру /а.с. 12-18/. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 04.11.2015 року скасовано рішення Київського районного суду міста Одеси від 26 червня 2015 року та постановлено нове рішення, яким задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - Державний нотаріус Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д. про визнання договору довічного утримання, договору про зміну набувача в договорі довічного утримання недійсними, визнання права власності на квартиру. Визнано недійсним договір довічного утримання (догляду), укладений 23.12.2010 року між [PERSON]В (відчужувачем) та [PERSON] (набувачем); визнано недійсним договір про зміну набувача у договорі довічного утримання (догляду) від 23.12.2010 року, укладений 20.01.2011 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], нотаріально посвідченого Лангольф Ю.Д., державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори 23 грудня 2010 року за реєстром № 5-1949; визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] /а.с. 66-73/. В подальшому, а саме 08.06.2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Одеської області від 4 листопада 2015 року скасовано, рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2015 року залишено в силі /а.с. 55-58/. Окрім того, у провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 520/9473/16-ц /суддя Бескровний Я.В./ Київського районного суду м. Одеси за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання та стягнення сум. Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.02.2017 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16.05.2017 року, відмовлено у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання та стягнення сум. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням встановлено, що після ухвалення 04.11.2015р. апеляційним судом Одеської області рішення про скасування вищевказаного рішення суду першої інстанції від 26.06.2015р. про визнання недійним спірного договору та визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS], останній, 30.12.2015р. подарував квартиру [PERSON], а після скасування цього рішення апеляційного суду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ і залишення в силі вказаного рішення суду першої інстанції, квартира залишається до цього часу перебувати у власності [PERSON] Саме вказаний договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 30.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Нестеренко О.Л., реєстровий номер № 799, позивач [PERSON] просить визнати недійсним з дня його укладання. Оскільки рішення Апеляційного суду Одеської області від 04.11.2015 року скасовано, а тому відсутні підстави вважати власником квартири саме [PERSON] Відповідач [PERSON], пред'явивши зустрічний позов, посилається на те, що договір довічного утримання та договір про зміну набувача у вищевказаному договорі довічного утримання (догляду) укладені з порушенням положень ст. ст. 744, 750 ЦК України. Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ст. 750 ЦК України, набувач може бути зобов'язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати. Суд критично оцінює посилання [PERSON] у зустрічному позові на відсутність у договорі довічного утримання та договорі про зміну набувача у вищевказаному договорі довічного утримання (догляду) умови про визначення частини квартири, яка передається відчужувачу для проживання. Оскільки, відповідно до п. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання може бути визначений виключний перелік видів матеріального забезпечення та догляду, якими набувач має забезпечувати відчужувача. Саме такий перелік, був погоджений сторонами та передбачений п.п.7, 8, 9 договору довічного утримання та договору про заміну набувача. Тобто, в даному договорі сторони не погоджували проживання набувача у квартирі разом із відчужувачем. Крім того, у зустрічній позовній заяві [PERSON] зазначає, що [PERSON], будучи зареєстрованою в іншому місті, не могла належно виконувати умови договору довічного утримання за місцем його виконання та фактично не прийняла від [PERSON] спірну квартиру. Суд не приймає до уваги вказані доводи сторони [PERSON], так як чинним законодавством не встановлено обов'язок проживання особи за місцем її реєстрації, та вказівки щодо неналежного виконання [PERSON] договору довічного утримання спростовуються дослідженими судом рішеннями, якими встановлено належність виконання [PERSON] своїх зобов'язань. В силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню. Доводи сторони [PERSON] в ході розгляду справи були підтримані стороною відповідача [PERSON] Однак, пояснення представника [PERSON] суперечать встановленним судом обставинам, є неспроможними, та його позиція не узгоджена з дослідженними судом доказами. У судовому засіданні за клопотанням сторін було допитано свідків. Так у судовому засіданні 07.08.2017 року свідок [PERSON] пояснила суду, що вона невістка позивача [PERSON] У 2010 році свідок зареєструвала шлюб із сином позивача. Свідок пояснила, що під час декрету вона спілкувалася із [PERSON] коли за дорученням свекрухи передавала продукти [PERSON], брала у нього показники лічильників для сплати житлово-комунальних послуг. Вказала, що випадково дізналася про одруження [PERSON], коли на черговий дзвінок відповів жіночий голос. Свідок вказала, що [PERSON] має міцне здоров'я, приймав активну участь у виборчому процесі. Сім'я [PERSON] на виконання умов договору утримання пропонувала поставити вікна на балконі, однак [PERSON] відмовлявся. Також судом було задоволено клопотання сторони відповідача [PERSON] про допит двох свідків, проте до судового засідання 14.08.2017 року з'явився лише один свідок [PERSON], яка пояснила суду, що [PERSON] знає понад 47 років, він є її сусідом, він інвалід, допомагати йому нікому, тому свідок за його проханням надавала допомогу по дому, прала речі. Про укладений [PERSON] договір довічного утримання свідок не знала, дізналася лише перед судовим засіданням, коли була запрошена вперше по іншій справі до іншого судді. Інший свідок [PERSON] до судового засідання не з'явився, представник відповідача [PERSON] - [PERSON] пояснив суду, що свідок знаходиться на лікарняному, просив оголосити перерву судового засідання, надавши медичну довідку. Суд критично оцінює пояснення представника, так як медична довідка не містить вказівки про стаціонарне лікування та орієнтований період лікування, у зв'язку із чим суд позбавлений можливості визначити приблизний час для закінчення лікування. Оскільки, справа знаходиться у провадженні суду з липня 2016 року, суд зазначає, що відкладення судового засідання на даній стадії розгляду справи призведе до необґрунтованого затягування справи. Положеннями абз. 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Враховуючи, що [PERSON] не являється стороною договору довічного утримання та договору про зміну набувача у вищевказаному договорі довічного утримання (догляду) умови, та приймаючи до уваги що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2015 року у справі № 520/724/15-ц відмовлено у визнанні вказаних договорів недійсними, суд вважає, що права та законні інтереси [PERSON] не порушуються вчиненими [PERSON] правочинами. При цьому суд зазначає, що [PERSON], будучи стороною договору довічного утримання, скористався своїм правом на пред'явлення позову щодо оспорювання договору утримання. Так, [PERSON] у ході розгляду даної справи 08.08.2016 року пред'явив позов до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання. Проаналізованим вище судовим рішенням по справі № 520/9473/16-ц відмовлено у задоволенні позову. Стосовно заяви представника позивача [PERSON] - [PERSON] про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається із ухвали Київського районного суду м. Одеси від 11.01.2017 року, у провадженні суду перебувала справа № 520/1238/16-ц /суддя Калініченко Л.В./ за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійним. Провадження у справі відкрито 03.03.2016 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] достеменно було відомо про існування договору довічного утримання від 23.12.2010 року та договору про зміну набувача від 20.01.2011 року, та вона мала право звернутись до суду за захистом до 21.01.2014 року. Суд погоджується, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] пред'явивши вимоги про недійсність договору довічного утримання від 23.12.2010 року та договору про зміну набувача від 20.01.2011 року, пропустила строк звернення до суду. При цьому у ході розгляду справи, [PERSON] не просила поновити їй строк, у зв'язку із чим не надала до суду ані пояснень, ані доказів на поважність пропуску позовної давності. Встановивши пропуск позивачем за зустрічним позовом [PERSON] строку звернення до суду, а також враховуючи безпідставність та необґрунтованість зустрічних вимог, суд вважає, що слід відмовити у задоволені вимог [PERSON] із зв'язку із недоведеністю вимог. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені. Стосовно позовних вимог [PERSON] суд зазначає наступне. Оскільки, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2015 року у справі № 520/724/15-ц /суддя Петренко В.С./, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору довічного утримання та договору про зміну набувача у вищевказаному договорі довічного утримання (догляду), то вказані договори є чинними на даний час. А відтак, власником квартири [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання та договору про зміну набувача у вищевказаному договорі довічного утримання (догляду) є саме [PERSON] У зв'язку із чим, суд вважає, що [PERSON] надмірно заявила позовну вимогу про визнання права власності. Тому вказана вимоги не підлягає задоволенню. Разом із тим, оскільки законним власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], то суд приходить до висновку про недійсність з дня його укладання договору дарування квартири [ADDRESS], який укладений 30.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON] Так, як вказаний договір вчинений [PERSON], а саме особою, яка не мала права на його укладання та відчуження квартири. У зв'язку із чим вимоги позивача про визнання договору дарування недійсним підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Оскільки, у ході розгляду справи сторонами не оспорювалося, що спірна квартира залишається до цього часу перебувати у володінні [PERSON], суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] про витребування квартири на її користь. Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені.

Outcome: partial