Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

05 липня 2017 року позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, посилаючись на те, що 06 жовтня 2012 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Спільне життя у них з відповідачем не склалося у звязку з різницею характерів, відсутністю між ними взаєморозуміння та довіри, різні погляди на сімейні стосунки, матеріальне забезпечення сімї. Шлюбні відносини між ними припинені з моменту народження доньки, тобто з грудня 2015 року, на даний час вони проживають окремо. Тому вона вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і просила їх шлюб розірвати. Крім того, відповідач не надає їй матеріальної допомоги на утримання дітей. Тому вона просила стягнути з нього аліменти на двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/2 частини його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Крім того вона просила стягнути з відповідача на її користь половину понесених нею судових витрат. 04 серпня 2017 року позивач уточнила позовні вимоги в частині стягнення аліментів та оскільки відомості про працевлаштування відповідача відсутні, то вона просила стягнути з відповідача аліменти на неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі по 713 грн. на кожну дитину, тобто по 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Позивач та представник позивача в судовому засіданні на задоволенні позову наполягали. Крім того, позивач просила після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище - «Андрущенко». Відповідач в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином /а.с.21/. Тому суд вважає причини неявки відповідача неповажними і тому справа розглянута у його відсутність, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 06 жовтня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Красноокнянського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №32 /а.с.5/. Сторони мають двох неповнолітніх дітей сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO] і, згідно наданих копій свідоцтв про народження дітей, відповідач є батьком /а.с.6, 7/. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, з грудня 2015 року проживають окремо. На думку позивача, примирення та збереження сімї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сімї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб. Позивач просила стягнути з відповідача лише половину понесених нею судових витрат, тому з урахуванням принципу диспозитивності, з відповідача на користь позивача слід стягнути половину сплаченого позивачем судового збору за подання до суду позову про розірвання шлюбу. Діти проживають разом з позивачем /а.с.22/. Відповідно до ст.ст. 180, 182, 184 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Дані про постійне місце роботи відповідача відсутні. Тому аліменти підлягають стягненню в твердій грошовій сумі. Що стосується розміру аліментів, суд прийшов до наступного. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, відповідно до роз'яснень п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 ''Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів'' вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, розмір аліментів, відповідно до ч.2 ст.182 СК України не може бути менший, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років з 1 травня 2017 року складає 1426 грн. Тому позовні вимоги позивача, щодо стягнення аліментів в твердій грошовій сумі по 713 грн. щомісяця на кожну дитину підлягають задоволенню, оскільки ця сума фактично дорівнює 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та відповідно до ч.2 ст.182 СК України є мінімальним розміром аліментів. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Позивач відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів. Тому згідно із ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути зазначений судовий збір у доход держави.

Outcome: approved