Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

06 березня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим що, він є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказує, що в даній квартирі зареєстрована його колишня знайома [PERSON] , яка ніколи не проживала у вищевказаному приміщенні, комунальних послуг не сплачує, не бере участі в утриманні будинку. Зазначає, що реєстрація відповідача в даній квартирі порушує його права, як власника. Оскільки факт реєстрації у квартирі відповідача зумовлює нарахування та стягнення з позивача зайвих комунальних платежів, унеможливлює отримання субсидії, просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, жиле приміщення [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Не заперечує щодо постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином через розміщення оголошення на офіційному сайті Луцького міськрайонного суду. Згідно ст. 223 ч. 1 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 223 ч. 4 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За погодженням з позивачем суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи відповідно до договору купівлі-продажу від 01 квітня 2016 року та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.04.2016 року, житлове приміщення [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 11-13). Також суд встановив, що в житловому приміщенні [ADDRESS] , з 13 квітня 2018 року зареєстрована [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією будинкової книги для прописки громадян, які проживають в житловому приміщенні [ADDRESS] (а.с. 8-10). Крім того, дана обставина підтверджується відомостями УДМС України у Волинській області та відомостями Реєстру територіальної громади міста Луцька. Як зазначено у листі Луцького ВП ГУНП України у Волинській області від 26 лютого 2019 року №3/1022/58/04-19, за результатом перевірки та опитування сусідів встановлено, що відповідач не проживає та ніколи не проживала у спірному житловому приміщенні (а.с.16). Суд встановив, що відповідач не є членом сім`ї власника житла, і згідно ст.64 Житлового кодексуУкраїни дані про укладення з ним договору найму квартири також відсутні. [PERSON] була зареєстрована у вищевказаному житловому приміщенні, за згодою власника житла, однак не проживає та не проживала у спірному житловому приміщенні. При цьому, норма закону, яка б регулювала порядок визнання особи, яка не є членом сім`ї власника (чи наймачем), такою, що втратила право користування жилим приміщенням в діючому законодавстві, зокрема, ЖК України та ЦК України не передбачена, з огляду на це, слід застосувати аналогію закону, зокрема, ст. 405 ЦК України. Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач [PERSON] втратила інтерес до житла, в якому зареєстроване її місце проживання, оскільки понад рік у ньому фактично не проживає, участі в утриманні житла та сплаті комунальних послуг не приймає, а тому вона втратила право користування даним житловим приміщенням. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні житловим приміщенням та проживанні в ній, про поважність причин її відсутності понад рік, наявність між нею і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання її такою, що втратила право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. З врахуванням вищенаведених норм закону та аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що слід визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за адресою: [ADDRESS]. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Як слідує з матеріалів справи, за подання даного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 768,40 гривень, що підтверджується квитанцією (а.с.1). Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, що становить 768,40 гривень.

Outcome: approved