Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

05.12.2019р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю, визнання права власності на квартиру (а.с. 2 - 5). Ухвалою судді Наумової О.С. від 06.12.2019р. відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження (а.с. 39-40). В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з 11.12.1993р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . На момент укладання шлюбу сторони півроку проживали спільно за адресою: [ADDRESS] . Відповідач з 18.02.1994р. по 30.05.1996р. відбував покарання за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 215 КК УРСР (порушення правил безпеки руху та експлуатації транспорту особою, що спричинили смерть потерпілого). У період перебування покарання в місці позбавлення волі, [INFO] у сторін народився спільний син [PERSON] . По суті шлюб був укладений з у зв`язку із народженням у майбутньому дитини і для пом`якшення вироку відповідача (наявність вагітної дружини). Після відбуття покарання відповідач не повернувся до позивачки, проживав окремо з іншою жінкою. 06.06.1997 [INFO] . внаслідок зсуву ґрунту на житловому масиві Тополя-1 житловий будинок 9 [ADDRESS] . [ADDRESS] прийшов у непридатний стан і усі мешканці будинку були відселені. На підставі рішенням міської ради народних депутатів від 17.07.1997р. № 1059 позивачці виплачена компенсація за втрачене житло в сумі 12\~480,00 грн. Коли відповідач дізнався про цю компенсацію і про те, що позивачка планує за неї придбати квартиру, він повернувся до неї і 22.08.1997р. за вказані кошти була придбана квартира [ADDRESS] . При цьому, відповідач переконав про необхідність її оформлення на нього, адже він відчуватиме себе головою сім`ї, і в такому випадку назавжди повернеться до позивачки, яка на той час жила сама, працювала на двох роботах і при цьому виховувала двох синів. Це був свого роду шантаж, але надія повернути чоловіка та батька сину взяла гору над її приватним інтересом. Проте через місяць після повернення відповідач знову зник. Згодом позивачка дізналася, що відповідач зареєструвався у спірній квартирі, адже після звільнення з місць позбавлення волі не мав реєстрації. Таким чином, фактичні шлюбні відносини, ведення спільного господарства між сторонами припинилися з 18.02.1994р., з того часу сторони спільного господарства не ведуть та разом не проживають. Позивач самостійно виховувала двох своїх синів. Отже, квартира [ADDRESS] хоча й була придбана в період шлюбу, але в період, коли сторони уже не вели спільного господарства та за особисті кошти позивачки, тому квартира фактично є її особистою приватною власністю. На підставі викладеного, просила у порядку поділу майна подружжя визнати квартиру її особистою власністю. Позивачка та її представник адвокат Патика А.В. (діє на підставі ордеру від 17.01.2020р. а.с. 46) в судовому засідання позовні вимоги підтримали повністю, з підстав зазначених у позові, просили суд їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечували (а.с. 69). Відповідач [PERSON] в судові засідання, призначені на 20.01.2020р. і на 24.02.2020р. не з`явився, про дату, час та місце слухання повідомлявся шляхом направлення судових повісток на останню відому адресу місця проживання відповідача та шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті «Судова влада» (а.с. 43-44, 50-51). Отже, належним чином повідомлений про розгляд справи судом, відповідач в судові засідання повторно не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання заперечень проти позову. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідач, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що між позивачкою [PERSON] і відповідачем [PERSON] 11.12.1993р. було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, актовий запис № 1364 (а.с.20). Від союзу між стонами [INFO] народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його народження, актовий запис № 113, де батьком вказаний відповідач [PERSON] (а.с. 21). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2020р. шлюб між ними розірвано (а.с. 55-57). Перебуваючи у шлюбі, а саме 22.08.1997р. відповідач [PERSON] уклав з [PERSON] (від якого за дорученням діяли [PERSON] та [PERSON] ). договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ) загальною площею 52,4 м.кв (житловою площею - 32,8 м.кв), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко В.В., зареєстрований в реєстрі за номером 3659 (а.с. 15-16). Як видно з матеріалів справи, відповідач у період з 18.02.1994р. по 30.05.1996р. відбував покарання за скоєння злочину (а.с. 24). Тобто, син [PERSON] у позивачки народився [INFO] у період перебування відповідачем покарання (з 18.02.1994р. по 30.05.1996р.). Як вказувала позивачка, після відбуття покарання відповідач не повернувся до позивачки і проживав окремо з іншою жінкою. 06.06.1997р. внаслідок зсуву ґрунту на житловому масиві Тополя-1 житловий будинок 9 [ADDRESS] . [ADDRESS] прийшов у непридатний стан і усі мешканці будинку були відселені, а на підставі рішенням міської ради народних депутатів від 17.07.1997р. № 1059 позивачці була виплачена компенсація в сумі 12 480,00 грн. Листом Дніпровської міської ради від 05.11.2019р. № 8/15-212 підтверджуються указані обставини, а також те, що [PERSON] була виплачена компенсація за втрачене житло в сумі 12\~480,00 грн. і матеріальна допомога в сумі 600,00 грн. (а.с. 27). Під час розгляду справи та у позові позивачка пояснила, що квартира була зареєстрована на відповідача, оскільки той переконав її про необхідність оформлення квартири на нього, а вона погодилася фактично під тиском, оскільки той поводився агресивно і фактично, перебуваючи у нотаріуса під час укладення правочину, вказав, що квартира має бути оформлена виключно на нього. Після придбання квартири відповідач покинув сім`ю і житло, дітей вона виховувала сама. Суду наданий складений мешканцями будинку сусідами [PERSON] і [PERSON] акт від 27.11.2019р. про не проживання відповідача у спірній квартирі з серпня 1997 року (а.с. 31). Указані позивачкою обставини також підтверджують нотаріально посвідчені 09.11.2019р. пояснення [PERSON] , що мешкала з позивачкою до 1997 року на житловому масиві [ADDRESS] , сусідки позивачки - [PERSON] з 1997 року по [ADDRESS] , сина позивачки - [PERSON] (а.с. 28-30). Допитані під час розгляду справи свідки [PERSON] і [PERSON] підтвердили суду означені вище обставини. До спірних правовідносин повинно бути застосовано Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР, оскільки спірна квартира набута за час шлюбу у 1997 році, на момент дії цього Кодексу. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. У відповідності до ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Отже, указаною правовою нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач,\~якщо заперечує\~проти цього,\~відповідно до\~ч.\~3\~ст.\~12\~ЦПК України, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12.06.1998р. № 16 (зі змінами і доповненнями), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому, належить виходити із того, що відповідно до ст. 22, 25, 27-1 КпШС України, спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними за час шлюбу нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. Якщо котрийсь\~із подружжя\~зробив вкладення\~у придбання\~спільного майна\~за рахунок\~майна,\~яке належало\~йому до або було одержано ним під час шлюбу в дар, в порядку спадкування, надбане за\~кошти,\~що належали\~йому до\~шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися\~при визначенні\~часток подружжя\~у спільній\~сумісній власності (ст. 28 КпШС). Таке ж роз`яснення містить й постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р., яке діє на час вирішення спору (п. 23). Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна;\~2)\~кошти,\~за які\~таке майно\~було набуте\~(джерело\~набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 22 КпШС України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч 4. ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За наслідками розгляду спору, судом установлено, що за кошти виключно позивачки в сумі 12\~480,00 грн. (+ 600,00 грн. матеріальна допомога) була придбана спільна квартира, оскільки означені кошти вона отримала від міської ради в липні 1997 року, а квартира була придбана 22.08.1997р. (через місяць) за 8\~110,00 грн. У той час як відповідач до 30.05.1996р. відбував покарання, тобто, не був працевлаштований і не проживав з позивачкою однією сім`єю (що підтверджено актом на проживання та показаннями свідків). Отже, позивачкою надані суду докази, що спірне майно відповідно до положень статті 24 КпШС України було отримане нею за виключно власні кошти (джерело набуття), що спростовує презумпцію спільності майна подружжя. Оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що квартира є особистою власністю позивачки [PERSON] , а тому вважає за необхідне в порядку поділу майна подружжя визнати за позивачкою право власності на всю квартиру. На розподілі судових витрат позивачка не наполягала, про що її адвокат надав суду відповідну заяву (а.с. 69). На підставі викладеного,

Outcome: approved