Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

06 травня 2015 року на розгляд до суду поштою надійшов позов [PERSON] до [PERSON],третя особа - Горлівська універсальна товарна біржа « ЛІВІАЛІЯ»( далі- Товарна біржа) про визнання договору купівлі - продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно. Згідно розпорядження Голови Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 2710/38-14 « Про визначення територіальної підсудності справ», територіальна підсудність цивільних справ, підсудних судам міста Горлівки, розташованому у районі проведення антитерористичної операції, визначена для розгляду Слов'янському міськрайонному суду Донецької області. Позивачка, незважаючи на належне повідомлення судом про час та місце судового розгляду, не використала свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, у тексті позовної заяви нею було викладено клопотання про проведення судового розгляду справи у її відсутність за наданими нею документами. ( а.с. 3 звор., 18, 40). У позовній заяві від 28 квітня 2015 року позивачкою [PERSON] зазначено про те, що 09 лютого 1999 року вона та відповідачка [PERSON] уклали на Горлівській універсальній товарній біржі « ЛІВІАЛІЯ» договір купівлі - продажу нерухомості, за яким [PERSON] продала позивачці житловий будинок [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,553га. До домоволодіння належить житловий будинок під літ. А 1, що складається з коридору №1 площею 4,9 кв.м., жилих кімнат № 4 площею 7,1 кв.м., № 6 площею 17,2 кв.м., № 7 площею 10,3 кв.м., № 8 площею 16, 3 кв.м., кухні №2 площею 11,6 кв.м., ванної № 3 площею 2,9 кв.м., вбиральні № 9 площею 0,6 кв.м., тамбуру 1 площею 2,9 кв.м., коридору 5 площею 5,3 кв.м., загальною площею 79, 1 кв.м, у тому числі жилою 50,9 кв.м., сарай під літ. «Б»,сарай під літ. «В»,вбиральня під літ. «Г», сарай під літ. «Е», гараж під літ. «Ж», навіси «З», «И», «К»,зливна яма «Ж», паркани №1-6, замощення 1-111. Це домоволодіння належало продавцю на праві особистої власності на підставі договору про надання у володіння земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності від 21 березня 1986 року, який зареєстрований Третьою Горлівською державною нотаріальною конторою по реєстру №1847.Після оформлення договору купівлі - продажу через Горлівську універсальну товарну біржу « ЛІВІАЛІЯ» позивачка свою власність зареєструвала 12 лютого 1999 року в комунальному підприємстві з технічної інвентаризації м. Горлівка Донецької області, про що свідчить реєстраційний напис. У вказаному договорі позивачка домовилася з відповідачкою відносно усіх умов правочину,що підтверджується його змістом. Сторони повністю виконали договір,що підтверджується реєстраційним написом, технічним паспортом, реєстрацією проживання [PERSON] у будинку. За таких умов, позивачка вважала, що правочин є законним і вона може розпоряджатися своїм нерухомим майном згідно з законодавством. У 2015 році при спробі продати цей будинок, позивачці стало відомо про те,що правочин здійснений з порушенням вимог ст. 220 ЦК України, з недодержанням вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. Згідно частини 2 статті 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Позивачка просила визнати поважною причину пропущення позовної давності,бо вона не могла знати про недійсність правочину, враховуючи те,що державна установа зареєструвала її придбане нерухоме майно, та захистити її порушене право, тому посилаючись на положення статей 219, 220 ч.2,267 ч.5, 334 ЦК України, просила: 1) визнати поважною причину пропущення нею позовної давності; 2) визнати дійсним правочин - договір купівлі - продажу нерухомості від 09 лютого 1999 року,зареєстрований в Горлівській універсальній товарній біржі « ЛІВІАЛІЯ»,за яким у її власність перейшов жилий будинок [ADDRESS], на земельній ділянці 0,553 га; 3)визнати за нею право власності на житловий будинок під літ. А1, що складається з коридору №1 площею 4,9 кв.м., жилих кімнат № 4 площею 7,1 кв.м., № 6 площею 17,2 кв.м., № 7 площею 10,3 кв.м., № 8 площею 16, 3 кв.м., кухні №2 площею 11,6 кв.м., ванної № 3 площею 2,9 кв.м., вбиральні № 9 площею 0,6 кв.м., тамбуру 1 площею 2,9 кв.м., коридору 5 площею 5,3 кв.м., загальною площею 79, 1 кв.м, у тому числі жилою 50,9 кв.м., сараю під літ. «Б»,сараю під літ. «В»,вбиральні під літ. «Г», сараю під літ. «Е», гаража під літ. «Ж», навісів «З», «И», «К»,зливної ями «Ж», парканів №1-6, замощення 1-111,що складає ціле домоволодіння. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачки [PERSON] про місце та час розгляду справи. Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», пересилання пошти не здійснюється до міста Горлівка Донецької області, де було останнє відоме позивачу місце проживання відповідачки,що позбавлює суд можливості надіслання поштою судового виклику до суду за цією адресою (ч.5 ст.74 ЦПК України). Тому, відповідно до вимог ч.9 ст. 74 ЦПК України виклик у судове засідання відповідачки та представника третьої особи - Горлівської універсальної товарної біржи « ЛІВІАЛІЯ» було здійснено шляхом розміщення оголошення у друкованому засобі масової інформації державної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур?єр» (а.с.35) Здійснити відповідно до розпорядження КМУ від 21 січня 2015 року №41-р розміщення оголошення про виклик до суду відповідачки та представника третьої особи у друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження - газеті «Донеччина», не є можливим у зв'язку із перебуванням редакції цієї газети на території, що тимчасово не контролюється Україною - у місті Донецьку. Незважаючи на прийняті судом заходи, відповідачка [PERSON] та представник третьої особи у судове засідання не з?явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило. Аналізуючи наведені обставини, суд приходить до висновку про належне повідомлення відповідачки та представника третьої особи, а тому, відповідно до положень статті 169 ЦПК України, вважає можливим розглядати справу за відсутності позивачки, відповідачки та представника третьої особи, на підставі наявних у ній доказів, з дотриманням вимог, встановлених законом. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до договору №28/99, укладеного на Горлівській універсальній товарній біржі « ЛІВІАЛІЯ» 09 лютого 1999 року між [PERSON] та [PERSON], продавець продала, а позивачка, як покупець, купила за 26 470 грн. жилий будинок [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці площею 0,553 га,за планом А1-жилий будинок,Б- сарай, В- сарай,Г-вбиральня,Е- сарай, Ж- гараж, З-навіс, И- навіс, К- сарай,споруди. Жила площа будинку 50,9 кв.м. ( а.с. 4). Як свідчить реєстраційний напис на копії цього договору,12 лютого 1999 року відповідно до цього договору за [PERSON] бюро технічної інвентаризації міста Горлівки було проведено реєстрацію цієї нерухомості за реєстровим номером 27128. ( а.с. 4 зв.) Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд,виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення, суд вирішує,зокрема, такі питання:1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Закон України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу», в межах дії якого Горлівська універсальна товарна біржа « ЛІВІАЛІЯ» виконувала реєстрацію договору купівлі - продажу від 09 лютого 1999 року, є спеціальним нормативним актом щодо визнання правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України та загальним стосовно укладання договорів. З останнього питання спеціальними нормами є норми Цивільного кодексу. Враховуючи те, що правовідносини між сторонами виникли до 01 січня 2004 року, вони повинні регулюватися Цивільним Кодексом УРСР 1963 року. У відповідності зі ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963року, який діяв на час укладання договору) ( далі - ЦК УРСР) за договором купівлі - продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР 1963 р., договір купівлі- продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі- продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Як передбачено положеннями ст. 45 ЦК УРСР, недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Відповідно до ч.1 ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст. 48 цього Кодексу. Згідно з частиною 2 статті 48 даного Кодексу недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року « Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»,зі змінами та доповненнями і яка була чинною станом на 1999 рік, судам роз'яснено, що якщо угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладання її були в наявності передбачені законом обмеження ( наприклад ст.ст. 105, 114 ЦК УРСР). З підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню,зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі - продажу ( у тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування жилого будинку ( квартири) чи його частини. Згідно з роз'ясненнями Міністерства юстиції України №17-12-44 від 10 квітня 1998 року « Щодо діяльності товарних бірж», передбачено, що беручи до уваги вимоги ст. 227 ЦК УРСР, яка передбачає особливі умови щодо договорів купівлі - продажу будинку ( його частини), якщо хоча б однією із сторін є громадян, вважається, що такі договори укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги згідно зі ст. 47 ЦК тягне за собою недійсність договору. Таким чином, визнання в судовому порядку дійсним договору купівлі - продажу спірного жилого будинку суперечить вимогам законодавства, яке діяло на час укладання цього договору, який набуватиме чинності з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до положень статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи те, що згідно частини 2 статті 47 ЦК УРСР , якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка підлягає нотаріальному посвідченню, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі, за вимогою сторони, яка виконала угоду взнати її дійсною. В цьому разі нотаріальне посвідчення угоди не вимагається. Із наданих суду матеріалів позивачкою, судом не може бути встановлено: чи не було станом на 09 лютого 1999 року передбачених законом обмежень для укладання договору купівлі-продажу будинку та посвідчення його нотаріусом. В матеріалах справи відмови нотаріуса у нотаріальному посвідченні договору не міститься. Оскільки спірний договір нотаріально посвідчений не був та відсутні докази на підтвердження факту ухилення [PERSON] від нотаріального посвідчення договору, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] шляхом визнання дійсним договору купівлі- продажу жилого будинку від 09 лютого 1999 року. Враховуючи те, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на житловий будинок з господарськими спорудами є похідними від задоволення її ж вимог щодо визнання дійсним правочину купівлі - продажу цього будинку від 09 лютого 1999 року , виходячи із визначеного положеннями статті 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, в межах заявлених позивачем позовних вимог і на підставі доказів сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог [PERSON] і у цій частині. Позивачкою ставилося перед судом питання про поновлення їй строків звернення до суду, як пропущених з поважних причин. Між тим, відповідно до положень статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту прав за позовом особи права якої порушено ( позовна давність), встановлюється у три роки. Згідно зі ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у позові. Згідно роз'яснень викладених у листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13, виходячи зі змісту статей 71,8 ЦК УРСР,їх положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить,або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності,а за безпідставністю матеріально - правової вимоги. Таким чином, у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити з підстав необгрунтованості заявлених позовних вимог.

Outcome: dismissed