Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

05 січня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська в порядку ст.56 ЦПК України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру» звернувся заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 24 травня 2019 року державним реєстратором КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Ковальовим С.В. на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 квітня 2001 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, зареєстровано право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1836984912101). В той же час, відповідно до листа КП «ДМБТІ» ДМР від 17 грудня 2020 року №15053 в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні відомості про реєстрацію права приватної власності на вказану квартиру, а житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за міською радою на підставі рішення виконкому від 10 серпня 1990 року №492. Згідно листа Департаменту житлового господарства ДМР від 29 жовтня 2020 року №3/12-5010 зазначена вище квартира у приватну власність не передавалась та розпорядження органу приватизації відносно цієї квартири не видавалось. За таких обставин, посилаючись на те, що свідоцтво про право власності на житло не є правочином/юридичним фактом, який породжує виникнення права власності, на відміну від розпорядження органу приватизації, яке не приймалось, враховуючи, що державний реєстратор Ковальов С.В. при здійсненні реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] не перевірив дійсність виникнення у останньої права власності на таку квартиру на підставі свідоцтва про право власності на житло та не відмовив у здійсненні державної реєстрації, прокурор просив суд скасувати рішення державного реєстратора КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Ковальовим С.В. про реєстрацію права власності за [PERSON] на спірну квартиру з одночасним припиненням її права власності на таке нерухоме майно. Також прокурор послався на те, що на підставі договору купівлі-продажу №277 від 03 червня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Міссіяж О.А., вищевказану спірну квартиру було відчужено [PERSON] на користь відповідача [PERSON] , а останнім вже на підставі договору дарування №3418 від 26 грудня 2019 року спірну квартиру подаровано своїй дружині - відповідачу [PERSON] , яка і є теперішнім титульним власником спірного нерухомого майна. Посилаючись на те, що спірна квартира на праві власності належала позивачу, вибула з його володіння поза його волею внаслідок незаконної реєстрації права власності за [PERSON] , яка, в свою чергу, не маючи на це законного права, відчужила спірну квартиру на користь [PERSON] , а останній - на користь своєї дружини [PERSON] , прокурор зазначив про наявність всіх підстав для пред`явлення ним віндикаційного позову та необхідність його задоволення шляхом витребування у [PERSON] спірної квартири на користь територіальної громади м. Дніпра в особі позивача, а також із визнанням недійсним договору купівлі-продажу №277 від 03 червня 2019 року з одночасним припиненням права власності [PERSON] . Також прокурор просив суд покласти на відповідачів судові витрати по справі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2021 року позовну заяву було залишено без руху, надано стороні позивача, прокурору строк для усунення виявлених недоліків позову. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2021 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням недоліків позовної заяви останню прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою судом в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучено [PERSON] та Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про повернення позовної заяви заступнику керівника Дніпропетровської обласної прокуратури. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у позові підстав. Представник позивача та третьої особи Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради позовні вимоги також підтримала, зазначила про наявність всіх необхідних підстав і доказів для задоволення позову в повному обсязі. Також представник позивача підтвердила факт наявності підстав для звернення прокурора до суду із даним позовом, оскільки Дніпровською міською радою не вчинялось необхідних дій для захисту порушеного права власності на спірну квартиру, яка вибула з комунальної власності поза волею позивача внаслідок протиправних дій з боку відповідачів. Також представником Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради подано суду письмові пояснення, в яких представник просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, пославшись на те, що проведення державної реєстрації права приватної власності на спірну квартиру за відповідачем [PERSON] було здійснено протиправно, з порушенням законодавства та на підставі підроблених документів, а тому і подальше відчуження такої квартири на користь інших відповідачів по справі не відповідає вимогам закону. Отже у прокурора та позивача є всі підстави для витребування спірної квартири в порядку ст.388 ЦК України від її теперішнього титульного власника - відповідача [PERSON] . Відповідач державний реєстратор КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Ковальов С.В. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, правом на подання відзиву не скористався. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подала до суду відзив на позов, в якому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи свою правову позицію тим, що поки факт незаконності приватизації спірної квартири не буде встановлено рішенням суду, у позивача немає законних підстав ставити питання про недійсність договору купівлі-продажу спірної квартири, а витребування спірної квартири у [PERSON] є неможливим, оскільки остання є добросовісним набувачем. Послалась відповідач і на правомірність продажу нею квартири відповідачу [PERSON] , оскільки в іншому випадку нотаріус не посвідчив би відповідний правочин, а також на наявність належного доказу, що підтверджував її право власності на спірну квартиру - свідоцтва про право власності на житло від 18 квітня 2001 року, виданим управлінням житлового господарства Дніпровської міської ради. Вказала відповідач і на те, що у державного реєстратора не було законних підстав для відмови [PERSON] у державній реєстрації за нею права власності на спірну квартиру, а відтак вона набула право власності на законній підставі, а подані прокурором докази не є належними. Також відповідач [PERSON] послалась на відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу через неналежність такого способу захисту, тим більше в рамках пред`явлення віндикаційного позову. Представник відповідача [PERSON] в останнє судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в ході розгляду справи проти задоволення позовних вимог заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, свого представника не направив, правом на подання відзиву не скористався. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подала суду відзив, в якому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до неї, мотивуючи тим, що вона є добросовісним набувачем, а тому витребування в неї спірної квартири буде надмірним індивідуальним тягарем для неї, не відповідає практиці ЄСПЛ та порушує ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. За таких обставин у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засіданні та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників справи. Вислухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, а також дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що за заявою відповідача [PERSON] рішенням державного реєстратора Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Ковальова Сергія Вадимовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер рішення 47026965, від 24 травня 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію права приватної власності за відповідачем [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1836984912101). В якості підстави для прийняття означеного рішення державного реєстратора зазначено свідоцтво про право власності на житло від 18 квітня 2001 року, видане Виконкомом міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження від 18 квітня 2001 року №1/3786-01, реєстрова книга №109п-77. У свідоцтві зазначено, що його видано внаслідок приватизації спірної квартири. Викладені обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копією свідоцтва про право власності на житло. В той же час, відповідно до копії листа від 29 жовтня 2020 року №3/12-5010 Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, який є органом приватизації житлового фонду, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста, в особі Дніпровської міської ради, а також правонаступником управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, за архівними даними приватизаційних справ Департаменту спірна квартира [ADDRESS] у приватну власність не передавалась, а розпорядження органу приватизації від 18 квітня 2001 року №1/3786-01 на таку квартиру та на будь-яку іншу не видавалось. Більш того, згідно копії листа Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 17 грудня 2020 року №15053 станом на 31 грудня 2012 року згідно матеріалів інвентаризаційної справи відсутні відомості про реєстрацію права власності на спірну квартиру [ADDRESS] . А будинок [ADDRESS] , в який увійшла спірна квартира, зареєстровано за Міською радою на підставі рішення виконавчого комітету від 10 серпня 1990 року №492, про що видане реєстраційне посвідчення від 18 серпня 1990 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №23 за реєстровим №1355. Відповідно до даних картотеки з питань реєстрації місця проживання осіб відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за адресою спірної квартири з 02 червня 1999 року значиться зареєстрованим місце проживання третьої особи у справі [PERSON] . Також судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 03 червня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А. за реєстровим №277, відповідач [PERSON] здійснила продаж спірної квартири відповідачу [PERSON] , за яким право власності було зареєстровано в той же день. При цьому, відповідно до п.2.2.1 такого договору останній укладено з письмової згоди дружини покупця [PERSON] - відповідача по справі [PERSON] , яка (згода) оформлена у вигляді нотаріально письмової заяви останньої. Наведені обставини підтверджуються копією відповідно договору купівлі-продажу, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В подальшому на підставі договору дарування квартири від 26 грудня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кравченком О.О. за реєстровим №3418, відповідачем [PERSON] відчужено спірну квартиру [ADDRESS] на користь своєї дружини - відповідача [PERSON] , державна реєстрація права власності на спірну квартиру за якою відбулась в той же день. [PERSON] на даний час залишається єдиним титульним власником спірної квартири. Наведені обставини підтверджуються копією означеного договору дарування квартири, а також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, судом встановлено, що Дніпропетровською обласною прокуратурою своїми листами від 23 листопада 2020 року №15/4-133 вих-20 та від 24 грудня 2020 року №15-4-203 вих-20 повідомлено Дніпровську міську раду про наведені судом вище обставини та підстави вибуття спірної квартири з комунальної власності територіальної громади м. Дніпра, а також запитано про вжиті позивачем заходи, направлені на відновлення та захист прав та інтересів територіальної громади міста, зокрема шляхом звернення до суду із відповідним позовом, аналогічним даному. У відповідь на перший із вказаних листів Дніпровська міська рада повідомила, що нею не вживалось відповідних заходів, про які запитує прокуратура, оскільки не було відомо про наявність підстав для пред`явлення позову. В той же час, другий із вищевказаних листів, яким Дніпропетровська обласна прокуратура повідомляла позивача про намір звернутись до суду із даним позовом, а також просила Дніпровську міську раду повідомити про самостійно вжиті заходи, зокрема про подання до суду позову, залишився без відповіді. Таким чином, викладене в контексті ст.56 ЦПК України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру», пояснень представника позивача в судовому засіданні, а також усталеної судової практики, в тому числі судів касаційної інстанції, свідчить про наявність у відповідного прокурора достатніх підстав для звернення до суду із даним позовом, який вирішується. Копія переписки між прокуратурою та позивачем наявна в матеріалах справи. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями Конституції України, Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ЦК України, Закону України «Про місцеве самоврядування», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ЖК УРСР, Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року №56 (далі - Правила), Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року №121 (далі - Інструкція), Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України 07 лютого 2002 року №7/5 (далі - Тимчасове положення), Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі - Порядок). Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Нормою ст.2 ЦК України передбачено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. За змістом ст.143 Конституції України, ст.172 ЦК України, ст.ст.5, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом, зокрема управляють майном, що є у комунальній власності. За змістом норм ст.ст.16, 26, 29 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.327 ЦК України визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, в тому числі на нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності (правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності) здійснюють відповідні ради. До повноважень органів місцевого самоврядування (сільських, селищних, міських рад) щодо управління комунальною власністю належать в тому числі: управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад; підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо порядку та умов відчуження комунального майна, проектів місцевих програм приватизації та переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; організація виконання цих програм. Згідно ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 190, 316-319, 328, 379 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є житловий будинок, квартира), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Усі суб`єкти права власності, якими є учасники, перелічені в ст.2 ЦК України, є рівними перед законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Положеннями ст.345 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. За змістом норм ст.ст.1, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку. За змістом положень ст.ст.655-657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. За змістом норм ст.ст.717-719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до положень ст.ст.2-5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право власності на нерухоме майно, в тому числі на квартири. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положеннями ст.12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Частиною 3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. За змістом положень п.п.1.4, 1.5 Правил, п.п.1.4-1.6, 1.9 Інструкції, п.п.1.1-1.5 Тимчасового положення, які були чинними на дату, якою начебто було видано органом приватизації відповідачу [PERSON] свідоцтво про право власності на житло від 18 квітня 2001 року на спірну квартиру, а також на дату, якою начебто органом приватизації видано розпорядження від 18 квітня 2001 року №1/3786-01, вже на підставі якого видано вищевказане свідоцтво, право власності на квартиру у багатоквартирному будинку підлягало обов`язковій державній реєстрації за власником, а органами, які провадили таку державну реєстрацію, були комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Відповідно до положень ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав включає в себе в тому числі, але не виключно: перевірку документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав). Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Нормою ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом. Положеннями ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться в тому числі на підставі: свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката. Разом з тим, згідно ст.10 ч.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Відповідно до ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав в тому числі у таких випадках: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Статтею 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Відповідно до ст.26 ч.ч.1, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пп.«а» п.2 ч.6 ст.37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому пп.«а» п.2 ч.6 ст.37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Положеннями ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.9 ЖК УРСР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормою ст.387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Положеннями ст.12 ЦК України встановлено, що якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Пунктом 67 Порядку встановлено, що для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника, крім випадку, коли право власності належного власника на таке майно було зареєстроване в Державному реєстрі прав. Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення. За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, а отже і про можливість задоволення позову, однак частково. Свою правову позицію суд мотивує наступним. Так, за змістом норм ст.ст.328 ЦК України, ст.ст.2, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року по справі №911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року по справі №925/1121/17, від 17 квітня 2019 року по справі №916/675/15, від 24 січня 2020 року по справі №910/10987/18, від 31 травня 2021 року по справі №419/583/19, від 26 травня 2021 року по справі №200/14707/17, від 20 серпня 2021 року по справі №751/1710/17. При вирішенні позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень необхідною умовою є встановлення, яким актам цивільного законодавства суперечить прийняте рішення про державну реєстрацію прав, що є підставою для визнання його незаконним і скасування, оскільки перелік підстав, за яких державний реєстратор може прийняти рішення про відмову в державній реєстрації прав, є вичерпним (постанови Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі №921/403/17-г/6, від 15 серпня 2018 року по справі №922/2998/16). В той же час, навіть, якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача (постанова Верховного Суду від 11 лютого 2020 року по справі №915/572/17). Вочевидь, такий правовий висновок можна екстраполювати і на рішення державного реєстратора, на підставі якого останній і вносить до відповідного державного реєстру запис про державну реєстрацію права, що слідує з нижчевикладеного. Так, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» №340-IX від 05 грудня 2019 року, який набрав чинності з 16 січня 2020 року, ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції, зміст якої свідчить про те, що, на відміну від ч.2 ст.26 цього ж Закону України у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відтак, до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому, починаючи з 16 січня 2020 року, цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень, які є належними та ефективними способами захисту, обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року по справах №906/516/19, №905/633/19, №922/2589/19, від 30 червня 2020 року по справі №922/3130/19, від 14 липня 2020 року по справі №910/8387/19, від 20 серпня 2020 року по справі №916/2464/19, від 03 вересня 2020 року по справі №914/1201/19, від 28 жовтня 2020 року по справі №10963/19. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то судом в ході її розгляду достеменно встановлено, що державна реєстрація за [PERSON] права власності на спірну квартиру відбулась на підставі поданого нею державному реєстратору свідоцтва про право власності на житло від 18 квітня 2001 року, виданого начебто за наслідками приватизації зазначеним відповідачем спірної квартири. В той же час, насправді така спірна квартира у приватну власність не передавалась, відповідне розпорядження органу приватизації, на яке міститься посилання у свідоцтві про право власності на житло, взагалі не видавалось на жодну квартиру, а сам багатоквартирний будинок, у якому знаходиться спірна квартира, дотепер перебуває у комунальній власності позивача. Відтак, надане [PERSON] для здійснення державної реєстрації свідоцтво про право власності на житло, вочевидь, є підробленим. А оскільки таке свідоцтво видано до 01 січня 2013 року та в період дії п.п.1.4, 1.5 Правил, п.п.1.4-1.6, 1.9 Інструкції, п.п.1.1-1.5 Тимчасового положення, право власності на спірну квартиру у багатоквартирному будинку підлягало обов`язковій державній реєстрації в БТІ за власником, а тому державний реєстратор КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Ковальов С.В. у відповідності до ст.ст.3, 10, 18, 22, 24, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» мав перевірити факт такої реєстрації та достовірність її підстав, однак, вочевидь, цього належним чином не зробив, здійснив спірну реєстрацію права власності за [PERSON] , що дозволило їй незаконно заволодіти спірною квартири та в подальшому здійснити подальше неправомірне її відчуження відповідачу [PERSON] . За таких обставин оскільки оскаржуване рішення державного реєстратора Ковальова С.В. безсумнівно суперечить вимогам закону, прийнято без належної перевірки дійсності підстав виникнення у [PERSON] права власності, яка набула його незаконно, а також само по собі порушує права позивача, враховуючи визначений діючим законом належний та ефективний спосіб захисту, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог про скасування вищевказаного спірного рішення державного реєстратора з одночасним припиненням права власності [PERSON] , яке виникло в неї на спірну квартиру на підставі такого рішення державного реєстратора. Вирішуючи решту позовних вимог, суд керувався наступним. Так, нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема ст.387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння, подавши до суду віндикаційний позов - позов неволодіючого майном власника до його фактичного набувача про витребування шляхом вилучення в натурі індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Виходячи з цього, право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна, що, в свою чергу, зумовлює виникнення в позивача обов`язку довести суду своє право власності на спірне майно, а в суду - встановити дійсного власника такого майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Закон не вимагає встановлення судом таких обставин в іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами ст.387 ЦК України. Крім того, відповідно до закріпленого тією ж нормою ст.387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно саме від добросовісного набувача залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів стст.ст.387, 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст.ст.387, 388 ЦК може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Викладені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду України, наведеними в постановах від 16 вересня 2015 року у справі №6-1203цс15, від 23 грудня 2015 року у справі №6-327цс15, від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15, із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 липня 2018 року по справі №653/1096/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 21 серпня 2019 року по справі №911/3681/17, від 11 лютого 2020 року по справі №922/614/19, правовими висновками Верховного Суду про застосування норм права, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року у справі №441/1557/16-ц, від 05 грудня 2018 року у справі №522/2202/15-ц, від 19 грудня 2018 року у справі №2-557/11, а також із положеннями п.19, 21 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року. Що стосується обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду судом встановлено, що спірна квартира у складі багатоквартирного будинку, в якому вона знаходиться, є об`єктом права комунальної власності, яке зареєстровано за позивачем, рішення про приватизацію спірної квартири відповідним органом приватизації не приймалось, свідоцтво про право власності не видавалось, зокрема на користь відповідача [PERSON] . Разом з тим, за рішенням державного реєстратора КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Ковальова С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер рішення 47026965, від 24 травня 2019 року право власності на спірну квартиру на підставі вочевидь підробленого свідоцтва про право власності на нерухоме майно, начебто виданого за результатами приватизації квартири, було зареєстроване за відповідачем [PERSON] , а нею вже на підставі договору купівлі-продажу від 03 червня 2019 року спірну квартиру відчужено на користь відповідача [PERSON] . В свою чергу, останнім на підставі договору дарування квартири від 26 грудня 2019 року спірну квартиру безоплатно відчужено на користь всоєї дружини відповідача [PERSON] . Таким чином, з викладеного слідує, що внаслідок відсутності спрямованого на відчуження спірної квартири рішення повноважного органу, зокрема рішення органу приватизації, така квартира вибула з володіння її власника - територіальної громади в особі органу місцевого самоврядування (позивача) поза волею власника іншим шляхом, а заволодіння квартирою відповідачем [PERSON] відбулось незаконно, без відповідної правової підстави, а тому вона і не мала права її відчужувати [PERSON] . За таких обставин, а також враховуючи наведені вище правові висновки і те, що відчуження [PERSON] спірної квартири на користь останнього її титульного власника відповідача [PERSON] відбулось безвідплатно, суд при ходить до висновку про наявність передбачених законом підстав (ст.387, ст.388 ч.1 п.3, ч.3 ЦК України) для задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири від [PERSON] на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Приймаючи рішення про задоволення вищевказаної позовної вимоги, суд також керувався і тим, що відповідачі [PERSON] , за переконанням суду, не можуть вважатись добросовісними набувачами з огляду на те, що набуття [PERSON] спірної квартири відбулось безоплатно на підставі договору дарування, дарувальником за яким є її чоловік відповідач [PERSON] , а саме укладення такого договору дарування відбулось зі спливом лише півроку після придбання [PERSON] цієї квартири у [PERSON] . При цьому при купівлі квартири у [PERSON] була надана згода на такий правочин з боку [PERSON] , як дружини покупця. Такі обставини в сукупності безмовно вказують на те, що і [PERSON] , і [PERSON] знали або щонайменше обґрунтовано припускали, що спірна квартира набута [PERSON] неправомірно, а тому після її придбання у останньої [PERSON] подружжя [PERSON] в стислі строки уклало вже між собою правочин з безвідплатного відчуження квартири з метою можливості надання [PERSON] формального статусу добросовісного набувача аби зберегти за собою спірне нерухоме майном шляхом ускладнення позивачу в подальшому можливості витребувати таку квартиру за віндикаційним позовом. В той же час, суд вважає необґрунтованою, а отже такою, що не підлягає задоволенню, позовну вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу №277 від 03 червня 2019 року, оскільки такий договір не є тим правочином чи юридичним фактом/правовою підставою, на підставі яких відбулось вибуття спірної квартири з володіння її власника - позивача. А тому з огляду на усталену судову практику та чисельні правові висновки судів касаційної інстанції необхідність оскарження такої проміжної ланки в ланцюгу правочинів з відчуження спірної квартири не є необхідним та ефективним способом захисту. Не підлягає задоволенню і позовна вимога про припинення права власності [PERSON] на спірну квартиру, яке було зареєстроване за ним на підставі договору купівлі-продажу №277 від 03 червня 2019 року, оскільки така позовна вимога є похідною та повністю ґрунтується на позовній вимозі про визнання договору купівлі-продажу №277 від 03 червня 2019 року недійсним, у задоволенні якої судом відмовлено. Більш того, відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності [PERSON] вже припинено із вчинення відповідного запису у державному реєстрі внаслідок укладення договору дарування від 26 грудня 2019 року. З викладених вище підстав та обставин, наведених вище правових висновків та результатів розгляду позовних вимог суд не приймає до уваги заперечення сторони відповідачів [PERSON] , [PERSON] проти задоволення позовних вимог, окрім заперечень проти вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03 червня 2019 року, оскільки такі заперечення спростовуються наведеними вище мотивуванням прийнятого рішення та висновками суду, оцінюються судом як обраний цими відповідачами спосіб захисту з метою уникнення фактичних чи імовірних юридичних наслідків вчинених ними неправомірних дії з нерухомим майном. Складаючи повний текст даного рішення суду за наслідками розгляду по суті спору сторін, та наводячи у ньому мотивовану оцінку аргументів відповідачів, заявлених як підстави для відмови у задоволенні позову, суд у відповідності до норм ст.10 ч.4 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права, відповідно до якої Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово посилався на те, що згідно ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. (див. Ruiz Torija v. Spain, рішення від 9 грудня 1994 року, Серії А №303-А, с.12, §29; Hirvisaari v. Finland, рішення від 27 вересня 2001 року, заява №49684/99, §30; Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів), §61; Garcia Ruiz v. Spain (Гарсіа Руїз проти Іспанії), §26; Jahnke and Lenoble v. France (Янке і Ленболь проти Франції) (dec.); Perez v. France (Перез проти Франції), §81; Салов проти України, рішення від 06 вересня 2005 року, заява №65518/01, п.89) Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: partial