Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

05.03.2021 представник позивача [PERSON] - адвокат Анацький О.В. звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 15.06.2002 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 21.12.2020 розірваний. В 2013 році [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, що заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в загальному розмірі 40189,61 грн, який було задоволено. Представник позивача зазначає, що з метою приховання наявного майна для уникнення виконання рішення про відшкодування шкоди за завдану матеріальну та моральну шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування від 03.02.2016, за умовами якого позивач подарував останній квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] розуміла, що договір дарування квартири укладався фіктивно у зв`язку зі стягненням з [PERSON] матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так як на момент його укладення відповідачці було відомо про вжиття по виконавчому провадженню заходів по арешту належного [PERSON] майна, представник позивача порушував питання про визнання недійсним з підстав його фіктивності договору дарування від 03.02.2016, предметом якого є квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського округу Ковальчук С.П. 09.03.2021 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 23.03.2021 від представника позивача надійшла заява з доданими документами на виконання вимог ухвали Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09.03.2021. 29.03.2021 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання з повідомленням учасників справи. Відповідачці встановлено строк протягом 15 днів з дня отримання копії ухвали суду для подання відзиву на позовну заяву чи зустрічного позову. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з наведених в позовній заяві підстав, наполягали на їх задоволенні. Відповідачка в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, пославшись на їх безпідставність та необгрунтованість. У відзиві на позовну заяву (а.с. 32-34) представник відповідачки зазначив, що [PERSON] не була обізнана про наявність іншого виконавчого провадження, в якому [PERSON] є боржником, крім виконавчого провадження про стягнення з позивача аліментів на утримання їх спільного сина за рішенням Охтирського міеькрайонного суду Сумської області від 15.08.2014, оскільки стосунки між сторонами не були довірительними, у зв`язку з чим [PERSON] приховував від відповідачки свої реальні доходи та не надавав коштів для утримання сина. Посилаючись на те, що дії сторін оспорюваного правочину були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою його приховування від примусового стягнення в ході виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] грошових коштів на користь [PERSON] , позивач не надав доказів того, що в нього не існувало іншого майна та доходів для погашення боргу. Також, сума боргу, яка стягнута з позивача, не є значною, а тому для її примусового стягнення державному виконавцю достатньо було здійснити опис та арешт рухомого майна, що знаходилося в спірній квартирі. Представник відповідачки вказує на те, що в 2016 році після тривалих сварок шлюб [PERSON] та [PERSON] був на межі розриву, а тому в знак примирення позивач подарував відповідачці квартиру, про що вона його не просила, та, тим більше, не шантажувала [PERSON] вчиненням перешкод у спілкуванні з їх спільним сином. Рішення Полтавського районного суду Полтавської області про стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди було постановлене в 2014 році, а договір дарування квартири укладений між позивачем та відповідачем лише 03.02.2016. Крім того, [PERSON] мав суму коштів у розмірі 40189,00 грн, необхідну для погашення заборгованості, яку він отримав у спадщину та від продажу автомобіля. Представник відповідачки зазначає, що позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним з підстав його фіктивності є маніпулятивними, оскільки протягом чотирьох років з дня укладення вказаного договору дарування [PERSON] не вважав, що його метою було ухилення від сплати боргу [PERSON] . Також стороною відповідача подана заява про застосування строків давності. Суд, проаналізував матеріали справи, дослідивши письмові докази, врахувавши пояснення учасників справи, свідків, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб № [NUMBER] від 26.06.2012, повторно виданого Охтирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), 15.06.2002 зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9) 21.12.2020 рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області по справі № 583/3894/20, провадження № 2/583/865/20, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с. 11) Відповідно до Інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 11.01.2021 № 240033056, 10.08.2011 прийнято рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору дарування часток квартири від 30.07.2011, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Каменєвим В.І., зареєстрованого в реєстрі № 2181 та дублікату свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 10.03.2011, виданого виконавчим комітетом Охтирської міської ради Сумської області. (а.с. 10) Згідно договору дарування квартири від 03.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Ковальчук В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 66, [PERSON] передав безкоштовно у власність [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 8) Згідно вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В ст. 13 ЦПК України зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які саме права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. В рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України і конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Згідно вимог ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За приписами ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. За приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що договір дарування квартири від 03.02.2016 є фіктивним, оскільки сторони уклали вказаний правочин без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, а з метою уникнення [PERSON] звернення стягнення на належне йому нерухоме майно в ході примусового виконання судового рішення про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 40189,61 грн. В ст. 202 ЦК України зазначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України. Згідно вимог ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 лютого 2021 року у справі справа № 638/13880/17 провадження № 61-10398св20. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Вказана позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260цс19. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який раніше працював з позивачем, пояснив, що в 2010 році [PERSON] потрапив в дорожньо-транспортну пригоду, у зв`язку з чим рішенням суду з нього були стягнуті грошові кошти для відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди. Восени 2016 року [PERSON] звернувся до [PERSON] та запитав, яким чином можна оформити договір дарування належної йому квартири на користь дружини [PERSON] з метою уникнення звернення стягнення на вказане нерухоме майно. Свідок зателефонував нотаріусу і [PERSON] поїхав до нього оформляти договір дарування. Свідок [PERSON] , який був однокласником позивача, суду пояснив, що [PERSON] потрапив в дорожньо-транспортну пригоду, особа, яка в її результаті постраждала, бажала отримати відшкодування завданої шкоди. В автомобілі, що належить свідку, він говорив з [PERSON] про те, що автомобіль, який останній має намір придбати, не можна оформити на нього, у зв`язку з наявністю бору. [PERSON] та [PERSON] поїхали разом до м. Суми, де оформили придбаний позивачем в жовтні 2017 року автомобіль на свідка, а в подальшому переоформили на дружину позивача [PERSON] . Свідок зазначив, що йому раніше було відомо про укладення договору дарування квартири, належної [PERSON] , яку він подарував [PERSON] , оскільки за рішенням суду з [PERSON] було стягнуто матеріальну та моральну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який раніше працював з позивачем, пояснив, що спірна квартира належала батькові [PERSON] , у зв`язку з ситуацією, що склалася, останній змушений був переоформити вказану квартиру на дружину. З цією метою [PERSON] брав у [PERSON] в борг гроші. Свідок зазначив, що стосунки у подружжя [PERSON] були нормальні, востаннє у них в гостях він був в 2017 році. [PERSON] та [PERSON] разом працювали в філії «Охтирський сиркомбінат», в 2019 році вони припинили тісне спілкування. Зі слів [PERSON] свідку було відомо, що [PERSON] подала до суду позов про стягнення з нього аліментів для того, щоб зменшити розмір стягнення. Свідок [PERSON] , який працював разом з позивачем, суду пояснив, що зі слів [PERSON] йому відомо про те, що 5-6 років тому останній на автомобілі марки «Форд», червоного кольору, потрапив в дорожньо-транспортну пригоду, у зв`язку з чим у нього були проблеми, пов`язані з судовим розглядом справи про стягнення відшкодування. [PERSON] порекомендували подарувати його квартиру, яку він подарував дружині. З матеріалів справи вбачається, що договір дарування від 03.02.2016, укладений між [PERSON] та [PERSON] виконано, дарунок у вигляді квартири передано від дарувальника обдарованій, яка зареєструвала за собою право власності на вказане нерухоме майно у встановленому законом порядку, тобто відповідачка прийняла у дар спірне майно. Пояснення свідків про те, що спірний договор дарування був укладений сторонами з метою уникнення стягнення на належне [PERSON] нерухоме майно, не можуть бути допустимим доказом факту фіктивності договору дарування квартири від 03.02.2016, оскільки про вказану обставину їм стало відомо зі слів позивача. Під час розгляду справи позивач не довів належними та допустими доказами, що при укладенні оспорюваного договору був відсутній намір створити юридичні наслідки у вигляді відчуження майна у позивача та набуття майна у відповідачки, а також не наведено фактичних даних на спростування встановленої законом презумпції правомірності правочину. Твердження позивача про те, що [PERSON] було відомо про наявність виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа, виданого 17.04.2014 Полтавським районним судом Полтавської області про стягнення з [PERSON] боргу на користь [PERSON] в розмірі 40189,61 грн. на підтвердження фіктивності договору дарування є незмістовними. Так, передбачені договором дарування квартири від 03.02.2016 правові наслідки настали, сторони вказаного договору вчинили всі передбачені цим договором дії для його виконання, а саме передали майно від дарувальника обдарованій, яка прийняла дарунок. При цьому мотиви, з яких позивач вчинив дії по відчуженню майна шляхом його дарування, не мають правового значення. Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. За приписами ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки при укладенні спірного правочину воля відповідачки відповідала зовнішньому її прояву та сторони передбачали реальне настання правових наслідків. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed