Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

06 січня 2016 року позивач звернувся із вказаним позовом до Київського районного суду м. Одеси посилаючись на те, що порушується право на користування належним їй городом за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 144, що відбувається у звязку з незаконним первісним заволодінням земельною ділянкою [PERSON], а зараз [PERSON] та просила суд: -Визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 319403, який був виданий 21 листопада 2008 року [PERSON], кадастровий номер 5110136900:42:021:0113. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказувала, що [PERSON] у 2008 році на підставі постанови Київського районного суду м. Одеси по справі № 2-А-396 від 23.07.2008 року оформила право власності на земельну ділянку за адресою: м. Одеса, вул.. Дача Ковалевського, 144-Б, а саме, останній було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 319403 Управлінням Держкомзему в м. Одеса ГУ Держкомзему в Одеській області Державного комітету України з питань земельних ресурсів від 21 листопада 2008 року, кадастровий номер 50110136900:42:021:0113. Надалі, у 2010 році постановою Одеського апеляційного адміністративного суду постанова Київського районного суду м. Одеси скасована. Таким чином, позивач вважає, що підстави для видачі державного акту на право власності [PERSON] відсутні. Окрім того, у позовній заяві позивач зазначає, що у 2010 році [PERSON] в результаті укладення договору купівлі-продажу продала спірну земельну ділянку [PERSON], а та, в свою чергу, у 2013 році відчужила її на користь [PERSON], який є власником земельної ділянки на сьогоднішній день. Разом з тим позивач у позовній заяві вказує, що [PERSON] під час оформлення права власності на земельну ділянку на підставі рішення суду було порушено низку вимог законодавства щодо виділення земельної ділянки в натурі, а саме те, що ані [PERSON], ані представником Одеської міської ради не узгоджувались межі земельної ділянки по межі, суміжній з займаною позивачем земельною ділянкою. На думку позивача володіння та користування земельною ділянкою за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 144-Б, так само як і саме її існування у виділених межах призводить до суттєвого порушення прав [PERSON], яка разом з правопопередниками (батьками) постійно та відкрито користувалась земельною ділянкою по вул. Дача Ковалевського, 144, включаючи й городи (які ввійшли до новоутвореної земельної ділянки по вул. Дача Ковалевського, 144-Б, кадастровий номер 5110136900:42:021:0113), понад 60 років. Таким чином, на думку позивача порушується право користування та розпорядження домоволодінням та прилеглою до нього земельною ділянкою [PERSON], адже вона не має вільного доступу до використання свого городу, не має можливості здійснювати догляд за насадженнями, збирати урожай. Більш того, позивач звертає увагу на той факт, що [PERSON] неодноразово зверталась до Одеської міської ради щодо приватизації земельної ділянки, проте такі звернення не принесли бажаного результату. На підставі вищевикладених обставин та вважаючи державний акт таким, що видано з порушенням приписів законодавства, позивач просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача в останнє судове засідання не зявилась, надала до суду заяву, відповідно до якої просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду цивільної справи була повідомлена належним чином. Представник третьої особи також не зявився, надав до суду заяву, відповідно до якої просив розглядати справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, у тому числі у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Доказування у цивільному судочинстві ґрунтується на засадах змагальності та диспозитивності. Так, дослідивши доводи сторін, перевіривши їх долученими до матеріалів справи доказами, суд встановив наступне. В ході судового засідання встановлено, що 21 листопада 2008 року на підставі постанови Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2008 року по справі № 2-А-396, якою було вирішено визнати дії Одеської міської ради, які полягають у відмові безоплатно передати у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 144-Б, протиправними та такими, що порушують права [PERSON]; визнано за [PERSON], право власності на земельну ділянку площею 0,1000 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 144-Б, для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд; розяснено, що ця постанова є підставою для зобовязання Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» зареєструвати та видати [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 144-Б, для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 319403, який був виданий Управлінням Держкомзему в м. Одеса ГУ Держкомзему в Одеській області Державного комітету України з земельних ресурсів. Надалі, 28 травня 2010 року між [PERSON]М, та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки. У свою чергу, 22 жовтня 2013 року [PERSON] відчужила на користь [PERSON] земельну ділянку за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 144-Б. Позивач, в обґрунтування своїх вимог вказує на той факт, що 06 жовтня 2010 року по справі № 2-а-296/08/1512 скасовано постанову та підставі якої [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, а саме постановою Одеського апеляційного адміністративного суду було прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Одеської міської ради та Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в частині визнання противоправними дій відповідача щодо відмови надати земельну ділянку у власність. Наведені позивачем посилання не можуть розцінюватись судом як належний доказ по справі та не свідчать про скасування реєстрації права власності на земельну ділянку за [PERSON], адже, апеляційною інстанцією змінено постанову Київського районного суду м. Одеси лише в частині визнання противоправними дій Одеської міської ради в особі Одеського міського управління земельних ресурсів щодо відмови надати земельну ділянку у власність. Таким чином, [PERSON], як законний власник земельної ділянки, була вправі на власний розсуд розпоряджатися останньою на підставі постанови суду. З метою оформлення та отримання державного акту у 2008 році ТОВ «Геоконсалтинг» було розроблено Технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку, що належала [PERSON] Пунктом 1.12 Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №-43 «про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі» передбачено, що складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організація та обєднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка та затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. Відповідно до «Акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання в натурі (на місцевості) гр. [PERSON], для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 144-Б» від 11.08.2008 року встановлено, що вказаний Акт був складений в присутності представника управління Держкомзему у місті Одесі, власника земельної ділянки [PERSON] та представника ТОВ «Геоконсалтинг» при цьому, на 4 аркуші Технічної документації міститься посилання, що «В натурі межі ділянки закріплені межовими знаками. Межові знаки передані на зберігання власнику земельної ділянки. Претензій при встановлені меж земельної ділянки суміжними землекористувачами (землевласниками) не заявлено». З наданої до суду копії технічної документації вбачається, що [PERSON] та ряд інших осіб є суміжними землекористувачами - про це зазначено в додатку до акту прийомки - передачі межових знаків на зберігання, а також в індексно-кадастровому плані земельної ділянки, що входять до складу технічної документації. Погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами передбачено ст. 198 Земельного кодексу України при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Механізм встановлення меж земельних ділянок визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Держкомзему від 18.05.2010 N 376. Пунктом 2.8 Інструкції передбачено, що після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками складається акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який містить підписи суміжних землевласників (землекористувачів) у разі, якщо вони не заявляють претензій до існуючих меж. Згідно з пунктом 3.12 Інструкції закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Однак всупереч вимогам чинного законодавства ані [PERSON], ані інші суміжні землекористувачі не повідомлялися про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі, ними не підписувалися акти прийому - передачі межових знаків на зберігання. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання, однак ані [PERSON], ані інші суміжні землекористувачі не повідомлялися про дату та час проведення відповідних робіт по передачі межових знаків на зберігання, окрім того відповідні позначки про відсутність суміжних землевласників або про відмову їх підписувати акти не значаться в самому акті прийому - передачі межових знаків на зберігання. Згідно зі ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Листом Державного агентства земельних ресурсів України від 26 жовтня 2012 року № 17616/27/К3313-12 вказано, що щодо відмови суміжного землекористувача підписати акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, зазначаємо, що згідно з частиною третьою статті 158 ЗК земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, які перебувають у власності і користуванні громадян, вирішують органи місцевого самоврядування. У відповідності до ч. 5 ст. 158 ЗК України в разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Таким чином, при складенні технічної документації для відведення земельної ділянки за адресою: вул. Дача Ковалевського, 144-Б, [PERSON] було допущено порушення вимог закону, внаслідок чого права та законні інтереси [PERSON] зазнали порушення, а отже її вимоги про захист такого права шляхом визнання державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №319403, який був виданий [PERSON] на підставі документації, яка має істотні порушення, вбачається обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Однак встановлені в ході судового розгляду справи обставини вказують на пропуск позивачем позовної давності, та про заявлення представником третьої особи вимог про застосування судом наслідків пропуску строків позовної давності у вигляді обовязку суду від мотиви у задоволенні вимог позивача з такої пісдави. Так, з наданих доказів, що містяться в матеріалах справи, вбачається, що позивач раніше вже зверталась із аналогічною вимогою про визнання недійсним державного акта про право власності на спірну земельну ділянку до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, управління Держземагенства в м. Одесі, треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та Одеська міська рада на адресу Одеського окружного адміністративного суду (справа №\~815/1647/15). Кінцевим рішенням, прийнятим за результатами розгляду зазначеної справи по суті, наразі є ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2015 року, якою вирішено адміністративний позов [PERSON] залишити без розгляду на підставі п. 9. ч. 1 ст. 155 КАС України у звязку із пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду, а також відсутністю у суду підстав визнати поважними причини пропуску відповідного строку. Обґрунтовуючи свою позицію, Одеський апеляційний адміністративний суд, зокрема, зазначив, що про факт видачі [PERSON] державного акта про право власності на земельну ділянку Позивачеві було відомо не пізніше 2011 року з тексту рішень Київського районного суду м. Одеси від 10.03.2011 р. та апеляційного суду Одеської області від 31.05.2011 р., прийнятими у справі за позовом заступника прокурора Київського району м.\~Одеси до управління Держкомзему у м. Одесі, [PERSON], за участю третьої особи на стороні відповідача [PERSON], про витребування земельної ділянки, визнання незаконним та скасування державного акта про право власності на земельну ділянку. Таким чином, встановлення Одеським апеляційним адміністративним судом факту обізнаності Позивача з наявністю оскаржуваного державного акта про право власності на земельну ділянку не пізніше 2011 року слід вважати преюдиційним фактом. На підставі цього суд приходить до висновку, що позивачем пропущено встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом, при цьому нею не надано доказів наявності поважних причин пропуску зазначеного строку. Крім того, з тією ж вимогою про визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку, обґрунтованою тими ж підставами, до [PERSON] на адресу Київського районного суду м. Одеси 2013 року звертався заступник прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради. В результаті суд постановив ухвалу про закриття провадження у справі. Таким чином, як випливає з викладеного вище, одна і та ж сама вимога неодноразово ставала предметом розгляду судів різних юрисдикцій і заявлялась в тому числі позивачем. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі вищенаведеного та враховуючи, що строк позовної давності сплив, суд вважає за необхідне застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, і в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Таким чином відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed