Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

05 грудня 2013 року до Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області звернулися [PERSON] та [PERSON] з вказаним позовом, в якому просили встановити факт права власності померлого [INFO] року [PERSON] на жилий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] та визнати за ними [PERSON] та [PERSON] право власності в порядку спадкування в рівних частинах по ? частині кожному на жилий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] загальною площею 61,20 кв.м та житловою площею 30,80 кв.м та надвірними будівлями згідно технічного паспорту БТІ від 2009 року. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що [INFO] року помер [PERSON], який доводився їм батьком та чоловіком відповідно. Останній постійно проживав у [ADDRESS]. Після його смерті відкрилася спадщина у виді жилого будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS]. Вказаний будинок належав померлому на праві власності, та був побудований останнім на земельній ділянці, яка була виділена тому для будівництва жилого дому на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою. Вони, як спадкоємці першої черги (син та дружина відповідно), спадщину після смерті [PERSON] прийняли оскільки постійно проживали з спадкоємцем на час його смерті. Також про факт прийняття ними спадщини свідчить і прийняття ними частини спадщини у виді грошових внесків на ім'я померлого, про що їм було видане свідоцтво про право на спадщину за законом. З метою оформлення спадкових прав на будинок, вони звернулися до нотаріальної контори, проте у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину) їм було відмолено, з посиланням на те, що відсутня державна реєстрація правовстановлюючого документу на будинок в органах реєстрації. Разом з цим просили врахувати, що спірний будинок [PERSON] був побудований у відповідності до вимог діючого на той час законодавства (на підставі укладеного Договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва жилого будинку). В судовому засіданні представник позивачів, яка діє на підставі договору про надання послуг адвоката [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача Макіївської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що з огляду на те, що з матеріалів справи встановлено, що позивачі прийняли спадщину, Макіївська міська рада не є належним відповідачем у даній справі. у зв'язку з чим просив справу розглянути за його відсутності. Вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено з матеріалів справи [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 03 вересня 1977 року, що підтверджується копіями свідоцтва про укладення шлюбу та відповідною відміткою у паспорті позивача. Позивач [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва про народження. Рішенням виконавчого комітету Гірницької районної ради народних депутатів№104/2 від 09 березня 1978 року [PERSON] була виділена земельні ділянка у розмірі 450 кв.м за адресою: [ADDRESS] для будівництва індивідуального жилого будинку, про що між [PERSON] та відділом комунального господарства виконкому Гірницької ради депутатів 01 січня 1978 року був укладений договір на право будівництво будинку та безстрокове користування земельною ділянкою. Цей договір 26 листопада 1979 року був посвідчений нотаріально та зареєстрований у реєстрі за № 3874. 20 березня 1978 року [PERSON] на підставі вказаного рішення була виділена у натурі земельна ділянка площею 450 кв.м за адресою: [ADDRESS] про що був складений відповідний акт. У вступній частині договору вказано, що [PERSON] під час будівництва є забудовником, та зобов'язується побудувати на відведеній йому земельній ділянці жилий будинок. Строк будівництва встановлений п. 4 договору, а саме: протягом трьох років тобто до 09 березня 1981 року. після завершення будівництва споруджені на земельній ділянці побудови вступають до експлуатації та становляться особистою власністю забудовника (п.9 Договору). На виконання п. 3 цього договору забудовник [PERSON] надав генеральний план забудови, який був затверджений головним архітектором міста. На відведеній земельній ділянці [PERSON] побудував житловий будинок садибного типу. Після завершення будівництва [PERSON] була видана домова книга, у якій [PERSON] був зареєстрований на постійне місце проживання з 21 лютого 1980 року, його дружина [PERSON] - з 21 лютого 1980 року, а їх син - [PERSON] - з 24 березня 1998 року. Згідно акту, складеного КП «БТІ м. Макіївки» від 22.07.2009 року, встановлено, що спірне домоволодіння: [ADDRESS] було проінвентаризоване на ім'я [PERSON] на підставі договору про право на будівництво будинку та безстрокове користування земельною ділянкою від 26.11.1979 року №3874. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] виданим відділом РАЦС Гірницького районного управління юстиції м. Макіївки від 14.12.2004 року. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року державна реєстрація речових прав, зокрема, на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на таке майно, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав та нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно зі ст.3 цього Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до ч.3 ст.3 цього Закону права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації. Однак права на нерухоме майно, що виникли до набрання ним чинності, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом, за умов, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва та не пов'язаний із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим Законом, оскільки така реєстрація є лише визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва уперше на законодавчому рівні було встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення», а відтак, при набутті права власності на об'єкти, збудовані до вказаної дати, закон не потребує їх введення в експлуатацію у відповідності до цієї постанови. Як вказано у листі Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30 липня 2012 року № 40-19-5376, одним з документів, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема, для потреб державної реєстрації права власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Зі справи вбачається, що спірний житловий будинок був проінвентаризований на ім'я [PERSON], складений відповідний технічний паспорт на будинок, проведена оцінка будинку та усіх господарчих споруд. Крім того, з 1980 року у спірному будинку проживали [PERSON] та його дружина - [PERSON] За таких обставин слід визнати, що спірний будинок був побудований [PERSON] у відповідності до вимог діючого на час його спорудження законодавства та останній набув на нього право власності, оскільки за наведених обставин виникнення права власності на житлові будинки не залежало від державної реєстрації цих об'єктів. Згідно із ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Ч. 1,3 ст. 1296 ЦК України, визначає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із ч.ч. 1, 2, 3 та 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням; спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї; незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З матеріалів справи встановлено, що позивачі спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] прийняли, оскільки постійно на час смерті спадкоємця проживали разом з ним. Крім того про факт прийняття ними спадщини свідчить також і те, що частину спадщини (грошові внески) вони вже прийняли, про що їм було видане свідоцтво про право на спадщину за законом. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. Зі справи вбачається, що після смерті [PERSON] до нотаріальної контори із заявами звернулись: його дружина [PERSON] та син [PERSON] - позивачі у справі, які прийняли спадщину. Відмовляючи позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, державний нотаріус вказав, що заявниками не надано «правовстановлюючий документ на спадковий житловий будинок, який пройшов державну реєстрацію у встановленому законом порядку». Оскільки право власності померлого [PERSON] встановлене у відповідності до вимог діючого на той час законодавства, за наявності відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд вважає, що спадкоємці [PERSON] та [PERSON] має право на звернення до суду з позовом про визнання за нею права власності на спадкове домоволодіння. Судом встановлено, що позивачі є єдиними особами, які прийняли спадщину після смерті [PERSON], що спадковий будинок не є самочинним чи незавершеним, що за життя спадкодавець набув у встановленому на той час порядку права власності на зведений ним житловий будинок, тому суд вважає, що позовну заяву в частині визнання за позивачами права власності на спірну нерухомість слід задовольнити та визнати за ними право власності в порядку спадкування на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS], загальною площею 61,20 кв.м, житловою - 30,80 кв.м, який лишився після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, у рівних частках по ? частині кожному. Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивачів про визнання факту права власності за померлим [PERSON], оскільки у відповідності до вимог ст.30 ЦК України сторонами у справі є позивач і відповідач, тобто фізичні та юридичні особи, а також держава, які мають цивільну правоздатність та цивільну дієздатність. Оскільки [PERSON] помер 09 грудня 2013 року, його цивільна правоздатність та цивільна дієздатність згідно зі ст.25 ЦК України припинилась у момент смерті, тому в цій частині позову позивачам [PERSON] та [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial