Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

05 грудня 2013 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач життям, здоров'ям та розвитком дітей не цікавиться, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. Також позивачем заявлено вимогу про розірвання шлюбу, оскільки спільне життя з відповідачем не склалося і шлюбні відносини між ними припинені. В судовому засіданні позивач свій позов підтримала і просила суд його задовольнити. Представник органу опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради в судовому засіданні підтримав висновок комісії з питань захисту прав дитини, що затверджений рішенням виконавчого комітету Деснянської районної у м. Чернігові ради від 28 жовтня 2013 року за № 214, та вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Відповідач до суду не з'явився, про час і місце розгляду справи неодноразово оповіщався, відбуває покарання у вигляді позбавлення волі в Коростенській виправній колонії Управління державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№ 71). Заслухавши пояснення позивача, думку представника органу опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13 листопада 2007 року (а.с. 5). Від шлюбу мають трьох спільних дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 10-12). Як вбачається з пояснень позивача, спільне подружнє життя у них не склалося, припинили шлюбні стосунки. Відповідач відбуває покарання у Коростенській виправній колонії № 71 Управління держдепартаменту України з питань виконання покарань у Житомирській області за вироком Куликівського районного суду Чернігівської області від 07 квітня 2011 року. Поновлювати шлюбні стосунки позивач наміру не має, примирення та збереження сім'ї вважає неможливим. За приписом ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, суд знаходить підстави для розірвання шлюбу, оскільки його збереження суперечило б інтересам позивача. Також в ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджено копіями свідоцтв про народження, які містяться у матеріалах справи. Позивач просить позбавити відповідача батьківських прав щодо усіх їх спільних дітей. На виконання приписів ст. 19 Сімейного кодексу України, рішенням виконавчого комітету Деснянської районної у м. Чернігові ради № 214 від 28 жовтня 2013 року затверджено висновок, відповідно до якого виконавчий комітет як орган опіки та піклування дійшов висновку щодо доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 40, 41). Як вбачається із вказаного висновку, [PERSON] у період з 1993 року по 2002 рік був 4 рази засуджений до позбавлення волі. В даний час відповідач відбуває покарання у Коростенській виправній колонії № 71 Управління держдепартаменту України з питань виконання покарань у Житомирській області за вироком Куликівського районного суду Чернігівської області від 07 квітня 2011 року. Адміністрація Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 28 повідомила, що за період навчання [PERSON] батько жодного разу школу не відвідував, шкільним життям доньки не цікавився (а.с. 6). За інформацією Чернігівського дошкільного навчального закладу № 38 Чернігівської міської ради, за весь час перебування [PERSON] в закладі працівники не бачили батька, він не цікавився станом здоров'я та успіхами дитини, батьківські збори не відвідував. Педагогічний колектив засвідчив, що відповідач не приймав участі у вихованні дитини (а.с. 7). Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] показали, що [PERSON] у періоди часу, коли не знаходився в місцях позбавлення волі, не піклувався про дітей, вчиняв вдома в присутності дітей бійки, погрожував позивачеві та її матері. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями статті 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в їх сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Отже, в ході судового розгляду встановлено та підтверджується зібраними доказами, що відповідач, навіть перебуваючи на волі, фактично самоусунувся від виховання дітей, не цікавився їх духовним та фізичним розвитком, не спілкувався з дітьми, матеріальної допомоги на утримання не надавав, участі у виховному процесі дітей не приймав, порушував загальновизнані норми моралі, а отже фактично не виконував своїх батьківських обов'язків. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд зазначає, що в силу ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. На підставі викладеного,

Outcome: approved