Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

06.12.2018 року [PERSON] звернувся до Онуфріївського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 29.12.2017 року в сумі 68788,73 грн. та судові витрати на судовий збір в розмірі 704,80 грн. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 29.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 1700 євро, що підтверджується розпискою, а відповідач зобов`язався їх повернути до 10.04.2018 року. Проте [PERSON] не виконав свої зобов`язання за договором позики. 05.10.2018 року [PERSON] направив на адресу [PERSON] письмову вимогу про повернення коштів, яка отримана останнім 23.10.2018 року, що підтверджується випискою з сайту ПАТ «Укрпошта». Проте [PERSON] не повернув грошові кошти та не надав відповіді на вимогу. На підставі ст.625, ст.549 ЦК України за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 11.04.2018 року по 27.11.2018 року з відповідача підлягають стягненню крім основної суми боргу 1700 євро, що станом на 27.11.2018 року за офіційним курсом гривні до євро встановленим Національним банком України, становить 53891 грн. з розрахунку 1700 євро х 3170,1005 грн., також 3% річних від суми боргу - в розмірі 1019 грн., індекс інфляції - 2010,20 грн. та пеня - 11867,82 грн. Ухвалою Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 26.12.2019 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Призначено підготовче засідання. Ухвалою Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 31.03.2020 року зазначену цивільну справу передано за підсудністю до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області для розгляду по суті за зареєстрованим місцем проживання відповідача. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16.04.2020 року справа прийнята до провадження судді Мурашової Н.В. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися в судове засідання, хоча повідомлялися належним чином про час та місце розгляду справи. Адвокат Веснянко О.М. подав письмову заяву про розгляд справи без його та позивача участі, зазначив що позов підтримують в повному обсязі та просять його задовольнити. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що в відповідності до ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Із заявою про відкладення розгляду справи не звертався, причини неявки не повідомив. В установлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав, тому відповідно до ч.8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частиною 1 статті 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ст.280 ЦПК України, суд ухвалив розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ст.2 ЦПК України). Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 29 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. За умовами договору [PERSON] отримав кошти в сумі 1700 євро, які зобов`язався повернути до 10 квітня 2018 року, що підтверджується розпискою. (а.с.6). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України, визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. За своєю правовою природою розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15. Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, кошти не повернув, чим порушив права та інтереси позивача, тому суд вважає обґрунтованими вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 29.12.2017 року в розмірі 1700 євро. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При нарахуванні трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Отже, з дотриманням принципу змагальності та диспозитивності, визначеного в статтях 12, 13 ЦПК України, в межах позовних вимог, за період прострочення виконання грошового зобов*язання з 11.04.2018 року по 27.11.2018 року 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 1700,00 євро, помноженого на кількість днів прострочення (230 днів), які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 11.04.2018 року до 27.11.2018 року. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми в розмірі 32 євро. Зазначеного правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), у постанові 16.01.2019 року у справі №464/3790/16 (провадження № 14-465цс18). Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тобто, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 04 червня 2020 року у справі № 369/5393/15 (провадження № 61-21713св18), від 05 червня 2019 року у справі № 367/5899/15-ц (провадження № 61-13768св18). Враховуючи, що предметом договору позики, укладеного 29.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] була іноземна валюта, індекс інфляції не поширюється на прострочення грошового зобов`язання, визначеного у євро, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають. Щодо позовної вимоги в частині стягнення пені, то суд не вбачає підстав для її задоволення, враховуючи наступне. Відповідно до вимог ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. В ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. При цьому, законом визначено форму правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання, а саме: правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 547 ЦК України). Укладеним сторонами правочином не передбачено умову про сплату неустойки (штрафу, пені) за несвоєчасне повернення позики, а тому і відсутні підстави для стягнення пені з відповідача в розмірі 11867,82 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто витрати на судовий збір 562,61 грн.

Outcome: partial