Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

05.10.2021 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] . Позивач просить усунути перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування кв. [ADDRESS] . Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов просить задовольнити. Відповідач у судові засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд направляв поштову кореспонденцію за зареєстрованим місцем проживання відповідача. На адресу суду повернулись поштові відправлення з причин їх не вручення адресату, тому в розумінні п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повістка вважається врученою. Відзив на позов не надходив. Відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Позов обґрунтовує тим, що позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Місце проживання відповідача, який є членом сім`ї колишнього власника вказаної квартири, до теперішнього часу зареєстроване за адресою [ADDRESS] . Відповідач добровільно з реєстрації не знявся. Факт реєстрації відповідача у квартирі позивача є перешкодою у користуванні майном. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] зареєстрований з 14.03.2012 за адресою [ADDRESS] , що підтверджується інформацією, наданою Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради. 22.09.2021 між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , згідно якого [PERSON] набув право власності на зазначену квартиру. Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Предметом цього спору є усунення власнику перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи, яка не є членом його сім`ї, такою, що втратив право користування квартирою. Згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначені норми матеріального\~права\~визначають право\~власника вимагати усунення порушень свого права\~шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного випливає, що виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідним від права самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Натомість ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього самого власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Оскільки права членів сім`ї колишнього власника є похідними від прав власника, то з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (користувачі) також втрачають право користування цим приміщенням. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку про відсутність у [PERSON] , як члена сім`ї попереднього власника [PERSON] , права користування спірним житловим приміщенням. Таким чином, право [PERSON] на користування квартирою існувало лише за наявності у [PERSON] права власності на зазначену квартиру, після відчуження якої та за відсутності відповідного договору з новим власником ним втрачається право на користування. Зазначені висновки відповідають висновкам постанови Верховного Суду України у справі № 6-158цс14. Сервітут припиняється у разі переходу до інших осіб права власності на квартиру. Збереження права користування житлом за членами сім`ї колишнього власника не передбачається, оскільки таке право виникає у членів сім`ї нового власника, а сервітут носить особистий характер. Відповідно до п. 4 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставин, яка була підставою для встановлення сервітуту. Крім того, згідно ч. 2 цієї ж статті, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже, реєстрація [PERSON] створює перешкоди у користуванні квартирою, а позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved