Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

07.09.2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним. В обґрунтування заявленого позову позивач зазначила, що 05.07.2007 року між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться по вул. Центральній, 25 в с.Воля Ковельська, Ковельського району Волинської області. Вважає укладений договір недійсним,оскільки спірний житловий будинок належав [PERSON] відповідно до витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 17.05.2007 року. В зазначеному будинку вона проживала із 2003 року разом з мамою, братом та сестрою відповідачем по справі. В звязку з переїздом на навчання та проживання до м. Києва, вони уклали договір купівлі-продажу цього будинку, при цьому вона не правильно сприйняла предмет та інші істотні умови укладеної угоди, що вплинуло на волевиявлення, при відсутності якого договір не був би укладений. Стверджує, що ними фактично було укладено договір дарування, так як грошей відповідачу вона не сплачувала, а витрати які б необхідно було понести при укладенні такого договору були би вищими. Відтак, вважає вказаний договір купівлі-продажу недійсним, оскільки вчинений під впливом помилки, тобто з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України. 07 вересня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання цього договору недійсним, оскільки його було укладено із порушенням вимог ч.5 ст. 203 ЦК України. В обґрунтування заявленого позову зазначила, що вказаний будинок належав їй відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.05.2007 року. У вказаному будинку вона проживала із 07.04.2000 року разом з мамою, братом та відповідачем рідною сестрою [PERSON]. На початку 2005 року вона переїхала на навчання до інституту культури м. Києва. Влітку 2007 року її родиною було запропоновано укласти договір купівлі-продажу будинку з її сестрою [PERSON], при цьому було домовлено, що при укладенні цього договору кошти не передаватимуться, а вона фактично буде залишатись власником будинку. Укладення такого договору було зумовлено тим, що вона на той час мала намір влаштуватись на роботу, тобто на державну службу і зважаючи на її вік не бажала, щоб під час спеціальної перевірки було виявлено це майно, що на її думку могло вплинути на рекомендації щодо її працевлаштування. Тоді ще було вирішено, що після її повернення з м. Києва спірний житловий будинок буде в зворотньому порядку переоформлений на неї, проте відповідач відмовляється в добровільному порядку це вчинити. Вважає, що договір купівлі-продажу слід визнати недійсним через його фіктивність, тобто з підстав, передбачених ст. 234 ЦК України, так як його було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. 11 вересня 2017 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про вступ у справу в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, зазначивши, що з [PERSON] він перебував у зареєстрованому шлюбі. Перебуваючи в шлюбі, ними було придбано житловий будинок №25, що знаходиться по вул. Центральна, 25 в с. Воля Ковельська Ковельського району Волинської області, у сестри дружини [PERSON]. При цьому, покупцем в договорі купівлі - продажу зазначено дружину [PERSON], з якою було укладено даний договір. Через різні погляди на сімейне життя їх шлюб за рішенням Ковельського міськрайонного суду було розірвано 12.10.2016 року. Наразі в Ковельському міськрайонному суді перебуває на розгляді справа за його позовом до [PERSON] про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя на його поділ. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду від 27 вересня 2017 року заявлені позови [PERSON] та [PERSON] обєднані в одне провадження та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, [PERSON]. В судове засідання [PERSON], [PERSON] та їх представники не зявились, надіславши письмові заяви про розгляд справи у їх відсутності. Позови підтримують в повному обсязі та прохають їх задовольнити. Третя особа, яка\~ не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON]та його представник [PERSON] позови не визнали. [PERSON] писмьвоимх запереченнях стверджує, що з 1997 року він та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, а в 2003 році зареєстрували шлюб. Під час проживання у фактичних шлюбних відносинах у них народилась дочка [PERSON], [INFO]. З врахуванням того, що ні він, ні його дружина не мали свого житла, то вирішили придбати його шляхом укладення договору купівлі-продажу у [PERSON], яка була власником житлового будинку, який їй раніше було подаровано. Тоді за спільні кошти, та з врахуванням невисокої вартості будинку, вони придбали цей будинок у власність, а грошові кошти в сумі 39266 грн. були передані [PERSON], що підтверджено п. 2.1 Договору, відповідно з яким Продавець прийняв готівкою 39266 грн. до узгодження проекту Договору. На сьогоднішній день придбаний будинок відремонтовано та проведено добудову до нього, тобто суттєво збільшена його вартість. Разом з тим, у звязку з припиненням шлюбу та розглядом справи в Ковельському міськрайонному суді щодо поділу житлового будинку, вважає заявлений позов поданим з метою затягування розгляду справи, провадження по якій відкрито раніше. З підстав, викладених вище, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовів [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтв про народження [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є рідними сестрами та були зареєстровані у спірному будинку 07.04.2000 року. Відповідно до Реєстраційного посвідчення, виданого Волинським обласним бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 9429 від 13.12.1996 року, будинок за адресою с. Воля Ковельська вул. Центральна, 25 на підставі Договору дарування, посвідченого 12.02.1995 року, зареєстровано за [PERSON]. Як слідує з Договору купівлі-продажу житлового будинку від 05.07.2007 року, [PERSON] продала, а [PERSON] придбала спірний житловий будинок. При укладенні цього договору сторони були ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину). При укладенні зазначеного Договору нотаріусом була відібрана Заява від третьої особи, а саме [PERSON], відповідно до якої останній надав нотаріально засвідчену згоду на купівлю своїй дружині [PERSON] за спільні кошти подружжя вказаного майна, так як такий правочин відповідає інтересам їх сімї. Судом встановлено також, що позивачі прохають суд визнати укладений договір купівлі-продажу будинку недійсним з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України (вчинений під впливом помилки) та ст.. 234 ЦК України (фіктивний правочин, який вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлені правочином). Відповідно до ч.1 та 2 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Даючи аналіз фактичним обставинам справи та відповідним нормам Закону, суд зазначає наступне, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчиненні правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Не може бути визнано недійсним договір купівлі-продажу також із підстав його фіктивності, оскільки відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Під майном згідно ч.1 ст. 190 ЦК України розуміють і майнові права. На підставі ч.4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно зі ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає державній реєстрації. Судом встановлено, що на підставі укладеного договору купівлі-продажу будинку у покупця виникло право власності на набутий ним будинок, а тому суд приходить до висновку про відмову у визнанні такого договору недійсним через його фіктивність. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задовленні позовів. На підставі ст. 15,30,62, 212, 213, 215, 218 , 224 ЦПК України, ст.ст.190,203, 229, 234, 334,657 ЦК України, суд

Outcome: dismissed