Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-30 00:00:00

06 квітня 2020 року, орган опіки та піклування Слов`янської міської ради, який діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] є матір`ю малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , відомості про батька дитини - [PERSON] , записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2018 року, [PERSON] була позбавлена батьківських прав відносно своїх малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 січня 2019 року у [PERSON] було відібрано малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , без позбавлення батьківських прав та стягнуто аліменти на утримання дитини. З 09 квітня 2019 року [PERSON] перебуває у КНП «Краматорський будинок дитини « Антошка » на повному державному забезпеченні. За час перебування у вказаному закладі, [PERSON] свою дитину не відвідувала, не телефонувала, листів не надсилала, долею, життям та здоров`ям дитини не цікавилася, не виявляла батьківської уваги та турботи, не надавала матеріальної допомоги, ніяких заходів для повернення дитини до родини не здійснювала, своїми діями самоусунулася від виховання та утримання дитини. З огляду на викладене позивач просив суд ухвалити рішення, яким позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Представник позивача органу опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області Щука О. В., яка діє на підставі довіреності № 25/03-796 від 06 квітня 2020 року в судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву в якій просила суд розглядати справу без її участі, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, проти вирішення справи у заочному порядку не заперечувала. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачки про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за адресою місця проживання [PERSON] зареєстрованої у встановленому законом порядку, що підтверджено відповіддю на запит суду, направлений у порядку ст. 187 ЦПК України. Однак відповідачка у судове засідання не з`явилася, у зв`язку із чим, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідачки був здійснений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Однак [PERSON] , будучи повідомленою у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи судовою повісткою та оголошенням на офіційному веб-сайті судової влади України, не використала наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явилася у судове засідання без повідомлення причин, не подала відзивів, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у її відсутності від неї до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачка, будучи повідомленою належним чином про дату, час і місце розгляду справи не з`явилася без повідомлення причин неявки, не подала відзив, а представник позивача не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних чи доказів із постановленням заочного рішення, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, та про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів з постановленням заочного рішення. Представник третьої особи, КНП «Краматорський будинок дитини «Антошка» повідомлений про дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву, в якій просив розгляд справи проводити у відсутності представника(а.с.39). В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 14 квітня 2020 року провадження у справі було відкрито, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 07 травня 2020 року справу було призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 31 липня 2020 року було закрито провадження у цивільній справі за позовом органу опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області в інтересах малолітнього [PERSON] , до [PERSON] , за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог Краматорського некомерційного підприємства «Краматорський будинок дитини «Антошка» про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в частині позовних вимог, щодо стягнення аліментів з [PERSON] . Ухвалою суду від 31 липня 2020 року було постановлено розглядати справу у заочному порядку. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 27 вересня 2018 року Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] народився [INFO] у м. Слов`янську, Донецької області, його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, державна реєстрація дитини - [PERSON] , [INFO] , проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України(а.с.11). Згідно із листом Служби у справах дітей Слов`янської районної державної адміністрації Донецької області № 474/01-18 від 12 вересня 2018 року, [INFO] на території сел. Андріївка Слов`янського району за адресою: [ADDRESS] виявлено новонароджену дитину [PERSON] , [INFO] , який перебував у несприятливих санітарних умовах. З метою соціального захисту дитини її поміщено до КЛПЗ «Міська дитяча лікарня»(а.с.13). Відповідно до рішення виконавчого комітету Слов`янської міської ради № 299 від 20 лютого 2019 року, [PERSON] , [INFO] , було надано статус дитини позбавленої батьківського піклування(а.с.14). Відповідно до рішення виконавчого комітету Слов`янської міської ради № 300 від 20 лютого 2019 року, [PERSON] , [INFO] , було влаштовано на повне державне утримання до державного закладу(а.с.15). Згідно із рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 вересня 2018 року, [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно малолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.16-18). Згідно із рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 грудня 2018 року, у [PERSON] відібрано без позбавлення батьківських прав малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , а також стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини від усіх видів доходу [PERSON] (а.с.19-20). Згідно із довідкою КНП «Краматорський будинок дитини «Антошка» № 01/09-136 від 25 березня 2020 року, [PERSON] знаходиться у вказаному закладі на повному державному забезпеченні з 09 квітня 2019 року по теперішній час на підставі рішення виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 20 лютого 2019 року № 300(а.с.21). Згідно із випискою наданою ПАТ «Державний ощадний банк України», 17 квітня 2019 року на ім`я [PERSON] відкрито рахунок у зазначеному банку за № [NUMBER] (а.с. 22). Відповідно до листа Слов`янської міської ради № 29/03-931 від 05 травня 2020 року, станом на травень 2020 року бажаючих взяти під опіку малолітнього [PERSON] , [INFO] , не виявилося. Дитину влаштовано на повне державне утримання до КНП «Краматорський будинок дитини «Антошка», адміністрація закладу, в особі головного лікаря, є опікуном над дитиною(а.с.33). Згідно із актом обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , складеного членами комісії Служби у справах дітей Слов`янської міської ради від 05 травня 2020 року, встановлено, що житло розміщено на четвертому поверсі дев`ятиповерхового будинку та складається із однієї житлової кімнати, електропостачання, газопостачання та водопостачання відключене, квартира потребує ремонту, мається велика заборгованість по комунальним послугам. Умови для проживання малолітньої дитини відсутні. [PERSON] протягом двох років у квартирі не проживає. Згідно із висновком органу опіки та піклування Слов`янської міської ради № 29/03-795 від 06 квітня 2020 року, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , самоусунулася від виконання батьківських обов`язків по вихованню, утриманню малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає для її нормального самоусвідомлення. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини(а.с.8-9). Відповідно до положень статті 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту і турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Статтею 150 Сімейного кодексу України закріплені обов`язки батьків по вихованню та розвитку дітей, у числі яких передбачені турбота про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, установленої законом. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладаються однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із положеннями Закону та роз`яснень, наведених у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Верховного Суду № 20 від 19 грудня 2008 року), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 16 цієї постанови Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормальному самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов`язків. Відповідно до п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України. Відповідачка у судове засідання не з`явилася та не скористалася своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надала належних доказів, які спростовують доводи позивача. Аналізуючи наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позивачем доведений факт самоусунення [PERSON] від виконання обов`язків по вихованню своєї малолітньої дитини [PERSON] , а саме суду надані належні, допустимі та достовірні докази того, що відповідачка не піклується про свого сина, не відвідує його, долею, життям та здоров`ям дитини не цікавиться, не виявляє батьківської уваги та турботи, матеріальної допомоги не надає та жодних заходів для спілкування з дитиною не здійснює. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в своїй сукупності, суд розцінює як те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, що відповідно до ст. 164 СК України, є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав по відношенню до його малолітньої дитини [PERSON] .. Згідно із висновком органу опіки та піклування Слов`янської міської ради № 29/03-795 від 06 квітня 2020 року, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , самоусунулася від виконання батьківських обов`язків по вихованню, утриманню малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає для її нормального самоусвідомлення. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини(а.с.8-9). Суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки вказаний висновок підписаний уповноваженою особою, зроблений на підставі вивчення всіх обставин справи, взаємин матері із дитиною. Проаналізувавши обставини ухилення [PERSON] , від виконання своїх батьківських обов`язків у своїй сукупності, беручи до уваги, що таке ухилення має тривалий характер, суд приходить до переконання про наявність передбачених законом підстав для застосування до відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав відносно її сина. У суду немає підстав вважати, що позбавлення батьківських прав [PERSON] якимось чином вплине на інтереси дитини, яка не отримує від матері необхідної допомоги, уваги та догляду. Крім того, при зміні своєї поведінки та зміні обставин згідно із ст. 169 СК України, відповідачка не позбавлена права звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову про позбавлення батьківських прав відповідачки відносно його малолітньої дитини [PERSON] , та його задоволення у повному обсязі. У судовому засіданні достовірно встановлено, що малолітній [PERSON] фактично позбавлений батьківського піклування, оскільки мати дитини перестала про нього дбати, та він на даний час, перебуває на повному державному забезпеченні в КНП «Краматорський будинок дитини « Антошка ». Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Отже призначення опікуна малолітній дитині, у випадку, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, є обов`язком суду, за умови наявності відповідного подання органу опіки та піклування, оскільки в такому випадку у повному обсязі досягається мета цивільного судочинства - захист порушених, невизнаних, або оспорюваних прав особи, а в даному конкретному випадку - забезпечення повноцінного здійснення своїх прав малолітньою особою. Аналізуючи при цьому норми ЦК України у вказаному питанні, слід дійти висновку, що законодавець, захищаючи малолітню особу покладає на суд обов`язок відразу у рішенні по справі, в якій буде встановлено, що малолітня особа позбавлена батьківського піклування, вирішити питання захисту прав цієї особи шляхом встановлення над нею опіки та призначення їй опікуна за поданням органу опіки та піклування. Із змісту норм ЦК також вбачається вагома роль органу опіки та піклування, який зобов`язаний надати ґрунтовне подання суду щодо призначення опікуна, при цьому саме на вказаний орган покладається обов`язок знайти особу, яка за своїми якостями (стан здоров`я, родинні зв`язки тощо) найбільш ефективно для малолітньої особи може виконувати обов`язки опікуна. Слід зазначити, що за змістом ст. 60 ЦК України, законодавцем не конкретизується яка саме це повинна бути справа. У зв`язку з цим, призначення опікуна малолітній особі на думку суду переслідує перш за все найважливішу ціль не залишити безправною особу, яка за своїм статусом позбавлена самостійно здійснювати свої права у суспільстві. Згідно із ч. 4 ст. 63 ЦК України, опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Статтею 243 СК України закріплено, що опіка, піклування встановлюється на дітьми, які залишились без батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно із ч. 2 ст. 244 СК України, при призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Відповідно до листа Слов`янської міської ради № 29/03-931 від 05 травня 2020 року, станом на травень 2020 року бажаючих взяти під опіку малолітнього [PERSON] , [INFO] , не виявилося. Дитину влаштовано на повне державне утримання до КНП «Краматорський будинок дитини «Антошка», адміністрація закладу, в особі головного лікаря, є опікуном над дитиною(а.с.33). У судовому засіданні достовірно також встановлено, що на даний час відсутні будь-які особи, які відповідали б вимогам, що пред`являються до опікуна та які бажали б бути опікунами малолітнього [PERSON] , а батько дитини записаний відповідно ст. 135 СК України. Згідно із ч. 5 ст. 167 СК України, якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. Відповідно до ст. 66 ЦК України, якщо над фізичною особою, яка перебуває у навчальному закладі, закладі охорони здоров`я або закладі соціального захисту населення, не встановлено опіку чи піклування або не призначено опікуна чи піклувальника, опіку або піклування над нею здійснює цей заклад. Враховуючи, що малолітній [PERSON] на даний час перебуває на вихованні та повному державному утриманні в КНП «Краматорський будинок дитини « Антошка », суд приходить до висновку, що слід встановити опіку над малолітнім [PERSON] та передати його під опіку КНП «Краматорський будинок дитини « Антошка » до призначення йому опікуна. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Згідно із п. 14 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У ч. 1 ст. 141 ЦПК України зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч. 6 згаданої статті, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З врахуванням вказаних положень можна дійти висновку, що у поняття судових витрат, вказаних у ч. 6 ст. 141 ЦПК включається також і судовий збір. Наведене положення узгоджується також із частиною другою вказаної норми, де на відміну від частини шостої йдеться про «інші судові витрати». За таких обставин, слід дійти висновку, що у разі звільнення від сплати судових витрат, у тому числі судового збору, сторони, на користь якої ухвалено рішення, то з протилежної сторони стягуються витрати, які були понесені іншими особами, а решта компенсується за рахунок держави. Таким чином, враховуючи, що судовий збір не справляється при зверненні до суду із позовними вимогами органу опіки та піклування в інтересах неповнолітнього, а позов судом задоволений, то підстав для стягнення судового збору з відповідача в дохід держави у суду не має, оскільки за вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, він компенсується за рахунок держави. Такий висновок суду також узгоджується із нормами, передбаченими ч. 1 ст. 142 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved