Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

04 серпня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 22 липня 2014 р. був звільнений з посади механіка ТОВ ВКП «Авантаж» за власним бажанням згідно наказу № 54, однак заборговану заробітну плату за червень та липень 2014 року на загальну суму 2974 грн. йому не було виплачено, тому ним заявлена вимога стягнути дану суму зарплати, середній заробіток за час затримку розрахунку при звільненні та моральну шкоду в сумі 1000 грн. Заявою від 31 серпня 2015 року позивачем збільшено позовні вимоги та заявлено стягнути також компенсацію втрати заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати в сумі 1149,04 грн. В ході судового розгляду позивач відмовився від вимоги стягнення заборгованості по зарплаті, яка була виплачена відповідачем до початку судового засідання 20 жовтня 2015 року, решту вимог підтримав в повному обсязі. Представник позивача позовні вимоги також підтримав з підстав, передбачених у позовній заяві, за винятком добровільно сплаченої заборгованості по зарплаті, та пояснив, що після звільнення позивач неодноразово звертався до керівництва відповідача з проханнями виплатити заборгованість, однак йому в цьому відмовляли, посилаючись на необхідність повернення належної підприємству бензопили. При цьому, незважаючи на багато спроб повернути бензопилу, так і не зміг цього зробити через різні відмовки, зокрема, відсутність завідуючого складом, керівника, скликання комісії і т.п. Представник позивача також зазначив, що після чергового звернення до керівництва ТОВ ВКП «Авантаж» з проханням виплатити борг по зарплаті, так як терміново необхідні були кошти у звязку з мобілізацією сина в зону АТО, в чому було вкотре було відмовлено, звернувся з заявою до прокуратури району про вчинення директором підприємства [PERSON] злочину, передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України. Підприємство, з метою змусити забрати заяву, звернулося до нього з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, завданої під час виконання трудових обовязків, в чому судом було відмовлено. Представник відповідача позов визнав в частині заборгованості по заробітній платі за червень та липень 2014 р. в сумі 2974 грн. та пояснив, що дійсно позивачеві не була виплачена заробітна плата, так як він відмовлявся повернути раніше передану йому бензопилу, належну підприємству, вартість якої близько 8000 грн., крім того, з його вини, через експлуатацію службового автомобіля без дотриманням технічних вимог, підприємство понесло значні витрати на ремонт цього автомобіля. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання про наявність підстав для часткового задоволення позову. Згідно ч. 1 ст. 94 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата, у відповідності до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні передбачена статтею 117 КЗпП України та полягає в тому, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа або організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. [PERSON] прийнятий на посаду механіка ТОВ ВКП «Авантаж» згідно наказу від 01 грудня 2010 р. № 6а. На підставі наказу від 22 липня 2014 року № 54 позивач звільнений з 22 липня 2015 р. за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. При звільненні [PERSON] не було виплачено заборговану за червень та липень 2014 року заробітну плату на загальну суму 2974,00 грн. Наявність даної заборгованості підтверджується чинною постановою слідчого СВ Теофіпольського РВ УМВС України в Хмельницькій області [PERSON] від 16 червня 2015 р. про закриття кримінального провадження, розпочатого за заявою [PERSON] по факту умисної невиплати йому заробітної плати, у звязку з відсутністю в діянні директора ТОВ ВКП «Авантаж» [PERSON] складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України, так як слідством було встановлено факт невиплати зарплати позивачу, однак не здобуто доказів на підтвердження ознак умисної невиплати цієї зарплати. Факт невиплати зарплати підтверджується також витягом з рахунку позивача, на який виплачувалася заробітна плата, наданим [PERSON] Аваль, за період з 01 січня 2012 р. по 22 травня 2015 р., згідно якого відсутні надходження коштів з оплати праці на рахунок, крім того, факт невиплати заробітної плати визнав і сам представник відповідача в судовому засіданні. Виходячи з положень ч. 2 ст. 116 КЗпП України, затримка розрахунку при звільненні можлива лише в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, а тому, оскільки такого спору не було, що підтвердив в судовому засіданні представник відповідача, вбачається вина роботодавця у невиплаті позивачу належних йому при звільненні сум. Як вбачається з довідки ТОВ ВКП «Авантаж» від 22 квітня 2015 р. № 00000000019, [PERSON] працював по 22 липня 2014 р., тому належні при звільненні виплати повинні були бути виплачені в день звільнення. Спір між сторонами щодо відшкодування шкоди неповерненням бензопили і пошкодженням службового автомобіля, завданої [PERSON] відповідачу під час виконання трудових обовязків, на що посилався представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень проти позову, не може вважатися спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. Зазначений висновок підтверджується пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Таким чином, підлягає стягненню з ТОВ ВКП «Авантаж» середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто з наступного після звільнення дня 23 липня 2014 року по 19 жовтня 2015 року, оскільки 20 жовтня 2015 року позивачу була виплачена заборгованість по зарплаті, що в судовому засіданні підтвердили обидві сторони. Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМ України від 8 лютого 1995 року № 100, визначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня зарплата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці. Згідно наявної в матеріалах справи довідки Управління Пенсійного фонду України в Теофіпольському районі Хмельницької області від 06 травня 2015 р. № 2458/04 заробітна плата [PERSON] за травень та червень 2014 р., які передують звільненню, становить по 1800 грн./міс. Середньоденний заробіток становить 94,74 грн. (3600 грн. (зарплата за два місяці) / 38 днів (робочі дні в травні та червні 2014 р.). Строк затримки розрахунку при звільненні становить 312 робочих днів з 23 липня 2014 року по 19 жовтня 2015 року включно, тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню, становить 29558,88 грн., з якої необхідно провести відповідні відрахування при її виплаті. Згідно статті 34 Закону України «Про оплату праці» в разі порушення строків виплати заробітної плати працівникам виплачується компенсація втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМ України від 21 лютого 2001 р. № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для встановлення суми компенсації, поділений на 100. Компенсація позивачу втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати за заявлений позивачем період з серпня 2014 року по травень 2015 р. становить в сумі 1149,04 грн., яка і підлягає стягненню. Починаючи з червня індекс інфляції становив менше 100 %, тому компенсація не може нараховуватися. Внаслідок безпідставної затримки з виплати заробітної плати [PERSON] заподіяно моральну шкоду, оскільки це призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, що вимагало додаткових зусиль для організації його життя. А тому, враховуючи характер заподіяння моральної шкоди, характер і обєм моральних страждань, вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що на відшкодування моральної шкоди з відповідача на користь позивача слід стягнути 500 грн. Судом не вбачається ознак пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 розяснив, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: partial