Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

05.09.2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. 19.03.2018 року ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області призначено проведення заочного розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 16.07.2003 року між [PERSON] та [PERSON] у відділі реєстрації актів громадянського стану Снігурівського районного управління юстиції Миколаївської області України, 16.07.2003 року було зареєстровано шлюб, актовий запис №59. Позивач в заяві зазначає, що на момент подачі позову вони з відповідачем припинили шлюбні відносини та проживають окремо, оскільки останній залишив сім'ю. 22.01.2018 року від позивача надійшла заява з клопотанням про розгляд справи за її відсутності з якої вбачається, що остання не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Згідно ст. 223 ч. 1 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 223 ч. 4 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] викликався в судові засідання призначені на 22.01.2018 року та 12.02.2018 року. За адресою проживання відповідача: Херсонська область, Каховський район, с. Федорівка направлялись виклики на ім'я [PERSON] з повідомленнями про день та час судового засідання 22.01.2018 року та 12.02.2018 року. Також, відповідач через оголошення у газеті повідомлявся про день та час судового засідання. З відділення поштового зв'язку судом були отримані поштові повідомлення з відмітками про вручення [PERSON] поштового відправлення з викликами до суду. Відповідно до ст. 128 ч. 8 п. 1 ЦПК України судові повістки вважаються врученими відповідачу. Однак, відповідач до суду не з'являється. У зв'язку з цим, не має підстав які б перешкоджали розгляду справи по суті. З заяви позивача слідує, що на примирення вона не згодна та просила задовольнити свій позов про розірвання шлюбу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. На момент подачі позовної заяви сторони припинили подружні стосунки, спільного господарства не ведуть та проживають окремо. Спору щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей, народжених під час шлюбу, не має. Позивач в своїй заяві висловила категоричну незгоду на примирення. З підстав зазначених вище, суд вбачає відсутність інтересу з боку відповідача щодо розгляду справи, у зв'язку з чим приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача. Згідно зі ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Відповідно до ст. 105 ч. 3 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу. Згідно ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З'ясовано, що немає згоди позивача на продовження шлюбу, тобто не має її вільної і повної згоди на шлюб. Відсутність відповідача при розгляді справи вказує на його байдуже ставлення до шлюбу із позивачем, а тому суд розцінює це як його свідчення незгоди на шлюб. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя за відсутності їх згоди на продовження шлюбу. З урахуванням зазначеного, суд, приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, яких за твердженням позивача не має. Згідно ст. 113 ЦПК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи викладене, вимога [PERSON] про залишення даного прізвища підлягає задоволенню.

Outcome: approved