Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

05 червня 2020 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить суд: визнати в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] , право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з відповідачем по справі позивач перебувала в шлюбі з 07 жовтня 2006 року, зареєстрованому Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис № 1281. Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2012 року наш шлюб було розірвано, рішення суду набрало законної сили 10.11. 2012 року. Позивач намагалася зберегти нашу сім`ю і деякий час ми знову проживали разом і в 2012 році остаточно наша родина розпалася. Від шлюбу ми маємо неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає з позивачем і знаходиться на її утриманні. В період шлюбу, 21 травня 2007 року була придбана квартира [ADDRESS] , загальною площею 51,9 кв.м, в тому числі житловою площею 30,4 кв.м.. У зв`язку з тим, що власних коштів на придбання цієї квартири у сторін не було, для оплати її вартості 21 травня 2007 року був укладений договір кредиту (іпотечний договір) з Публічним Акціонерним Товариством « Укрсоцбанк» на суму, яка була еквівалентною 39 950 доларам США строком до 20.12. 2022 р. Загальна кількість сплачених кредитодавцеві коштів на момент повного виконання зобов`язань склала 70 174 доларів США. Одночасно к укладанням вказаного кредитного договору був укладений договір поруки, відповідно до якого у випадку невиконання зобов`язань позичальником (відповідачем) вони підлягають виконання поручителем, яким був батько позивача [PERSON] . Починаючи з 18.11. 2011 року усі платежі за кредитним договором сплачував за власні кошти поручитель [PERSON] . Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.11. 2016 року по справі № 333/2871/16-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 333 804 грн., половину сплачених коштів за кредитним договором. Усього батько позивача сплатив 667 608 грн. Зважаючи на те, що правовстановлюючі документи на квартиру оформлені на ім`я відповідача. На даний час я бажаю поділити спільне нажите майно. На даний час позивач вирішила поділити спільне майно подружжя і звернулася до відповідача, але він в добровільному порядку відмовився поділити наше спільне майно. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2020 року провадження у цій справі відкрито, справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Одночасно вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 65). Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2020 року було залучено третю особу АТ «АЛЬФА-БАНК» та витребувано докази. У судове засідання позивач не з`явилась, але до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, доводи наведені в обґрунтування позовних вимог підтримала, просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомив. Заяв з проханням розглядати справи без його участі або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи до суду не надходило. Заперечень стосовно позовних вимог позивача суду не надав. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримую в повному обсязі та наполягає на його задоволенні. Представник третьої особи АТ «АЛЬФА-БАНК» не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомив. Заяв з проханням розглядати справи без його участі або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи до суду не надходило. Заперечень стосовно позовних вимог позивача суду не надав. Відповідно до ч.1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч.3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, згідно з вимогами ст. ст. 128, 131 ЦПК України, відповідач повідомлений про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з`явився у судове засідання без поважних причин. Прийнявши до уваги заяву представника позивача, суд ухвалою від 13 жовтня 2020 року постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, взявши до уваги заяву позивача, третьої особи у справі, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 07 жовтня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис № 1281, що додане до матеріалів справи. Після державної реєстрації шлюбу [PERSON] взяла собі прізвище « [PERSON] ». [INFO] народився [PERSON] батьками якої є: матір [PERSON] та батько [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, Україна, актовий запис № 984, що додане до матеріалів справи. 19.11.2012 року заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набуло законної сили 30.11.2012 року (а.с. 13). У період перебування в офіційному шлюбі, позивач та відповідач набули нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 51,9 кв.м., жилою площею 30,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 21.05.2007 року (а.с.16), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14652483 від 23.05.2007 року, власником якої є [PERSON] (а.с.17). Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2016 року по справі № 333/2871/16-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 333 804 грн., половину сплачених коштів за кредитним договором. Рішення суду набрало законної сили 13.12.2016 року (а.с. 18). Згідно відповіді від АТ «АЛЬФА-БАНК» № 254889/БТ/26-б/б від 11.11.2020 року заборгованість позичальника [PERSON] за договором кредиту № 311Ж014-К від 21.05.2007 року, в забезпечення якого згідно договору іпотеки № 311Ж014-І від 21.05.2007 року було надано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було врегульовано 23.10.2015 року шляхом здійснення часткового погашення з анулюванням (прощенням) залишку заборгованості згідно умов укладеної додаткової угоди від 23.10.2015 року. Відповідно до\~ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 3 ст.\~368, ч. 1 ст.\~369 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 70 СК України\~передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1\~ст. 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме п. 23 встановлено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Так, згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за № 20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року зазначено, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними». Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши письмові докази, надані позивачем, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Виходячи з аналізу норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, якщо титульним власником спільного є лише один співвласник, на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано квартири, а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, то на підставі норм ст. 392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні. Так як матеріали справи не містять доказів, що спірна квартира під час шлюбу сторін спору була придбана на кошти, які належали відповідачу на праві особистої приватної власності, то судом застосовується презумпція рівності часток подружжя, а отже, суд доходить до правових висновків, що спірна квартира, яка належить на праві власності відповідачу, була придбана за спільні кошти подружжя, а позивач має право на Ѕ частку у їхньому спільному майні, тобто на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved