Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

05 лютого 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Кальченківської сільської ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] помер його батько, [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої ввійшов житловий будинок по [ADDRESS]. На день смерті батько проживав разом зі своєю дружиною, а його матір'ю - [PERSON], яка фактично прийняла спадщину, але юридично не оформила та [INFO] померла. За життя остання склала заповіт, яким заповіла йому все своє майно. Він своєчасно подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті матері, однак у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вищезгаданий будинок йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить визнати за ним у порядку спадкування за заповітом після смерті матері, [PERSON], яка померла [INFO], право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує (а. с. 39). Представник відповідача - Кальченківської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не з'явився. Сільський голова надіслав листа про розгляд справи у відсутність їх представника, з позовом згодні (а. с. 37). Представник третьої особи - Білопільської районної державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Сумській області в судове засідання не з'явився. Завідувач держнотконтори Ковальова Л. Б. надіслала заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду (а. с. 35). У зв'язку з неявкою сторін, третьої особи суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Враховуючи визнання позову відповідачем, на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. Повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що на підставі п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року до правовідносин щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON], який помер [INFO], слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення, а після смерті [PERSON], яка померла [INFO], норми нині діючого ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (ст. 529 ЦК УРСР). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що [INFO] у с. Кальченки Білопільського району Сумської області помер батько позивача, [PERSON] (а. с. 5-6). Після смерті останнього відкрилась спадщина, до складу якої ввійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], які були побудовані у 1962 році на переданій спадкодавцю у приватну власність земельній ділянці для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,02 га, що підтверджується випискою з погосподарської книги №1 за 1986-1990 роки (ст. 90, особовий рахунок 45) та архівним витягом із рішення 12 сесії Кальченківської сільської ради Білопільського району Сумської області від 27 липня 1993 року (а. с. 7, 18, 40). За інформацією Кальченківської сільської ради [PERSON] на день смерті [INFO] був зареєстрований та проживав у [ADDRESS], разом із дружиною [PERSON]. Остання розпорядилася предметами домашнього вжитку та особистими речами померлого, здійснювала догляд за будинком. Заповіт від імені [PERSON] виконавчим комітетом Кальченківської сільської ради не посвідчувався (а. с. 17). З матеріалів справи вбачається, що 13 лютого 2004 року державним нотаріусом Білопільської районної державної нотаріальної контори Ковальовою Л. Б. на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 3,835 га, посвідчену державним актом [NUMBER], виданим 17 грудня 1999 року Кальченківською сільською радою, в порядку спадкування після [PERSON], який помер [INFO] (а. с. 41). Таким чином, враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, та виходячи з аналізу наведених вище норм закону, суд приходить до висновку, що [PERSON] в установленому законом порядку прийняла спадщину після смерті чоловіка - [PERSON], який помер [INFO]. За даними Філіалу Білопільська госпрозрахункова виробнича дільниця КП Сумське міське бюро технічної інвентаризації від 19 грудня 2017 року право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], за фізичною чи юридичною особою не зареєстровано (а. с. 10). Відповідно до висновку та довідки КП «Білопільське районне архітектурно-планове бюро» від 03 січня 2018 року житловий будинок з прибудовою і тамбуром та господарські будівлі, що знаходяться за вказаною вище адресою, зведені з дотриманням архітектурних, санітарних і протипожежних норм та правил, знаходяться в межах земельної ділянки, не виходять за червону лінію вулиці, а також не знаходяться на суміжних земельних ділянках (а. с. 11-12). Частиною 3 статті 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 3 означеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56. Вказаним нормативним актом передбачалася державна реєстрація (інвентаризація) будинків і домоволодінь у межах міст та селищ, в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Проте, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тобто, фактично записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади, що підтверджують право приватної власності. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що [PERSON], який помер [INFO], набув право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], у порядку, який був передбачений законодавством, що діяло на момент виникнення цього права. Статтею 1216 Цивільного кодексу України 2003 року визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч. 1 ст. 1235 ЦК України). За приписами ст. ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину шляхом подачі до нотаріальної контори або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяви про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що [INFO] в м. Прилуки Чернігівської області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] (а. с. 4). Відповідно до заповіту, посвідченого виконавчим комітетом Кальченківської сільської ради Білопільського району Сумської області 03 лютого 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №18, [PERSON] заповіла все своє майно сину, [PERSON] (а. с. 13). За інформацією Кальченківської сільської ради [PERSON], яка померла [INFO], була зареєстрована та проживала одна у [ADDRESS]. Заповіт від імені [PERSON], посвідчений виконавчим комітетом Кальченківської сільської ради 03 лютого 2004 року, зареєстрований у спадковому реєстрі за №40890309, не змінювався та не відмінявся (а. с. 16). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], який остання фактично успадкувала після смерті чоловіка, [PERSON], а також на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,8353 га, розташовану на території Кальченківської сільської ради, посвідчену державним актом [NUMBER] від 17 грудня 1999 року. 26 квітня 2013 року державним нотаріусом Білопільської районної державної нотаріальної контори Ковальовою Л. Б. на ім'я позивача видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом відносно вказаної земельної ділянки за реєстровим №197 та до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень внесена інформація про реєстрацію права власності за №804828 (а. с. 14-15). Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку, що позивач в установленому законом порядку прийняв спадщину після смерті [PERSON], яка померла [INFO] та є її єдиним спадкоємцем за заповітом. Разом з цим, у зв'язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності на спадкове майно, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], (а. с. 19). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з нормами ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved