Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

05.03.2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, і уточнивши 02.04.2014 року раніше заявлені вимоги, просила розірвати шлюб та стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1000 грн, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на її особисте утримання в розмірі 1000 грн щомісячно, протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. В обґрунтування позову послалася на неможливість спільного проживання з відповідачем однією сім'єю в зв'язку із зловживання останнім алкогольними напоями та недосягнення згоди при вирішенні життєвих питань. Також зазначає, що відповідач не працює, має мінливий дохід, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини та її особисте утримання, що є підставою для стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі. У судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали і наполягали на їх задоволенні. Від примирення з відповідачем позивач категорично відмовилася. Відповідач позов не визнав. Він вважає необхідним збереження сім'ї. Також повідомив, що офіційно не працевлаштований, а тому немає стабільного заробітку, і як наслідок цього - немає можливості щомісячно сплачувати позивачу аліменти в розмірі 2000 грн. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. З 24.09.2011 року сторони перебувають в шлюбі, від якого мають спільного малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Внаслідок психологічної несумісності між сторонами виникли неприязні стосунки, що призвело до фактичного розпаду сім'ї. Подружжя проживає окремо. Вони припинили сімейні відносини та не ведуть спільне господарство. Подальше збереження шлюбу не відповідає інтересам позивача. Відповідно до частини 1 статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Оскільки позивач не бажає збереження шлюбу та спільного проживання однією сім'єю з відповідачем, шлюб підлягає розірванню. Згідно статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (стаття 181 Кодексу). Статтею 184 Кодексу встановлено, що, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину якого одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Враховуючи наведені вимоги закону, ту обставину, що відповідач офіційно не працевлаштований та не має регулярного заробітку, з нього слід стягнути на користь позивача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 700 грн. Зазначена сума складає 68% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (1032 грн), встановленого статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», що з урахуванням отриманих позивачем сум державної допомоги на утримання дитини (в розмірі 940 грн) дозволить їй забезпечить належне утримання дитини. Виходячи з того, що Кодекс не визначає мінімального розміру аліментів, у разі їх стягнення в твердій грошовій сумі, заявлена позивачем вимога про обмеження мінімального розміру аліментів 30 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку задоволенню не підлягає. В якості підстави для стягнення аліментів на своє особисте утримання протягом трьох років від дня розірвання шлюбу позивач посилається на частину четверту статті 76 Кодексу, яка визначає, що в тому разі, якщо у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Отже, стягнення аліментів з підстав, передбачених цією нормою, можливе лише в разі доведення того, що: 1) один з подружжя в зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, не мав можливості одержати освіту, працювати або зайняти відповідну посаду; 2) він потребує матеріальної допомоги; 3) колишній чоловік (або дружина) може надавати матеріальну допомогу. Дослідженими судом доказами (а.с. 30 - 32) підтверджується, що під час шлюбу з відповідачем позивач отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Облік і аудит» та здобула кваліфікацію спеціаліста з обліку і аудиту; вона працювала бухгалтером приватного акціонерного товариства «Чернігівмедсервіс» і звільнилася із займаної посади за власним бажанням 26.06.2012 року, тобто менше ніж за пів року до народження дитини. Крім того, позивач не довела спроможність відповідача, який не працює, здійснювати її утримання в зв'язку із розірванням шлюбу. За таких обставин, позов, у частині стягнення з відповідача аліментів на особисте утримання позивача з підстав, передбачених частиною четвертою статті 76 Кодексу, не підлягає задоволенню.

Outcome: partial