Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

05.06.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду і просив: визнати довіреність від 06.10.2011 року удаваним правочином, який вчинення з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу транспортного засобу; визнати за ним право власності на автомобіль марки «Volkswagen Transporter Т5», тип - легковий пасажирський -В, 2005 року випуску, номер шасі (кузова) [NUMBER], колір - білий, реєстраційний номер [NUMBER] та звільнити з-під арешту вказаний автомобіль, накладений 23.11.2017 року приватним виконавцем Ткачук Любомиром Михайловичем. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 06.10.2011 року він уповноважив відповідача [PERSON] придбати на своє ім'я, сплатити належні грошові кошти та перегнати з-за кордону обумовлений автомобіль марки «Volkswagen Transporter Т5», 2005 року випуску, колір - білий, який в подальшому відповідач продав позивачу. В підтвердження цієї угоди відповідач надав позивачу розписку від 15.12.2017 року про отримання від нього за придбаний автомобіль 84000 грн. Того ж дня між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі- продажу транспортного засобу. В кінці 2017 року позивач дізнався, що на все рухоме майно [PERSON] накладено арешт, в тому числі і на оспорюваний автомобіль. Позивач зазначає, що спірний автомобіль не був оформлений на його ім'я з поважних причин, зокрема, за характером роботи він вимушений був багато часу проводити за межами місця проживання, що позбавляло його можливості розпоряджатися вільним часом, та вважав, що дану дію він зможе провести в будь - який зручний час. Оскільки між ним та відповідачем досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, а саме предмету та ціни, тому такий договір вважається дійсним. Крім того, між ним та повіреним відбулося фактичне виконання договору, оскільки відповідач як продавець отримав кошти від позивача та передав покупцю (позивачу) автомобіль. З вищевикладеного, вбачається, що договірні відносини щодо продажу спірного автомобіля відбулись значно раніше, до винесення постанови про накладення арешту. Тому позивач просить задовольнити його позов в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву про підтримання позову та про розгляд справи у його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач та треті особи н е з'явилися. Від приватного виконавця Ткачука Любомира Михайловича надійшла заява про визнання позову та про розгляд справи в його відсутності. 06.08.2018 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вивчивши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с.13), відповідач [PERSON] є власником автомобіля марки «Volkswagen Transporter Т5», тип - легковий пасажирський -В, 2005 року випуску, номер шасі (кузова) [NUMBER], колір - білий, реєстраційний номер [NUMBER] Судом встановлено, що довіреністю, посвідченою 06.10.2011 року приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Питлюком В.І. (а.с.6) , позивач уповноважив відповідача придбати на його ім'я, сплатити належні гроші і пригнати з-за кордону на Україну автомобіль. Судом встановлено, що відповідно до розписки, даної [PERSON] 15.12.2011 року (а.с.12), останній отримав від позивача грошові кошти в сумі 84000 грн. в якості оплати за спірний автомобіль. Згідно виконавчого листа від 18.08.2017 року (а.с.28), постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с.29), постанови про арешт майна боржника (а.с.30) та витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна (а.с.15) встановлено, що приватним виконавцем Ткачук Любомиром Михайловичем накладено арешт на все рухоме майно відповідача, в тому числі і на оспорюваний автомобіль. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у пункті 25 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Правовий аналіз наведених положень законодавства вказує на те, що за удаваним правочином обидві сторони свідомо, умисно, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. Відповідно до ст. 665 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності з положеннями статті 210 Цивільного кодексу України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Згідно п. 1 ч. 34 Закону України «Про дорожній рух», державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Частина перша статті 638 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів, зокрема передбачено письмову форму договору купівлі-продажу. А відповідно до пункту 4 зазначеної постанови перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Пунктом 8 зазначеної постанови передбачено, що реєстрація /перереєстрація/ транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу; акт про проведений аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби. Згідно п.п. 6,7 Порядку транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах ДАІ. Власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах або їх представники зобов'язані зареєструвати /перереєструвати/ транспортні засоби протягом десяти днів після придбання /одержання/ митного оформлення або тимчасового ввезення на Україну, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Крім того, відповідно пункту 42 цього Порядку, якщо транспортний засіб знімається з обліку у зв'язку з його відчуженням, у свідоцтві про реєстрацію (технічному паспорті) робиться відмітка про зняття з обліку транспортного засобу для реалізації в межах України. Отже, зазначеною Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 передбачено спеціальний порядок набуття права власності на автомобіль. Крім того, Верховним Судом України у постанові № 6-688 цс 15 від 16 грудня 2015 року висловлена правова позиція про те що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. У п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз» яснено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має врахувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майн6о, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторони (сторін) при вчиненні правочину (видачі довіреності), а також зясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. У постанові від 07 вересня 2016 року № 6-1026 цс 16 Верховний суд України висловив правову позицію, відповідно до якої удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Згідно правил ч.2 ст.5 ЦПК України, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно правил ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з п.2 ст.220 цього Кодексу встановлено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до змісту ст.ст.237, 244, 245 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва її інтересів перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчиняти правочини від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст. 334 ЦК України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч.1, 3, 5 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно ст. ст. 629, 631 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами та набирає чинності з моменту його укладення. Згідно з ст.ст. 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. В ч.2 ст. 639 ЦК України вказано, що якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Статтями 655, 656 ЦК України передбачено, що за договором купівлі- продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до правил ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.60 Закону України Про виконавче провадження особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 року №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі наведеного суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль, в зв'язку з чим підлягає зняттю арешт з цього майна. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі наведеного, ст.ст.220, 207, 208, 220, 237, 244, 245, 317, 319, 321, 328, 334, 626, 627, 655, 656 ЦК України, ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» та

Outcome: partial