Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

06 вересня 2018 року позивач звернувся до суду з цим позовом та уточнивши 14.05.2019 року позовну заяву, просить стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору у розмірі - 110494,25 гривень, із яких: 5115,36 грн. - заборгованість по кредиту; 105378,89 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 15.12.2010 року по 30.12.2017 року та судові витрати, згідно квитанції, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач не виконує умов кредитного договору. У судове засідання представник позивача АТ КБ «Приватбанк», надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав повністю та просить їх задовольнити, про що надані письмові пояснення і клопотання. У судове засідання відповідач надала письмове заперечення на позов і просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності та безпідставністю заявлених вимог. Також надала заяву про розгляд справи без її участі, проти позову заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору б/н від 15.12.2010 року, укладеного між позивачем АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] остання отримала кредит у розмірі 5200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Відповідно до Умов надання банківських послуг,- позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за пере виплати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором. Згідно п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, - при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми боргу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Дійсно, коли у відповідача ще було родове прізвище « [PERSON] », приблизно у 2010 роді, вона зверталась до банківського відділення позивача ПАТ КБ «Приватбанк» з проханням надати їй споживчий кредит в сумі 5200 грн. Її заява про надання кредиту позивачем була задоволена, позивач надав їй кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Позивачем вона була проінформована, що їй надається кредит під умовою його повернення, з невеликими відсотками. Позивач дійсно відкрив на картковий рахунок та видав кредитну картку, термін дії якої був встановлений один рік до - 31.12.2011 року, саме так було вказано на банківській картці і про такий термін її дії її проінформували представники позивача при видачі банківської картки. Отримані кредитні кошти в розмірі 5200,00 грн. були витрачені на придбання товарів домашнього вжитку для власних потреб. Позивач при розрахунку виконувала свої зобов`язання за кредитом, частинами сплачувала взяті у кредит кошти, та за підрахунками вона повернула кредит позивачу і переплатила за взятий кредит. Як вбачається з руху коштів на картковому рахунку, позивач сплачувала кредит, але відповідач без її згоди направляв сплачені кошти не на погашення взятого тіла кредиту, а на погашення процентів за користування кредитними коштами, завдяки чому нарахував таку значну заборгованість. У своєму розрахунку заборгованості позивач використав не підтверджені доказами способи нарахування боргу, здійснив розрахунок всупереч наданим ним же самим доказам, а саме, Тарифам банка, Умовам та правилам надання банківських послуг. Як вбачається з наданих розрахунків, позивач без згоди клієнта змінював процентні відсотки за кредитом: 36%, 34,8%, 43,2%, з оглядом на змінені в одноособовому порядку відсотки за користування кредитом, позивач зробив особисті розрахунки та просить стягнути значну суму заборгованості. Згідно з ч.3 ст. 1056-1 ЦК України, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України та викладена в постанові у справі №6-1374 цс від 11 жовтня 2017 року. Зміна кредитного договору щодо зміни процентної ставки має здійснюватись у письмовій формі шляхом надіслання зацікавленою особою відповідної пропозиції (оферти) у письмовій формі, а зміни набирають чинності з моменту акцепту пропозиції позичальником, що також має бути здійснена у письмовій формі. Позивач не надав суду таких письмових доказів. Крім того, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечується частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов`язання, що підтверджено висновком, викладеним у постанові ВП Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18). Отже заборгованість по відсоткам за користування кредитом має стягуватись по строк дії укладеного кредитного договору, а саме, по строк дії банківської картки - 31.12.2011 року. Відповідно до сг.631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Відповідно до ст.ст.257,261 Цивільного кодексу України, загальний строк позовної давності становить три роки. Його перебіг починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Відповідно до ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Видана відповідачу позивачем банківська картка діяла до 31.12.2011 року. Саме з наступного дня після дня закінчення дії банківської картки, а саме, з 01.01.2012 року, позивач довідався про порушення свого права, бо термін дії банківської картки закінчився, а заборгованість по кредиту не була сплачена, тому, як наслідок, саме з 01.01.2012 року за позовними вимогами позивача ПАТ КБ «Приватбанк» до неї почався відлік позовної давності, який закінчився 01.01.2015 року. Позовна заява позивача датована 16.08.2018 року, до суду була подана ще пізніше, тобто, майже через три роки з часу закінчення строку позовної давності. Відповідно до ст.267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є пі підставою для відмови у позові. Окрім того, наданий позивачем кредит є споживчим, відповідно до п.2.1.1.5.2, п.2.1.1.6.2, п.2.1.1.10.5, п.2.1.1.11.1 Умов та правил надання банківських послуг затверджених наказом від 06.03.2010 р. №СП-2010-256. Пунктом 7 ч.13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Отже, позивач ПАТ КБ «Приватбанк» пропустив строк позовної давності, письмової заяви про застосування позовної давності позивач до суду не надав, тому позовна заява ПАТ КБ «Приватбанк» не підлягає задоволенню у зв`язку із закінченням позовної давності відповідно до ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України. Як зазначено в п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, враховуючи положення п.7 ч.13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв`язку з цим, позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки із спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення та заставлене майно тощо), положення вищезазначеної статті застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Суд вважає, що за обставин, викладених вище, мають бути застосовані наслідки спливу позовної давності, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судовий збір, сплачений позивачем при зверненні з позовом до суду, слід залишити за ними.

Outcome: dismissed