Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

06 серпня 2018 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Просить визнати за нею 1/2 частину власності на квартиру [ADDRESS] , припинивши право власності відповідача на зазначену частку вказаної квартири та стягнути судовий збір. Позовні вимоги мотивує тим, що з 06 вересня 2002 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу ними було набуте нерухоме майно квартира [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на відповідача. Спірну квартиру було набуто сторонами у шлюбі, за спільною участю подружжя коштами й спільною працею. Після припинення подружніх стосунків припинилося і ведення спільного господарства між позивачем та відповідачем, але згоди на добровільний поділ майна не досягнуто. 11 жовтня 2018 року протоколом повторного автоматизованого розподілу справи визначено суддю Далматову Г.А. В підготовчому судовому засіданні позивач надала заяву про збільшення позовних вимог. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28 січня 2019 року заяву про збільшення позовних вимог було залишено без руху, ухвалою суду від 06 лютого 2019 року заяву повернуто позивачу. 28 лютого 2019 року позивач повторно направила до суду заяву про збільшення позовних вимог, просила визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири, а також визнати за нею право власності на спільне майно у вигляді грошових коштів та стягнути половину коштів у сумі 154201,30 грн. з відповідача. В обґрунтування збільшених позовних вимог зазначила, що за час перебування у шлюбі та спільного проживання ними було нажито майно у вигляді готівкових коштів, на момент фактичного припинення стосунків у липні 2018 року ця сума становила 11000 доларів США. Позивач в судовому засіданні підтримала збільшені позовні вимоги, зазначила, що шлюб між сторонами був розірваний 22 грудня 2018 року. Відповідачем було задекларовано статки сім`ї , які просить розділити разом із квартирою. Збільшення суми позову потягла також інша сума вартості квартири після повторної оцінки. Спільна дитина проживає із батьком, оскільки вона не має свого житла. Гроші самовільно у відповідача вона не брала. Крім того, її батьки подарували сторонам земельну ділянку для будівництва і всі кошти на будівництво надавались її батьками. Земельна ділянка на цей час нею подарована. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, в межах визнання права власності на частку квартири. Пояснив, що під час шлюбу батьки позивача подарували земельну ділянку, на якій сторони розпочали будівництво будинку. Вважає, що позивач не мала право відчужувати земельну ділянку без його згоди. На ділянці розташований недобудований будинок, бажає, щоб йому була відшкодована вартість будівельних матеріалів та підведення комунікацій, що складає приблизно 8 тис. доларів США, і цю суму зарахували при стягненні з нього 1/2 частки вартості двокімнатної квартири. Оцінки вартості спірної квартири він не замовляв, тому друга оцінка квартири від 24 вересня 2018 року є не законною. У 2016 році у сторін були накопичення. У позивача 5 тис. доларів США, а у нього 3 тис. доларів США, а у 2017 році він ще накопичив 3 тис. доларів США. У 2017 році позивач забрала 11 тис. доларів США і повернула лише 6. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши надані докази в межах заявлених позовних вимог та заперечень, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] з 06 вересня 2002 року перебували у шлюбі, зареєстрованому виконавчим комітетом Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, актовий запис №3 /а.с.5/. Згідно договору купівлі-продажу від 18 червня 2013 року № 8771 відповідач придбав двокімнатну квартиру [ADDRESS] /а.с.7-8/. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі до 22 грудня 2018 року, письмових доказів суду не надано, але факт розірвання шлюбу сторонами не оспорюється і не потребує доказування відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Частиною 1 ст. 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Разом з тим, ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України, передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Кожна сторона, у відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Під час розгляду справи судом встановлено, що спірне нерухоме майно квартиру [ADDRESS] придбано у період перебування сторін у шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, отже, вказане майно підлягає поділу між подружжям у рівних частках. Згідно з пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України «Про судову експертизу», і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз`яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення (Постанова Верховного Суду у справі №760/13712/16-ц від 10.04.2019 року). Суд приймає грошову оцінку квартири як письмовий доказ, який при розгляді справи впливає виключно на суму сплаченого судового збору і не потребує проведення експертизи. З урахуванням того, що звіт про грошову оцінку від ТОВ «Нік-експерт», наданий разом з позовною заявою, має обмежений термін дії, до того ж наданий суду не у повному обсязі, а також з урахуванням подання заяви про збільшення позовних вимог разом з новим звітом, суд вважає належним доказом для обчислення суми судового збору звіт про оцінку майна, складений ТОВ «НОМО» 24 вересня 2018 року /а.с.114-126/, згідно якого вартість спірної квартири складає 383412,00 грн. Посилання про зарахування коштів, що були витрачені при будівництві житлового будинку судом не розглядаються, оскільки з такими позовними вимогами сторони не звертались. Що стосується грошових коштів в сумі 11000 доларів США, які відповідно до ст.62 Сімейного кодексу України є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд оцінює надані докази у вигляді декларацій за 2016-2017 роки /а.с.129-136/ як підтвердження наявності коштів станом на кінець 2017 року. Проте, враховуючи правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові №488/2288/15-ц від 06.02.2018 року, згідно якої вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, суд приходить до висновку, що факт наявності зазначених позивачкою коштів саме на момент припинення шлюбних відносин та факт перебування цих коштів у відповідача в судовому засіданні не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог на суму 1917,06 грн.

Outcome: partial