Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

05.12.2019 року заявник звернулася до суду з заявою про встановлення факту належності їй договору дарування 12/25 часток житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В заяві вказала, що у вказаному договорі дарування та даними її паспорта є відмінності в написанні прізвища та по батькові. Вказане є перешкодою для розпорядження заявником належним їй на праві власності житловим будинком. Представник заявниці надав суду заяву про розгляд справи без його участі, заяву підтримує. Представник зацікавленої особи в судове засідання не з`явився, в своїй заяві просив розглядати справу без його участі. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення заяви з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є співвласником 12/25 частки житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , на підставі договору дарування, посвідченого Оріхівською державною нотаріальною конторою 17 травня 1995 року за №І-929. У вказаному договорі дарування прізвище, ім`я та по батькові обдаровуваного вказані як « [PERSON] ». В подальшому адресу житлового будинку було змінено на іншу: [ADDRESS] . Дана інформація підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №191388280 від 04.12.2019. Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Оріхівським РВ УМВС України в Запорізькій області 11 березня 1998 року, прізвище, ім`я та по-батькові заявниці на українській мові зазначено як « [PERSON] », на російській мові - « [PERSON] ». Таким чином, в договорі дарування частки житлового будинку від 17.05.1995 року є невідповідність прізвища та по-батькові заявниці із даними її паспорту. Згідно до експертного висновку, проведеного Українським бюро лінгвістичних експертиз за №056/2120-т від 04.12.2019 року, прізвища « [PERSON] » та « [PERSON] », а також по батькові « [PERSON] » та « [PERSON] » є ідентичними. Від встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності заявниці вказаного договору, залежить питання можливості розпорядження належним їй будинком. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, заповіту, страхового свідоцтва, ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Надані суду докази переконують суд в тому, що саме заявниці належить договір дарування, посвідчений Оріхівською державною нотаріальною конторою 17 травня 1995 року за №І-929, тому заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved