Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~ \~ 06 липня 2017 року [PERSON] звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди. 28 вересня 2017 року ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області дану справу було передано на розгляд Словянському міськрайонному суду Донецької області. 06 листопада 2017 року на адресу Словянського міськрайонного суду Донецької області надійшла вказана цивільна справа. Позивач [PERSON] обґрунтовує свої вимоги тим, що 02 червня 2011 року [PERSON] під розписку позичив у нього 200\~000 гривень, які зобовязався повернути до 02 червня 2014 року. Відповідач не заперечував факт отримання грошових коштів від позивача, але на всі вимоги повернути борг [PERSON] не реагує та повертати гроші не поспішає. [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти у сумі 200\~000 гривень. Позивач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, але до судового засідання не зявився, надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. (а.с. 102) Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Словянського міськрайонного суду Донецької області, але до судового засідання не зявився, причини своєї неявки суду не повідомив (а.с. 100). На підставі п. 9 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, але в судове засідання не зявився без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив на позов та позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Згідно з ч. 4\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній даних чи доказів. Проте, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Згідно з ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні до них правовідносини. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. (ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 509, ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Вирішуючи спір, суд встановив факт укладення між [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку договору позики грошей в сумі 200\~000 гривень, відповідно до якого [PERSON] позичив у [PERSON] 02 червня 2011 року 200\~000 гривень із зобов'язанням повернути борг повністю до 02 червня 2014 року. Факт отримання [PERSON] від [PERSON] позики на суму 200\~000 гривень підтверджується борговим документом - розпискою від 02 червня 2011 року, відповідно до якої відповідач власноручно зазначив про позику у позивача визначеної суми грошових коштів, а також зазначив про те, що зобов'язується повернути суму позики у повному обсязі - 200\~000 гривень. Тобто, таким чином повернення коштів повинно було відбутися не пізніше 02 червня 2014 року (а.с.2). Факт написання розписки та наявність боргу перед позивачем не заперечуються відповідачем [PERSON], оскільки 08 вересня 2017 року до Артемівського міськрайонного суду Донецької області надійшло клопотання від відповідача [PERSON], в якому він підтвердив, що 02 червня 2011 року взяв у борг у [PERSON] гроші у сумі 200\~000 (двісті тисяч) гривень та зобовязався їх повернути до 02 червня 2014 року, про що склав розписку. Борг відповідач відмовляється повертати у звязку із тим, що позивачем при зверненні до суду було пропущено строк позовної давності (а.с. 2) Боргова розписка, що написана відповідачем [PERSON] та надана позивачеві [PERSON], відповідає формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст.1047 ЦК України. Дана розписка підтверджує дві обставини: факт отримання відповідачем [PERSON] грошей в кількості 200\~000 гривень та волевиявлення позикодавця і боржника, зокрема, позикодавця щодо надання позики, а відповідача - сплатити позивачеві 200 000 гривень, а також зобов'язання відповідача, з яким погодився позивач, що повернення боргу буде здійснено протягом трьох років - до 02 червня 2014 року. Оскільки у розписці зазначено, що відповідач отримав кошти в борг від позивача, і, з врахуванням того, що розписка знаходиться у позивача [PERSON], то суд вважає, що дана обставина підтверджує факт зобов'язання відповідача перед позивачем за договором позики. До даного часу відповідач суму позики позивачеві не повернув, що вбачається із позовної заяви, матеріалів справи, а також підтверджується тією обставиною, що борговий документ - розписка, до теперішнього часу знаходиться у позивача та не повернутий останнім відповідачеві у випадку, якби відповідач сплатив борг за договором позики. Вказана обставина підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи. Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 3, 4 ст. 77 ЦПК України). В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Проте, суд констатує той факт, що відповідачем не надано належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту погашення боргу перед позивачем в сумі 200\~000 гривень, оскільки, відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, обов'язок доказування покладається на сторони. Навпаки, судом встановлено, що боргова розписка знаходиться у позивача [PERSON], що підтверджує факт наявності боргу відповідача перед позивачем на суму, зазначену в ній. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини щодо позикових зобов'язань, які регулюються нормами Конституції, Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України). Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525 ЦК України). Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.210 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Оскільки факт повернення боргу відповідачем позивачеві не доведено, то право позивача невиконанням зобов'язання з боку відповідача порушено і підлягає судовому захисту. Щодо пропущення позивачем строку позовної давності суд виходить з наступного. 08 вересня 2017 року до Артемівського міськрайонного суду Донецької області, в провадженні якого знаходилась справа, від відповідача надійшла заява, в якій він просив застосувати позовну давність, яка сплинула 02 червня 2017 року, а з дійсним позовом до суду позивач звернувся 06 липня 2017 року, мотивуючи тим, що строк позовної давності сплив 02 червня 2017 року, але [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом після спливу позовної давності та питання про поновлення строку у позові не ставив, у звязку із чим просить відмовити у задоволенні позовної заяви про стягнення матеріальної шкоди (а.с. 35). Позивач надав на адресу суду клопотання про поновлення строку позовної давності при зверненні до суду із даним позовом. У клопотанні зазначав, що ним пропущено строк позовної давності з поважних причин, а саме, в період з 29 травня 2017 року по 07 червня 2017 року згідно наказу по підприємству у ФОП [PERSON] від 29 травня 2017 року № 55 позивач перебував у відрядженні в м. Одеса для митного оформлення вантажу та супроводу даного вантажу до м. Костянтинівка, що підтверджується довідкою про перебування у відрядженні від 13 березня 2018 року (а.с.103). З 08 червня 2017 року по 30 червня 2017 року [PERSON], як інвалід другої групи знаходився на лікуванні у Комунальному закладі «Центр первинної медико-санітарної допомоги» амбулаторія № 4 м. Костянтинівка, що підтверджується довідкою непрацездатності від 08 червня 2017 року № 9 (а.с.104). На наступний день після одужання позивачем було направлено позовну заяву про стягнення матеріальної шкоди до Артемівського міськрайонного суду Донецької області, що підтверджено поштовим відправленням від 03 липня 2017 року (а.с.4). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Як вбачається із розписки від 02 червня 2011 року відповідач зобов'язувався повернути грошові кошти до 02 червня 2014 року, саме з цього часу почався перебіг строків позовної давності. Строк звернення до суду сплив 02 червня 2017 року, як визначено статтею 257 ЦК України. Як слідує із наданих суду доказів поважності пропущення строку позовної давності позивачем встановлено, що у період з 29 травня 2017 року по 07 червня 2017 року [PERSON] перебував у відрядженні, а у період з 08 червня 2017 року по 30 червня 2017 року позивач знаходився на лікарняному (а.с.103-104). У судовому засіданні встановлено, що позивачем було відправлено позовну заяву до Артемівського міськрайонного суду Донецької області 03 липня 2017 року та до суду вказана позовна заява надійшла 06 липня 2017 року, що підтверджується поштовим штампом на конверті (а.с.4). Поважність причин пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду із даною позовною заявою підтвержується вищезазначеними письмовими доказами. Таким чином, вказані вище обставини свідчать про те, що існують поважні причини пропуску позивачем строку позовної давності, а тому суд приходить до висновку, що порушене право позивача відповідно до ч.5 ст. 267 ЦК України підлягає захисту. Отже, суд визнає, що вказані позивачем причини пропуску строку звернення до суду є поважними, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди за договором позики, оскільки наявність боргового документа - розписки, у позивача, свідчить про існування невиконаного відповідачем зобов'язання перед останнім на суму 200\~000 гривень. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В судовому засіданні встановлено, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки він є інвалідом другої групи, у звязку із чим з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у сумі 2000 гривень 00 копійок.

Outcome: approved