Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

05 жовтня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виділення частки житлового будинку в натурі, що є у спільній частковій власності. В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що він є власником 23/50 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 18.04.1990 року. Власником іншої 27/50 частини домоволодіння за вказаною адресою є відповідач [PERSON] в порядку спадкування, після смерті попереднього власника [PERSON] . Між ними склався фактичний порядок користування житловими та підсобними приміщеннями, який відповідає усім нормам та правовстановлюючим документам. Наказом начальника Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради Овчаренко Н.С. від 09.06.2020 року № 167 належному йому на праві спільної часткової власності об`єкту нерухомого майна\~ 23/50 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , присвоєна самостійна адреса: [ADDRESS] . 25 листопада 2020 року від представника позивача [PERSON] адвоката Кравченко Т.В. надійшла заява про витребування доказів: відомостей з Четвертої Маріупольської державної нотаріальної контори щодо спадкової справи після смерті [PERSON] . 25 листопада та 11 грудня 2020 року надійшли заяви про долучення до матеріалів справи доказів. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя суду від 20 жовтня 2020 року відкрите провадження у справі та призначене відкрите судове засідання. Ухвалою суду від 25 листопада 2020 року витребувано з Четвертої Маріупольської державної нотаріальної контори спадкову справу після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Позивач та його представник адвокат Кравченко Т.В. у судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи в їх відсутності, просили позовну заяву задовольнити. Відповідач [PERSON] який відбуває покарання в ДУ «Бердянська виправна колонія № 77»,\~ у судове засідання не з`явився, надав заяву, посвідчену в.о. начальника ДУ «Бердянська виправна колонія № 77», про розгляд справи в його відсутності та про визнання позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.\~ З`ясувавши думку сторін щодо позову, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 23/50 частин житлового будинку з належними до нього побудовами подвір`я, що знаходиться в [ADDRESS] , належать позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому 18 квітня 1990 року державним нотаріусом Одерій Г.В. та зареєстрованому\~ в БТІ міста Маріуполя 07 травня 1990 року (а.с. 7-8, 11). У вказаному договорі\~ купівлі-продажу зазначено, що в особисту власність покупця переходе частина жилого будинку літ. А-1, а саме: коридор І-І, кладовка І-4, кухня І-3, жила І-7, площадка літ. А, уборна літ. Г, 1/2 огорожі № 1, ворота № 4, огородження № 5,6, 1/2 замощення І. Інші 27/50 частин домоволодіння [ADDRESS] належать [PERSON] на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 31.03.1975 року, зареєстрованого у Жданівському БТІ 16.06.1975 року за реєстраційним № 23453 (а.с. 53). Крім того, відповідно до рішення виконавчого комітету Орджонікідзевської районної ради народних депутатів від 13.06.1990 року, вирішено включити у склад домоволодіння по [ADDRESS] , належного [PERSON] , сені а2, та дозволити [PERSON] будівництво прибудови розміром 4,3 х 9,0 для розміщення кухні, санвузла, коридору по [ADDRESS] (а.с. 9). Як вбачається з рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 29 червня 2006 року, за [PERSON] визнано право власності на самовільно переобладнану із нежилої в жилу кімнату (літ. 1-3) площею 18,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] та введено її в експлуатацію (а.с. 10). Згідно інформації Лівобережного відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 20.09.2019 року, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , була зареєстрована з 05.12.1976 року по [INFO] в місті Маріуполі за адресою: [ADDRESS] , та знята з реєстрації у зв`язку зі смертю [INFO] (а.с. 54). За даними Четвертої Маріупольської державної нотаріальної контори від 24.12.2020 року після смерті [INFO] [PERSON] згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 24.12.2020 року спадкова справа не заводилася. Відповідно до заповіту, посвідченого 10 лютого 2007 року державним нотаріусом Четвертої державної нотаріальної контори Постновою О.М., [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] , [INFO] (а.с. 55, 56). Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За даними відділу аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 13.10.2020 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 11.09.1998 року по теперішній час. Отже, оскільки [PERSON] на момент смерті [PERSON] був зареєстрований разом з нею (зі спадкодавцем), він вважається таким, що прийняв спадщину\~ після її смерті, та, відповідно, є належним відповідачем за позовом [PERSON] про виділення частки житлового будинку [ADDRESS] в натурі.\~ Як вбачається з рішення народного суду Орджонікідзевського району міста Жданова Донецької області від 31 березня 1975 року за позовом [PERSON] до [PERSON] , розірвано шлюб між сторонами, та будинок [ADDRESS] ) розділено на дві частини між подружжям. Визнано на праві приватної власності за [PERSON] . І частину домоволодіння, виділивши їй: кімнати\~ І-6, І-5, веранду І-2, площею 37,16 кв.м., погріб літ. А/п, сарай літ. Б, вбиральню літ. В, частину огорожі, частину насадження, 1/2 частину замощення, що складає 27/50 частини. Визнано на праві особистої власності за [PERSON] . ІІ частину домоволодіння, виділивши йому: кімнату І-7, кухню І-3, кладову, коридор І-І, крильце літ. А, частину огорожі, водопровід, частину насаджень, частину замощення, що складає 23/50 частини (а.с. 60). Крім того, запропоновано [PERSON] зробити відповідні переобладнання. За даними ККП «Міське бюро технічної інвентаризації Маріупольська нерухомість» від 13.05.2020 року, згідно матеріалів інвентаризаційної справи за № 32490 на земельній ділянці знаходяться: житловий будинок літ. А-1, погріб літ. А/п, прибудова літ. А1-1, нежитлова прибудова літ. А1-1, усього житловою площею 59 кв.м., загальною 99,0 кв.м., сарай літ. Б-1, убиральні літ. В-1, Г-1, огорожі № 1,2,5,6,7, ворота № 3,4, вимощення І. Згідно технічної інвентаризації, проведеної 13.05.2020 року, встановлено, що 23/50 складається з частини житлового будинку літ. А-1, а саме: житлові кімнати 1-7, 1-3, нежитлова прибудова літ. А1-1, усього жилою площею 28,9 кв.м., загальною площею 56,3 кв.м., вбиральня літ. Г-1, огорожа № 5,6, ворота № 4, 1/2 частина огорожі № 1, 1/2 частина вимощення І. Ганок літ. А знесено. Погріб літ. А1/п згідно «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» не потребує дозвільних документів. Прибудова літ. А1-1 побудована до 1992 року. Нежитлова прибудова літ. А1-1 включена до складу домоволодіння згідно рішення Орджонікідзевського виконкому від 13.06.1990 року за № 7. Кухня літ. 1-3 переобладнана у житлову кімнату площею 18,1 кв.м. згідно рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 29.06.2006 року за № 2-708/06 (а.с. 11). Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Норми ст. ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з положеннями ч. 2 ст.358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно зі ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Пленум Верховного Суду України в п. 6 своєї постанови від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз`яснив, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. У постанові Верховного Суду України 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16 зроблено висновок, що «виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно». Враховуючи, що рішенням народного суду Орджонікідзевського району міста Жданова Донецької області від 31 березня 1975 року фактично було розподілено в натурі домоволодіння [ADDRESS] , проте не прининене право спільної часткової власності та не визнано право власності на частини домоволодіння в цілому, як на окремі об`єкти нерухомого майна, а також беручи до уваги тривале користування співвласниками належними їм частками спірного домоволодіння саме у визначеному вищевказаним рішенням суду порядку та відсутність спору між сторонами, суд приходе до висновку про задоволення вимог позивача [PERSON] до [PERSON] про виділення частки житлового будинку в натурі, що є у спільній частковій власності. В абзаці 4 п. 7 та п. 8 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», Пленум Верховного суду України роз`яснив, що при поділі жилого будинку суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Враховуючи задоволення вимог позивача про виділ її частки та поділ у натурі домоволодіння, підлягає припиненню право спільної часткової власності на вказаний об`єкт, а на новоутворені домоволодіння визнається право власності сторін як на самостійні об`єкти нерухомого майна.

Outcome: approved