Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

06 серпня 2020 року [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою, в якій просить суд ухвалити рішення, яким звільнити його від сплати заборгованості за аліментах. Свої вимоги мотивує тим, що Рокитнівським районним судом Рівненської області від 26.10.2010 року було ухвалено рішення, яким стягнено з нього на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] аліменти. Станом на 29.05.2020 року заборгованість за аліментами становить 57261,01 грн. Стверджує, що з 01.02.2011 року ніде не працює, не має регулярного доходу, не має у власності ні транспортного засобу, ні грошових коштів та заощаджень чи нерухомого майна. Крім того, однією з причин виникнення заборгованості зазначає те, що з ним проживає батько інвалід, мама пенсіонер та молодші брати та сестри, яким він надає матеріальну допомогу та здійснює догляд. Ухвалою судді Рокитнівського районного суду Рівненської області від 12.08.2020 року відкрито провадження по справі, розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження. 07.09.2020 року [PERSON] подала «пояснення», в яких вказує на те, що викладені в позові обставини та твердження є голослівними, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Зазначає, що позивач не бере жодної участі в житті дитини, приховує свій справжній заробіток, оскільки має стабільний дохід. У 2016 році відпочивав на морі, робив ремонт у своєї співмешканки, придбав мотоцикл. Вважає, що відсутні підстави для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, а тому просить в задоволенні позову відмовити. Ухвалою Рокитнівського районного суду Рівненської області від 08.09.2020 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Рокитнівський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, судове засідання відкладено на 30.09.2020 року. Представник позивача, адвокат Ціпан О.П., в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Крім того долучив довідку про те, що позивач з 13.08.2020 року перебуває на обліку як безробітний в Рокитнівському районному центрі зайнятості. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти заявлених вимог заперечила у повному обсязі, покликаючись на викладені у поясненні обставини. Просила суд в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Крім того сторони визнають, що проживають окремо один від одного, а їхній син проживає з матір`ю - [PERSON] та знаходиться на її утриманні. Відтак, ця обставина, згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України, не підлягає додатковому доказуванню. Відповідно до рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 26.10.2010 року з [PERSON] стягнено на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 02.09.2010 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі виконавчого листа, виданого на виконання цього рішення, 16.11.2010 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження №22614772 (а.с.127-128). Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 04.12.2019 року змінено розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на підставі рішення Рокитнівського районного суду Рівнесенької області від 26.10.2010 року, з 1/3 частки всіх доходів на ј частки всіх видів його заробітків (доходу) (а.с.9-10). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 26.06.2019 року №171817491 у [PERSON] відсутнє будь-яке нерухоме майно, відсутня заборона відчуження об`єктів нерухомого майна, а також відсутня будь-яка інформація в реєстрі іпотек (а.с.11). Згідно довідки ТОВ «Рокитнівський спецкар`єр» від 25.05.2020 року №98 [PERSON] працював на підприємстві водієм автомобіля БелАЗ автотранспортного цеху з 27.10.2008 року по 05.08.2010 року, був звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України (а.с.12). Згідно довідки ТОВ «Рокитнівський спецкар`єр» від 25.05.2020 року №99 [PERSON] працював на підприємстві водієм автомобіля БелАЗ автотранспортного цеху з 30.09.2010 року по 01.02.2011 року, був звільнений з роботи за прогули без поважних причин (а.с.13). За даними довідки ПАТ «Рокитнівський скляний завод» від 29.05.2020 року №63 [PERSON] працював на заводі на різних посадах з 03.09.2001 року по 26.12.2007 року та з 10.08.2010 року по 03.09.2010 року (а.с.14). Як вбачається з довідки, виданої Рокитнівською сільською радою Рокитнівського району Рівненської області від 06.08.2020 року №3948/03-10, [PERSON] , 1983 року народження, проживає на [ADDRESS] , дійсно не працює з 05.08.2010 року по 30.09.2010 року, з 01.02.2011 року по 06.09.2019 року, з 02.03.2020 року по час видачі довідки (а.с.15). Згідно довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, виданої Рокитнівською сільською радою Рокитнівського району Рівненської області від 15.07.2020 року №3629/03-10, [PERSON] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] та до складу сім`ї входять 11 осіб. Серед іншого, разом із [PERSON] за вказаною адресою зареєстрований його батько - [PERSON] , [INFO] , мати - [PERSON] , [INFO] , брат - [PERSON] , [INFO] (наймолодший із числа зареєстрованих спільно братів) та сестра - [PERSON] , [INFO] (наймолодша із числа зареєстрованих спільно сестер) (а.с.16). Відповідно до копії довідки Сер. МСЕ №052692 Серія РВН батько позивача - [PERSON] , [INFO] є інвалідом першої групи довічно (а.с.17) і така група інвалідності була встановлена йому ще до народження у сторін дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією зазначеної довідки, а також визнається сторонами і не потребує додаткового доказування в тому числі на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України. Судом також досліджено матеріали виконавчого провадження №22614772, на підставі яких встановлено наступні обставини: - згідно з розрахунком заборгованості по сплаті аліментів, складеного державним виконавцем Рокитнівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Кушнір В.В., заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] станом на 01.04.2019 становила 8597,44 грн.; - за даними розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем Рокитнівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Кушнір В.В., така заборгованість [PERSON] станом на 29.05.2020 становила 57261,01 грн.; - відповідно до постанов державного виконавця Рокитнівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Кушнір В.В. від 03.04.2019 року державним виконавцем встановлено: тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України; тимчасове обмеження боржника у праві полювання; тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; тимчасове обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолодженою зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії (а.с.79-86) та накладено штраф у розмірі 50% від суми заборгованості зі сплати аліментів сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три роки, що становить 34298,72 грн. (а.с.88-89). Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Цей принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин цієї справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм та судової практики, суд, перевіривши порушення прав та/чи інтересів позивача, а також, виходячи, у першу чергу, із задоволення потреб та інтересів дитини, вважає за необхідне вказати наступне. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у абз. 2 п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст.197 СК України умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Вищенаведені роз`яснення знайшли підтвердження у постанові Верховного cуду від 27.02.2019 року у справі №307/1186/17, в якій зазначено, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (наприклад, у зв`язку із перебуванням платника аліментів у лавах Збройних Сил України, тяжким матеріальним становищем, тощо). Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Відповідно до ст.263 ЦПК України, яка визначає критерії законності та обґрунтованості рішення, а також ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. При цьому, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Звертаючись до суду з позовом про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, [PERSON] , серед іншого, покликався на те, що на час звернення до суду з позовом ніде не працює, а також має на утриманні батька-інваліда, мати пенсіонерку та неповнолітнього брата і сестру, на утримання яких і розподіляється отримуваний ним дохід (а.с.2-4). Покликання позивача на те, що на його утриманні є батько-інвалід суд відхиляє, оскільки його інвалідність встановлена до народження у позивача сина і така обставина, очевидно була врахована судами при ухваленні рішень про стягнення з нього аліментів та зменшення розміру таких. Більше того, позивачем, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України, не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що саме він здійснює догляд за [PERSON] , [INFO] , в якого є й інші повнолітні діти та дружина, відомостей про непрацездатність яких судом, під час розгляду справи, не здобуто. Наймолодший із спільно зареєстрованих з позивачем братів - [PERSON] , [INFO] вже більше 8 років є повнолітнім. Наймолодша із спільно зареєстрованих сестер - [PERSON] майже 7 років як є повнолітньою. Неповнолітніми (16 років братові та 15 років сестрі) вони були лише на момент ухвалення судом рішення про стягнення з позивача аліментів у 2010 році, однак у цей час обов`язок щодо їхнього утримання несла мати позивача. При цьому, суд вважає за необхідна наголосити, що на момент ухвалення рішення про зменшення розміру аліментів у 2019 році такі брат та сестра вже були повнолітніми. Зважаючи на вказані обставини, суд не знайшов підтвердження перебування на утриманні позивача неповнолітніх братів чи сестер, а наявність таких у 2010 році під час ухвалення рішення про стягнення аліментів суд не вважає підставою для звільнення позивача від заборгованості зі сплати аліментів, оскільки така накопичилася протягом 10 років і обов`язок утримувати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у той час, як зазначалося вище, несла мати позивача - [PERSON] .. Суд відхиляє доводи позивача про те, що саме він утримує свою матір, оскільки [PERSON] не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що його мати - [PERSON] потребує допомоги та утримання і що саме він (а не будь-хто з інших повнолітніх дітей) здійснює таке утримання чи надає таку допомогу. Також суд відхиляє доводи позивача про те, що з лютого 2011 року він ніде не працює, та не має постійного доходу, оскільки останній є особою працездатного віку та фізично здоровою, не працював без поважних причин і законом не передбачено такої підстави звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Суперечливими є також і твердження позивача про те, що він ніде не працює, однак розподіляє отримуваний ним дохід на утримання батьків, брата та сестри. Суд відхиляє також і доводи позивача про те, що заборгованість утворилась за незалежних від нього причин, оскільки позивач знав і про винесення рішення про стягнення з нього аліментів, і про обов`язок сплачувати аліменти, про що свідчить подання ним позову про зменшення розміру таких. Більше того, сам позивач під час розгляду справи не заперечував щодо усвідомлення ним свого обов`язку зі сплати аліментів. Окрім зазначеного, [PERSON] не наведено інших належних, допустимих і достовірних доказів, які б доводили наявність підстав, що встановлені ст.197 Сімейного кодексу України, для звільнення його від сплати заборгованості зі сплати аліментів. Відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення [PERSON] від сплати заборгованості за аліментами. Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. При цьому, відповідно до ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський Суд з прав людини наголосив, що у таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський Суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Беручи до уваги вищенаведені приписи, суд переконаний, що звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами повністю знівелює закладені на національному законодавстві та міжнародними інституціями принципи для забезпечення дітям належних умов існування, їх благополуччя. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Зважаючи на все вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними, оскільки суперечать інтересам малолітнього [PERSON] , [INFO] , та необґрунтованими, а тому в задоволенні таких слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed