Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

05.02.2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів в якому просить суд визнати договір позики від 15.01.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоєю Миколаївною, зареєстрованого в реєстрі за №22, та договори про внесення змін та доповнень до цього договору позики від 06.08.2014 року, зареєстрованого за №1601, та від 26.08.2015 року, зареєстрованого за №1502, недійсними, без застосування наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 15 січня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, пунктом 7 якого передбачалось, що в забезпечення виконання зобов'язань за цим Договором, [PERSON] передає в іпотеку [PERSON] як позикодавцю нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS]. Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоєю Миколаївною та зареєстровано в реєстрі за №22. В подальшому, до цього договору були внесені зміни та доповнення, а саме 06.08.2014 року, які зареєстровані в реєстрі за №1601 та від 26.08.2015 року, зареєстровані в реєстрі за №1502. На виконання п. 7 Договору позики від 15.01.2013 року, між [PERSON] та [PERSON] 15 січня 2013 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоєю Миколаївною та зареєстровано за № 23. Згідно якого, [PERSON] передає в іпотеку [PERSON] як позикодавцю нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS]. Позивач зазначає, що він є рідним сином [PERSON], та під час укладання договору позики від 15 січня 2013 року було грубо порушено його житлові права, оскільки на момент укладення договору позики, позивач проживав у квартирі [ADDRESS]. Оскільки на момент укладення договору позики, позивач мав статус малолітньої дитини, на думку [PERSON], мати позивача - відповідачка [PERSON] не мала права укладати правочин щодо його майнових прав без дозволу органу опіки та піклування, враховуючи, що за договором позики від 15.01.2013 року, встановлювалась передача в іпотеку квартира [ADDRESS], що, на думку позивача, є підставою для визнання договору позики від 15.01.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоєю Миколаївною, зареєстрованого в реєстрі за №22 та договором про внесення змін та доповнень до цього договору позики від 06.08.2014 року, зареєстрованого за №1601, та від 26.08.2015 року, зареєстрованого за №1502, недійсними. Ухвалою суду від 11.02.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз'яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, а також задоволене клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 28.02.2019 року залишено без задоволення клопотання представника відповідача [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07.03.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 07.03.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про об'єднання справ в одне провадження. Ухвалою суду від 07.03.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про виклик та допит свідків. Ухвалою суду від 07.03.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 07.03.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про об'єднання справ в одне провадження. 28 лютого 2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить визнати недійсним договір позики через визнання недійсним договору іпотеки від 15.01.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. за №23, яким забезпечено виконання позики. Крім того, вказані обставини в позовній заяві, на думку представника відповідача, не відповідають обставинам справи, оскільки при укладені іпотечного договору, сторонами надано всі необхідні документи до нотаріуса в тому числі і довідку Ф-3 №224, виданої ТОВ «МГ-Сервіс» від 14 січня 2013 року, відповідно до якої в квартирі [ADDRESS] позивач не був прописаний, а в преамбулі іпотечного договору міститься інформація про те, що позичальник - [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. 01 березня 2019 року до суду надійшла відповідь представника позивача на відзив на позову заяву відповідача [PERSON] зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує свої позовні вимоги та просить задовольнити позов посилаючись на те, що заперечення відповідача [PERSON] є необґрунтованими, зважаючи на те, що відповідачі, уклавши оспорюваних договір значно звузили обсяг існуючих майнових прав позивача, та даним правочином порушили охоронювані законом інтереси дитини, зменшили права та інтереси позивача щодо жилого приміщення та порушили гарантії збереження права на житло, які мали бути захищені шляхом отримання дозволу органу опіки та піклування на укладання договору позики та договору іпотеки. 05.03.2019 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідачка визнає позовні вимоги в повному обсязі, просить позов задовольнити, а також підтверджує викладені позивачем у позовній заяві обставини. Відповідачка вказує, що при укладанні договору позики дійсно були порушені права її неповнолітнього сина, оскільки договір містив умови про забезпечення виконання договору шляхом укладення договору іпотеки квартири, на проживання у якій мала право неповнолітня дитина. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вивчивши підстави визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог, суд ухвалив - відмовити у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжити судовий розгляд, оскільки таке визнання відповідачем позову суперечить закону та порушує права, свободи і інтереси відповідача [PERSON] Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно положень ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України). Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що 15 січня 2013 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., зареєстрованого в реєстрі за № 22 (а. с. 10). Відповідно до п. 1 Договору позики, позичальник позичив у позикодавця грошові кошти в сумі 1793000,00 грн., що за комерційним курсом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на день укладення цього Договору становить 220000,00 доларів США, які позичальник отримав від позикодавця, до підписання цього договору. Згідно п. 2 Договору, сторони погодили, що позика надається без нарахування відсотків до 15 травня 2013 року. Згідно п. 7 Договору, сторони домовились, що в забезпечення виконання зобов'язань за цим Договором, позичальник передає в іпотеку позикодавцю нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. 06 серпня 2014 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено Договір про внесення змін та доповнень до договору позики, що був посвідчений Шевчук З.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 15 січня 2013 року за реєстровим №22, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. за реєстровим №1601 (а.с. 11). Відповідно до п. 1 Договору, сторони домовились пункт 2 Договору позики викласти в наступній редакції: сторони домовились, що позика надається без нарахування відсотків до 15 травня 2015 року. Крім того, 26 серпня 2015 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено Договір про внесення змін та доповнень до договору позики, що був посвідчений Шевчук З.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 15 січня 2013 року за реєстровим №22, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. за реєстровим №1502 (а. с. 12). Відповідно до п. 1 Договору, сторони домовились пункт 2 Договору позики викласти в наступній редакції: сторони домовились, що позика надається без нарахування відсотків до 15 листопада 2016 року. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків ( ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України). Правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. (ст. 204 Цивільного кодексу України). За змістом положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь- якому елементі правочину. Як роз`яснено в п.п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати зобов'язання. У ч. 3 ст.18 зазначеного Закону вказано, що органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла, а діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Виходячи з системного аналізу правових норм ст. 203 Цивільного кодексу України, ст. 177 Сімейного кодексу України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Згідно положень ч. 3 та ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (в редакції на час укладення договору позики) неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна (ч.ч. 3, 4 ст. 12 цього Закону). Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Звертаючись з даним позовом до суду позивач просить визнати договір позики від 15.01.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоєю Миколаївною, зареєстрованого в реєстрі за №22, та договором про внесення змін та доповнень до цього договору позики від 06.08.2014 року, зареєстрованого за №1601, та від 26.08.2015 року, зареєстрованого за №1502, недійсними, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що при укладенні спірного правочину, не надано дозволу опіки та піклування щодо укладання даного правочину, який впливає на майнові інтереси (житлові права) позивача, як малолітньої дитини. При вирішенні даного спору про визнання недійсними договору позики та наступних змін до нього, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», необхідно дослідити, що власник майна який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як передбачено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Згідно ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відмовляючи у задоволенні клопотання представника позивача про виклик та допит свідків, суд врахував наявні в матеріалах справи нотаріально завірені заяви свідків, [PERSON], яка являється рідною бабусею позивача, та [PERSON], [INFO], яка знайома з позивачем з моменту народження, зі змісту яких вбачається, що [PERSON], 23.01.200 року народження, у період з серпня 2015 року по лютий 2019 року самостійно, без батьків, проживав за адресою: [ADDRESS] (а.с. 76-77). Як вбачється зі змісту спірного правочину, договір позики було укладено 15 січня 2013 року, як зазначено в преамбулі Договору, [PERSON] (позичальник) зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про народження, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського районного управління юстиції у місті Києві, 04 квітня 2000 року, [PERSON] народився [INFO], батьками дитини записані: мати - [PERSON], батько - [PERSON] (а.с.9), отже на момент укладення спірного правочину [PERSON] виповнилось тринадцять років. Відповідно до ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Стороною позивача не надано суду належних доказів, на підтвердження того, які саме права порушились позивача при укладенні договору позики від 15.01.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоєю Миколаївною, зареєстрованого в реєстрі за №22, та договором про внесення змін та доповнень до цього договору позики. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи у справі докази, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання договору позики недійсним є необґрунтованими, та такими що не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки укладення договору позики в даному випадку не потребує дозволу органу опіки та піклування, адже вказаний договір жодним чином не призводить до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Наявність у спірному договорі умови про те, що в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики позичальник передає в іпотеку позикодавцю нерухоме майно, сама по собі також не є підставою для необхідності отримання дозволу органу опіки та піклування для укладання договору позики, адже така умова не є самим договором іпотеки і її наявність не призводить до зменшення або обмеження житлових прав та інтересів дитини, тим більше не може бути підставою для визнання договору позики недійсним в цілому. Крім того, суд констатує, що всі посилання сторони позивача на недійсність договору позики, обґрунтовані даними, які не мають значення для чинності саме договору позики, а можуть бути об'єктом дослідження в межах спору про дотримання порядку укладення договору іпотеки, який, як вбачається зі змісту заяв сторін по суті справи, знаходиться на розгляді суду. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійним договору позики, не підлягають до задоволення і вимоги про визнання недійсними додаткових угод до такого договору, оскільки вони є похідними і залежать від рішення суду щодо основної вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed