Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

06.11.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування №345 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладеного 10.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимовою Т.І., зареєстрований в реєстрі за №345 В обґрунтування позовних вимог, зазначає, що після смерті [INFO] чоловіка, [PERSON], вона стала проживати одна. Їй 81 рік, вона людина похилого віку, хворіє і потребую стороннього догляду. У м. Ізмаїл проживає її син [PERSON]. На початку 2016 року він запропонував їй свої послуги по забезпеченню доглядом, харчуванням, утриманням будинку, присадибної ділянки в належному стані. Замість цього він попросив відписати йому належну їй частку будинку [ADDRESS]. 10 лютого 2016 року вони уклали договір дарування у приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфимовой Т. І. Сам договір вона не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов'язки, про які вона домовилися з сином, тобто, що [PERSON] буде здійснювати постійний догляд за нею та утримання, а право розпорядження нерухомим майном переходить після її смерті. Укладаючи зазначений договір дарування єдиного її житла, вона мала намір укласти договір довічного утримання та не мала наміру та бажання дарувати будинок. Позивачка не здогадувалася, що укладає договір дарування, з огляду на введення її в оману, її малограмотність, вік, незадовільний стан здоров'я, незнання української мови, та проблеми зі слухом, не розуміє українську мову. Волевиявлення на укладення договору дарування вона не мала, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між договору між нею та відповідачем. На передачу нерухомого майна у власність [PERSON] вона погодилася лише за умови її довічного утримання. Після укладення договору, вона продовжує проживати в цьому будинку. Передача будинку фактично не відбулася, що підтверджує її реальні наміри на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Окрім того, спірна будівля була і є єдиним її житлом, а я в силу похилого віку та за станом здоров'я, вона потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги. Однак відповідач не надає їй ніякої допомоги, не здійснює постійний догляд, не забезпечує її харчуванням та ліками. Не допомагає їй в утриманні житлового будинку і присадибної ділянки. Після укладання договору він відібрав у неї документи на житловий будинок Ухвалою суду від 23.11.2017р. в порядку забезпечення позову накладено арешт на житловий будинок [ADDRESS] Згідно заперечень та доповнення до них, наданих відповідачем, відповідач позов не визнає у повному обсязі, просить відмовити у його задоволенні. Зазначив, що [INFO] помер його батько [PERSON] Після його смерті він надав нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини на користь матері, позивачки. Після оформлення 02.02.2016 року спадщини, мати виявила бажання подарувати йому 3/5 частин житлового будинку [ADDRESS] Ніякої пропозиції і домовленості щодо догляду за позивачкою взамін на дарування йому частки будинку не було. Під час укладення договору дарування №345 житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] нотаріусом було роз'яснені правові наслідки цієї угоди. Позивач підтвердив дійсність своїх намірів на укладення договору, вони домовилися про істотні умови договору, текст договору позивачем був прочитаний та нею зрозумілим, про що мати поставила свій підпис у договорі. Договір був укладений з дотриманням вимог діючого законодавства. [PERSON], усвідомлюючи значення своїх дій та можливість керувати ними, розуміючи суть договору дарування та маючи вільне волевиявлення, без примусу та насильства, уклала з ним договір. Документи на будинок - технічний паспорт, позивач [PERSON] сама віддала йому, що свідчить про те, що передача речі відбулася. Він ніколи не пропонував матері укласти договір довічного утримання її, оскільки він завжди і так піклувався за батьками. Та після укладення договору продовжував піклуватися за матір'ю, допомагав їй матеріально, продуктами харчування, ліками, утримував будинок та земельну ділянку, про що є накладні та можуть підтвердити свідки. У них ніколи не вставало питання щодо переїзду позивачки до іншого житла після укладання договору дарування. Це його мати, тому вона і залишилась проживати у будинку, і цей факт не дає підстави вважати, що передача будинку не відбулася. Позивачкою не надано доказів того, що оспорюваний договір укладено під впливом помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, не надано доказів щодо стану здоров'я позивачки, що вона потребує стороннього догляду. На момент вчинення правочину позивачка добре розуміла природу правочину, нотаріусом їй було роз'яснено відмінність договору довічного утримання від дарування. Також, зазначив, що як власник будинку [ADDRESS], він поміняв огорожі, викопав басейн, свердловину для питної води, поміняв водопровідні труби, встановив кондиціонер та бойлер, на що витратив 110057,60 грн. з урахуванням 18557,60, які підтверджується копіями накладних. Третя особа приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимова Т.І. надала письмові пояснення по справі, в яких зазначила, що [PERSON] 11.09.2015р. звернулася до нотаріуса з питання оформлення спадщини на 3/10 часток житлового будинку [ADDRESS] Одеської області, що залишилися після смерті її чоловіка [PERSON], який помер [INFO] Діти спадкодавця [PERSON] та [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини на користь позивача. 02.02.2016р. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Одночасно, при цьому йшла мова про дарування 3/5 часток будинку її сину [PERSON] Нотаріусом неодноразово було роз'яснено про порядок посвідчення договору дарування, які необхідно надати документи для посвідчення такого договору та його правові наслідки. Доводи, що нотаріусом їй нічого не роз'яснено, неправдиві. Не дивлячись на застереження нотаріуса, 10.02.2016р. [PERSON] та [PERSON] звернулися до неї з приводу посвідчення договору дарування 3/5 часток житлового будинку. Сторонами були надані усі необхідні документи. [PERSON] ще раз було роз'яснено порядок та правові наслідки посвідчення договору дарування. Про посвідчення договору довічного утримання мови не йшло. [PERSON] була дієздатною, відповідала на всі запитання нотаріуса, пояснила, що розуміє суть договору, та не має заперечення проти його посвідчення, сама підписала договір. У нотаріуса не виникло сумніві щодо дійсного бажання Дарувальника. Відмовити сторонам у посвідчені договору дарування не було підстав. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали у повному обсязі, з підстав викладених у письмових запереченнях на позов, просили відмовити у його задоволенні Третя особа в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, 16.01.2018р. надала лист про розгляд справи без її участі та на розсуд суду. У судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON], знайома позивача, пояснила, що відповідач обіцяв за отримання будинку допомагати позивачці ліками, доглядом, харчуванням. Позивачка має проблеми зі здоров'ям, має хворі ноги та їх важко ходити, вона возила позивачку до лікаря, до хірурга, а лікування потребує дорогих ліків. Спочатку син допомагав, а потім перестав. На теперішній час будинок у поганому стані. У позивачки немає іншого житла. Свідок знає, що передача будинку відбувалася під умовою надання допомоги та коштів. Допитаний свідок [PERSON], сусід позивача, пояснив, що відповідач регулярно навідується до матері, та допомагає їй. Відповідач на подвір'ї вказаного будинку розводив птицю. Відповідач привозив воду матері, коли були проблеми із водопостачанням, потім просвердлив артезіанську свердловину. Також, відповідача робив у домі ремонт. Свідок [PERSON], сусід відповідача, пояснив, що він допомагав відповідачу будувати ставок на подвір'ї, сантехніку ставити, огорожу чинити, привозив харчі до матері. У судовому засіданні, свідок [PERSON], сусід відповідача пояснив, що допомагав відповідачу здійснювати ремонт у будинку Відповідач доглядав будинок як до так і після смерті батька. Відповідач привозив харчі матері. Здоров'я у позивачки нормальне. Свідок [PERSON], фотограф, який фотографував будинок позивачки, зазначив, що стан будинку дуже поганий, сиро, холодно, багато плісняви. Зазначив, що вбачається, що особа, що живе у вказаному будинку, потребує допомоги сторонньої. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON], яка є сестрою позивачки, зазначила, що позивачка подарувала свій будинок в заміну на допомогу матеріальну та фізичну, однак нічого не отримує від сина. Останній майже нічого не робить з того, що обіцяв взамін будинку. Після того, як оформлено було на відповідача документи на будинок він перестав часто приходити до позивачки. Позивачка сестрі часто говорила, що відповідач багато чого обіцяв, однак не виконує обіцянок. Позивачка має незадовільний стан здоров'я, потребує лікування та фінансової допомоги. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є сусідкою позивачки. Позивачка просила у її чоловіка допомоги з водою та опаленням. Має маленьку пенсію та потребує сторонньої допомоги. Зі слів позивачки, син обіцяв допомагати, однак не допомагає. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно Договору дарування будинку, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимової Т.І. від 10.02.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 345, [PERSON] подарувала [PERSON] 3/5 частин житлового будинку [ADDRESS] Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 53100663 від 12.02.2016р. [PERSON] є власником на праві приватної спільної часткової власності 3/10 частинжитлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами [ADDRESS] Одеської області на підставі договору дарування частки житлового будинку серія та номер №345, виданий 10.02.2016р. приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимовою Т.І. Вказане також вбачається і із інвентаризаційної справи КП «Ізмаїльське МБТІ» на об'єкт нерухомості по вул.. Ціолковського, №51 в м. Ізмаїлі. Згідно листа приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфимової Т.І. №640/01-16 від 23.11.2017р. Договір дарування частки житлового будинку [ADDRESS] від10 лютого 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], був посвідчений нею в установленому законом порядку та з дотриманням усіх вимог чинного законодавства України. В ході бесіди з [PERSON] та [PERSON] жодних сумнівів того, що [PERSON] не усвідомлює значення цієї нотаріальної дії та її наслідки у неї не виникло, оскільки [PERSON] було роз'яснено правові наслідки укладення Договору дарування. У ст.3 ЦК України передбачено, що одним із принципів цивільного законодавства є свобода договору. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочинну прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Статтю 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. У ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, а саме - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Під помилкою варто розуміти неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Хибні уявлення про права та обов'язки сторін можуть слугувати підставою визнання правочину недійсним як вчиненого за наявності істотної помилки. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Аналогічна позиція була викладена Верховним Судом України. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. В судовому засіданні встановлено, що, укладаючи договір дарування частини будинку, позивач помилявся стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого інша сторона договору зобов'язувалась здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача лише після смерті позивача. Фактично передаючи у дар належне нерухоме майно, позивач намагався забезпечити свою старість. Вона помилялася щодо юридичної природи своїх дій. Частина будинку, яка була подарована [PERSON] на момент укладення договору була і є єдиним місцем проживання для позивача, що свідчить про вкрай невигідні умови договору дарування. Фактично передача житлового будинку не відбулась, а позивач продовжує мешкати в ньому та самостійно сплачує за комунальні послуги, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем. При цьому, відповідач у зазначеному будинку не проживає та зареєстрований за іншою адресою, що свідчить про те, що фактична передача дарунку не відбулася. Наявність у відповідача документів на будинок не є доказом фактичної передачі вказаного майна. Вказане також підтверджується поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON], зокрема щодо стану здоров'я позивачки, потребі у сторонній допомозі, відсутності іншого житла, висловлення бажання передати будинок у власність відповідача за умови зустрічного задоволення її вимог щодо забезпечення доглядом, фінансами, харчами, тощо. При цьому покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], та пояснення відповідача, що відповідач допомагав позивачці харчами, по догляду за будинком, здійснював певні ремонтні роботи, не свідчать про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Спірний договір дарування укладений в порушення вимог 203 та згідно частини першої статті 215 ЦК України є недійсним. Судом встановлено, що при даруванні спірної частини будинку [PERSON] мала на меті вчинення договору довічного утримання, тобто відбулася помилка щодо природи правочину, яка має істотне значення, оскільки укладаючи договори дарування, [PERSON], яка є особою похилого віку, має проблеми зі здоров'ям, фактично позбавила себе права власності на житло, а іншого житла в неї немає. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст.717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. Таким чином, під час підписання спірного договору позивач через свій похилий вік (79 років) та хворобливий стан, не розуміла природу вчиненого нею правочину та настання його наслідків, а також не розуміючі української мови не могла з ними ознайомитися. З цих причин помилялась щодо правової природи правочинів та їх наслідків, прав та обов'язків сторін, вважала, що укладає саме договір довічного утримання та буде отримувати певні блага взамін передачі будинку відповідачу. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підтверджені належними доказами, у зв'язку з чим, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved