Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

05.04.2016 року [PERSON] (далі по тексту позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту відповідач) про розірвання шлюбу та стягнення аліментів (а.с.2-4). Так, позивачка просить суд: - розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 11.05.2003 року ВК Випасненської СР, актовий запис № 12; - стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня предявлення позову і до повноліття дітей, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати за послуги адвоката та судовий збір у сумі 551,20 грн. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.04.2016 року відкрито провадження по справі № 495/2519/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Справу призначено до розгляду (а.с.13). 20.05.2016 року відповідачем [PERSON], подано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей (а.с.28-30). Так, [PERSON] у своїй зустрічній позовній з позовними вимогами [PERSON] згоден частково, вважає за можливе та доцільне шлюб між сторонами розірвати, але з інших підстав. Щодо стягнення з нього аліментів заперечує та вважає, що аліменти повинні бути стягнуті саме на його користь з [PERSON] у розмірі 1/3 частини її заробітної плати (доходу). Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.05.2016 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів (а.с.41). 05.07.2016 року в судовому засіданні позивачем [PERSON], подано до суду заперечення проти зустрічного позову [PERSON], згідно з яким вона просить суд у задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей відмовити у повному обсязі (а.с.47-48). В судовому засіданні 05.07.2016 року позивач [PERSON], та її представник [PERSON], заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, а в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовити. В судовому засіданні 05.07.2016 року представник відповідача ([PERSON]П.) [PERSON], заявлені [PERSON] зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, а позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково, лише в частині вимог про розірвання шлюбу між сторонами, відмовивши в решті її позовних вимог про стягнення аліментів. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 11.05.2003 року між позивачем [PERSON] (дошлюбне прізвище Чобан) [PERSON], [INFO], та відповідачем [PERSON], [INFO], було зареєстровано шлюб Виконавчим комітетом Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про що 11.05.2003 року зроблено відповідний актовий запис за № 12, що підтверджується виданим 11.05.2003 року свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ЖД № 338386 (а.с.5). Від сумісного шлюбу у сторін народилися діти: - син [PERSON], [INFO], що підтверджується виданим 25.08.2009 року Виконавчим комітетом Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області свідоцтвом про народження серії 1-ЖД № 189539, актовий запис за № 27 (а.с.8, 32); - донька [PERSON], [INFO], що підтверджується виданим 15.02.2011 року Виконавчим комітетом Виконавчим комітетом Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області свідоцтвом про народження серії 1-ЖД № 255745, актовий запис за № 9 (а.с.9, 33). Відповідно до статей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За твердженням позивачки [PERSON], протягом останніх років шлюбні відносини між сторонами поступово погіршились, на даний час взагалі відсутнє порозуміння та повага. Це спричинено систематичним зловживанням відповідачем алкогольними напоями та завданням позивачці тілесних ушкоджень. Відповідач взагалі перестав забезпечувати утриманні дітей та допомагати вести домашнє господарство. Така поведінка відповідача продовжується протягом тривалого часу, є нестерпною приносить лише негативні емоції, душевні страждання та значні фінансові витрати. Таким чином, на думку позивачки, шлюб між сторонами є лише формальним, їх відносини мають негативний характер, нормальне спілкування відсутнє. Шлюбні віднисини припинені в серпні 2013 року, фактично родина розпалась та носить формальний характер. За твердженням відповідача [PERSON], підставами розірвання шлюбу є те, що спільне життя у сторін не склалося, у них різні погляди на сімейне життя, різні інтереси. Шлюб розпався внаслідок втрати почуття поваги та любові одне до одного. Шлюбні відносини припинилися з 2013 року і до примирення сторони не дійшли. З цього ж періоду сторони мешкають в його будинку, однак окремо. Збереження шлюбу неможлпиве. Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини другої статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу (частина третя статті 105 Сімейного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (стаття 112 Сімейного кодексу України). Згідно із частиною 2 статті 115 Сімейного кодексу України, документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 (із змінами та доповненнями), проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства та той факт, що сторони однією сімєю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін та їх дітей, а також з огляду на те, що відповідач позов визнав, суд вважає за можливе та доцільне розірвати шлюб між сторонами. Крім того, як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, від сумісного шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилися діти: син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO]. За твердженням позивачки [PERSON], усі обовязки щодо утримання та виховання дітей вона несе самостійно. Діти проживають з нею і знаходяться на її утриманні. Можливості самостійно утримувати дітей вона не має, оскільки діти постійно мають потребу в додаткових витратах на розвиток, навчання, що призводить до створення скрутного становища. Відповідач являється працюючим, має постійний заробіток, однак допомоги не надає та ухиляється від покладеного на нього обовязку щодо утримання дітей. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Відповідно до довідки ВК Мологівської СР № 343 від 04.04.2016 року, [PERSON], [INFO], мешкає в селі Садове по вулиці Шевченка,18. До складу її сімї входять: чоловік [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO] (а.с.10). Згідно із довідкою ВК Мологівської СР № 571 від 13.06.2016 року, [PERSON], [INFO], мешкає в селі Садове по вулиці Шевченка,18. Її діти: син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], знаходяться на утриманні матері (а.с.49). У свою чергу, в судовому засіданні 05.07.2016 року позивачкою [PERSON], на запитання суду повідомлено, що довідка ВК Мологівської СР № 571 від 13.06.2016 року складена сільським головою лише зі слів самої [PERSON] За твердженням відповідача [PERSON], діти проживають в належному йому будинку, знаходяться на його утриманні та він повністю виконує свої батьківські обовязки. Позивачка офіційно працює в Білгород-Дністровській ЦМЛ, але ухиляється від утримання дітей, хоча має таку можливість, матеріальну допомогу добровільно не надає. Між сторонами відсутня домовленість про сплату аліментів. Відповідно до довідки ВК Мологівської СР № 473 від 17.05.2016 року, [PERSON], [INFO], мешкає в селі Садове по вулиці Шевченка,18. До складу його сімї входять: дружина [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO] (а.с.34). Згідно із довідкою ВК Мологівської СР № 474 від 17.05.2016 року, згідно запису в погосподарській книзі № 14 особовий рахунок № 1249/01, житловий будинок, розташований в селі Садове по вулиці Шевченка,18, належить [PERSON] За цим житловим будинком закріплена земельна ділянка площею 0,16 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.35). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із статтею 180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Закон покладає на батьків обов'язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. Такий обов'язок не припиняється і в тому випадку, коли діти набувають повну дієздатність до досягнення ними повноліття при укладанні шлюбу у випадку зниження їм шлюбного віку. Лише після досягнення повноліття діти втрачають право на утримання. Крім того, у відповідності до ст.ст. 7, 141 Сімейного кодексу України, жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, відповідно обов'язок по утриманню дитини в рівних частках покладається на її батьків. У випадку невиконання батьками обов'язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст.164 Кримінального кодексу України. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.182 СК України). Так, при визначенні розміру аліментів, що стягуються з батьків на користь дитини, суд має враховувати стан здоров'я та матеріальне становище дитини. Зокрема, чим гірше стан здоров'я дитини, тим більше коштів на утримання вона потребує. При розгляді справи про стягнення аліментів при визначенні їх розміру, суд повинен враховувати також стан здоров'я та загальний матеріальний стан того з батьків дитини, з якого вони будуть стягуватися. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім'ї. Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дана норма однаково застосовується до всіх платників аліментів, незалежно від правових підстав їх праці (робота за трудовим договором, відповідно до вимог КЗпП, робота за контрактом за кордоном тощо). Зазначені положення передбачають мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, у той час як максимальний розмір аліментів закон не встановлює. Останній буде визначатися судом у кожному конкретному випадку, враховуючи як потреби самої дитини, так і можливості платника аліментів - матері або батька дитини. Статтею 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності до ч.1 ст.184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Дана норма передбачає можливість визначення судом в окремих випадках розміру аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі, а не у частці від заробітку платника аліментів. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим за наявності певних обставин, що унеможливлюють сплату аліментів у частці від заробітку (доходу), приблизний перелік яких наводиться у частині 1 даної статті. Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. У такому випадку стягнення аліментів на дитину у частці від доходу її матері або батька може призвести до істотної різниці у розмірі аліментів, які отримує дитина щомісяця, що у свою чергу негативно вплине на забезпечення дитини. Стягнення аліментів у твердій грошові сумі дозволяє забезпечити більшу стабільність щодо утримання дитини. Також доцільно стягувати аліменти у твердій грошовій сумі у випадку отримання платником аліментів заробітку або доходу повністю в натурі або в іноземній валюті, що можна віднести до інших обставин, які мають істотне значення, відповідно до змісту ч.1 даної статті. Положеннями ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня предявлення позову. На вимоги щодо стягнення аліментів у судовому порядку не поширюється позовна давність. Позов може бути пред'явлено у будь-який час, поки існує право на аліменти. Право на аліменти виникає у дитини з моменту її народження. Якщо один із батьків (або батьки) не виконує свого обов'язку щодо утримання дитини, до нього може бути пред'явлено позов про стягнення аліментів на утримання дитини. У цьому випадку, заінтересована особа, яка має право на одержання аліментів на дитину, вправі вимагати їх виплати у судовому порядку незалежно від строку, що минув з моменту виникнення у неї цього права, а також незалежно від причин, у зв'язку з якими вона раніше не зверталася до суду з позовом. Аліменти звичайно присуджуються на майбутнє. Водночас, як виняток із загального правила, відповідно до частини 1 даної статті, стягнення аліментів відбувається не з моменту (дня) набрання чинності рішенням суду, а з моменту (дня) пред'явлення позову. Причому дане правило діє незалежно від того, наскільки багато часу пройшло від того як було пред'явлено позов до його задоволення судом. Згідно із положеннями Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік», з 01.05.2016 року прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років встановлений в розмірі 1 228 грн. (30 % = 368,4 грн.), а для дітей віком від 6 до 18 років 1 531 грн. (30 % = 459,3 грн.). Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, сторони [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], а також їх діти син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO], проживають разом у житловому будинку в селі Садове по вулиці Шевченка,18, який належить [PERSON] Дані обставини визнані сторонами, а тому, у відповідності до ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, не підлягають доказуванню. Отже, діти [PERSON] та [PERSON] [PERSON] та [PERSON], проживають разом їз своїми батьками, які піклуються, виховують та матеріально забезпечують своїх дітей. Будь-яких доказів того, що хтось із батьків не піклується, не виховує та матеріально не забезпечуєж своїх дітей ні [PERSON], ні [PERSON] до суду не представлено. Надана [PERSON] до суду довідка ВК Мологівської СР № 571 від 13.06.2016 року про те, що діти знаходяться на її утриманні таким доказом не є, оскільки в судовому засіданні 05.07.2016 року позивачкою [PERSON], на запитання суду повідомлено, що вказана довідка складена сільським головою лише з її слів. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд не вбачає жодних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення на її користь аліментів з [PERSON] на утримання дітей та зустрічних позовних вимог [PERSON] про стягнення на його користь аліментів з [PERSON] на утримання дітей. В свою чергу, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось з сторін, вони не позбавлені права звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] (в частині розірвання шлюбу) та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, понесені [PERSON] судові витрати підлягають стягненню на її користь з [PERSON] пропорційно задоволених вимог.

Outcome: partial