Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-26 00:00:00

04 лютого 2020 року представник позивача [PERSON] [PERSON] звернувся до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: територіальна громада міста Марганець в особі Марганецької міської ради, про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 10.10.2006 року. У зазначеній квартирі зареєстровані та проживають: сама позивачка та її мати- [PERSON] , зареєстрований, але не проживає колишній власник квартири - [PERSON] , що підтверджується копією домової книги Відповідач у спірній квартирі не проживає з моменту укладення договору дарування квартири, тобто із жовтня 2006 року, що підтверджується актом про непроживання від 29.01.2020 року та довідкою про склад сім`ї. Договору найму жилого приміщення з відповідачем позивач не укладала. Добровільно знятися з реєстрації відповідач відмовляється, чим перешкоджає позивачці у користуванні квартирою. У зв`язку з відмовою відповідача добровільно знятися з реєстрації, у позивачки виникають труднощі у оформленні субсидії, а тому за захистом своїх прав та інтересів вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 19 лютого 2020 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачам було надано строк для подання відзиву на позовну заяву.\~ Представник позивача адвокат Шаповалов О.Г. надав заяву про розгляд справи за його та позивачки відсутності, позовні вимоги підтримують та просять позов задовільнити у повному обсязі. За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області від13.02.20200 року, наданих на запит суду 18.02.2020 року, [PERSON] з 16.06.2006 року значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21). У зв`язку з цим відповідач, крім викликів за вказаною адресою, викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Оголошення про виклик відповідача опубліковано 17 березня 2020 року. Відповідно до ч. 11 статті 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Представник Марганецької міської ради у судове засіданні не з' явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи завчасно повідомлявся у встановленому законом порядку. \~Відповідач [PERSON] у встановлений судом строк, на адресу суду відзиву на позовну заяву не надав, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~ \~ \~ \~ Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. У відповідності до ч.1\~ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд розглядає справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст.\~124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст.\~6 Європейської конвенції\~з прав\~людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 5\~ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами статей 12, 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Водночас, відповідно до ч.1 ст.19\~ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. \~\~\~ Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст.\~319\~ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. \~\~\~\~\~ Згідно ч. 1 ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. \~ Відповідно до положень ч. 1 ст.\~321\~ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. \~ \~ \~Статтею 379\~Цивільного кодексу\~України передбачено,\~що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. \~ На підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право скористатись не будь-яким, а певним способом захисту цивільного права, які визначені у частині другій цієї статті, а саме: шляхом дії, яка порушує право. Отже, належним способом захисту права власності, порушення якого вбачається у наявності перешкод у користуванні належним позивачу будинку, буде припинення дії яка порушує це право, а саме: визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком. \~\~\~\~ Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування квартири від 10 жовтня 2006 року, посвідченого нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Кучугурним М.А. та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу 12327584 від 30.10.2006 року, реєстраційний номер - 15203699 (а.с.6,7). У належній позивачці квартирі значаться зареєстрованими: сама позивачка - [PERSON] , її мати - [PERSON] та відповідач по справ - [PERSON] , що підтверджується копією домової книги для прописки громадян, проживаючих у квартирі [ADDRESS] (а.с.8-11) та довідкою про склад сім`ї від 29 січня 2020 року, виданою головою ОСББ «Єдність-3» (а.с. 17). Відповідач по справі значиться зареєстрованим у спірній квартирі, однак фактично в ній не проживає з жовтня 2006 року, участі в\~ утриманні\~ квартири\~не приймає,\~комунальні платежі\~не сплачує. Внаслідок реєстрації в квартирі відповідача, позивач позбавлена можливості оформити субсидію, а тому за захистом своїх прав та інтересів вимушена звернутись до суду. \~ \~ \~ \~ Актом від 29 січня 2020 року, затвердженого головою правління ОСББ «Єдність-3» та підписами сусідів підтверджується, що [PERSON] значиться зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] , однак за вказаною адресою, не проживає з жовтня 2006 року (а.с.16). Факт реєстрації відповідача за даною адресою також підтверджується і довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області від 13.02.2020 року (а.с.21). У судовому засіданні також було встановлено, що відповідач мав можливість користуватися спірним житловим приміщенням, ніяких перешкод йому ні позивач, ні члени її сім`ї, не чинили, майно та речі відповідача в квартирі відсутні, поважних причин для його відсутності у спірному житловому приміщенні, не існувало. Право власності на житловий будинок, квартиру, визначені статтями 317,388 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Внаслідок створених відповідачем перешкод та його неправомірних дій, позивач позбавлена охоронюваного законом права користування власністю. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від1листопада\~1996\~року №9\~«Про застосування\~Конституції України\~при здійсненні\~правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). За вищезазначених обставин, суд вважає, що вимоги позивачки про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, підлягають задоволенню. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264ЦПК\~України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стягненню на користь позивача з відповідача підлягають судові витрати по оплаті судового збору, оскільки позовні вимоги задоволені повністю і ці витрати належним чином підтверджені позивачем доданою до матеріалів справи квитанцією ( а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved