Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

05.05.2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Універсал Банк», в якому просить визнати недійсною третейську угоду, яка була укладена у додатковій угоді від 31.01.2012 року до Кредитного договору № 065 - 2008 - 1374 від 25 квітня 2008 року. В обґрунтування даних вимог позивач посилається на те, що 25 квітня 2008 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» був укладений Кредитний договір № 065 - 2008 - 1374 на придбання житла - однокімнатної квартири за адресою: 03061, [ADDRESS]. 31.01.2012 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору № 065 - 2008 - 1374 від 25 квітня 2008 року, якою до останнього внесено третейське застереження, та відповідно всі вимоги, які виникають при його виконанні або в зв'язку з ним, або випливають з нього, передано на розгляд постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду. Позивачка вважає, що дана третейська угода суперечить положенням Закону України від 03.02.2011 року №2983-VI «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», яким частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Також, на її думку, умови третейської угоди обмежують її права, як споживача кредитних послуг, на судовий захист своїх порушених прав. Таким чином, позивачка вважає, що третейська угода є недійсною відповідно до пролежень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Крім того, зазначає, що в момент укладення третейської угоди були порушені норми частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України щодо загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. А тому вважає, що відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України третейська угода, яка була укладена в додатковій угоді від 31.01.2012 року до кредитного договору № 065-2008-1374 від 25 квітня 2008 року, є недійсною тому, що суперечить пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» № 1701 від 11.05.2004 року. Посилається також на те, що не має спеціальних правових знань та не мала обізнаності у змінах у чинному саме на момент укладення третейської угоди законодавстві у сфері захисту прав споживачів та у сфері діяльності третейських судів в Україні. Про тонкощі законодавства стосовно діяльності третейських судів в Україні вона була змушена дізнатися на початку грудня 2014 року, коли отримала ухвалу судді постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків про порушення провадження у справі від 08.12.2014 за позовом відповідача до позивача про стягнення боргу. Саме тоді вона зрозуміла, що укладення третейської угоди між позивачем та відповідачем після набрання чинності змінами до Закону України «Про третейські суди» є неправомірним. У зв'язку з цим, позивачка вказує на те, що строк позовної давності за вимогою про визнання третейської угоди недійсною нею не пропущений. В судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, вказувала на те, що умови третейської угоди жодним чином не порушують вимоги Законів України «Про третейські суди» та «Про захист прав споживачів» та не обмежують права позивачки як споживача послуг. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25.04.2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та [PERSON], яка після укладання шлюбу змінила прізвище на [PERSON], укладено кредитний договір №065-2008-1374 (на придбання майна), відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 81`850,00 швейцарських франків, а позичальник зобов'язалася прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 9,95 % річних в порядку, на умовах та в строки визначені цим договором. 31.01.2012 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору №065 - 2008 - 1374 від 25 квітня 2008 року, якою до останнього внесено третейське застереження. Зокрема, згідно п. 8.1. статті 8 договору сторонами погоджено, що всі вимоги, які виникають при виконанні цього договору або в зв'язку з ним, або випливають з нього, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди. При цьому, сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Асоціації українських банків та добре розуміють положення цього регламенту. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення договору. Право сторін на передачу спору на розгляд третейського суду визначено у ст. 17 ЦПК України, ст. 5 Закону України «Про третейські суди». У відповідності до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди», до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в абзаці 5 частини другої постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України). Третейська угода є різновидом цивільно-правового правочину, тому вона має відповідати вимогам встановленим цивільним законодавством. Також, третейська угода має відповідати вимогам, встановлених у ст. 12 Закону України «Про третейські суди». У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. В п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені параграфом 2 глави 16 розділу ІV Цивільного кодексу України. За змістом частини першої статті 215 ЦК недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину. Цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються також Законом України від 12 травня 1991 року N 1023-XII «Про захист прав споживачів». Стаття 203 ЦК, визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. У відповідності до частини першої даної статті встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підставою визнання недійсним положення договору, є визнання його несправедливим. Згідно ч. 2 указаної статті, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В ч. 3 указаної статті, приведено перелік конкретних умов, які є несправедливими. Зі змісту позовної заяви слідує, що позивачка вважає несправедливою та такою, що обмежує її права як споживача третейську угоду про передачу спору на розгляд третейського суду в цілому, а не окремі її положення. Встановлено, що оспорювана третейська угода не містить умов про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника), які в силу п. 2 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими. Посилання позивачки на зазначені обставини є безпідставними, а тому не можуть бути прийняті судом до уваги. З огляду на зазначене суд приходить до висновку про те, що оспорювана третейська угода за своїм змістом жодним чином не суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів». Також суд не приймає до уваги твердження позивачки про те, що на час укладення третейської угоди між позивачем та відповідачем діяли норми Закону України «Про третейські суди», які прямо забороняли третейські угоди вищезазначеного змісту між відповідачем та позивачем, як споживачем кредитних послуг. Обґрунтовуючи дане твердження позивачка зазначає, що на час укладання оспорюваної третейської угоди діяли положення пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди», згідно яких, справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки) не відносяться до підвідомчості третейським судам. Разом з цим, дана норма не встановлює жодних вимог до змісту третейської угоди, а визначає сукупність повноважень третейських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. При цьому в силу ч. 1 ст. 27 Закону України «Про третейські суди», третейський суд, з додержанням вимог цього Закону, самостійно вирішує питання про наявність або відсутність у нього компетенції для розгляду конкретної справи. Прийняття третейським судом рішення у справі яка йому не підвідомча відповідно до закону, в силу п. 1 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України є підставою для його скасування судом за результатами заява про скасування рішення третейського суду. Таким чином суд приходить до висновку про те, що оспорювана третейська угода за своїм змістом жодним чином не суперечить положення пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди». У відповідності до ст. 11 ЦПК України, цивільне судочинство ґрунтується на принципі диспозитивної, водночас згідно ст. 61 ЦПК України, на позивача покладено обов'язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Виходячи з викладеного вище, зважаючи на те, що доводи позивачки про те, що зміст оспорюваної третейської угоди суперечить актам цивільного законодавства не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову та відмову у його задоволенні.

Outcome: dismissed