Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

05.08.2020 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зазначивши, що він є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . У 2016 році позивач зареєстрував у належному йому будинку племінницю своєї дружини - [PERSON] , яка невдовзі після реєстрації покинула місце проживання та виїхала у невідомому напрямку, забравши всі свої речі. Добровільно знятись з реєстраційного обліку остання не бажає, на зв`язок з позивачем не виходить, місце перебування її не відомо. Наявність реєстрації відповідача чинить перешкоди у вільному користуванні та володінні будинком, крім того ставить [PERSON] у тяжке матеріальне становище через сплату комунальних платежів в повному обсязі та не дає можливості розпоряджатись власним майном. Позивач просить суд визнати усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження приватною власністю визнавши [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . 20.08.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача адвокат Пікулик В.В. позов підтримав, просив задовольнити позовні вимоги, так як реєстрація відповідача у будинку перешкоджає [PERSON] в здійсненні права розпорядження власністю та ставить його у тяжке матеріальне становище через сплату комунальних платежів у повному обсязі. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася, причини неявки не повідомила, у встановлений ухвалою строк відзив на позовну заяву або зустрічний позов не подала. За наявності умов визначених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів. Допитаний у судовому засіданні, кожен окремо, свідки [PERSON] та [PERSON] , повідомили, що вони є сусідами позивача. [PERSON] , яка тимчасово мешкала у родині [PERSON] , є племінницею його дружини. У 2016 році відповідач закінчила навчання у школі і виїхала у невідомому напрямку, забравши свої речі, і з 2016 року її ніхто не бачив. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов наступних висновків. За п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-9). В належному позивачу будинку зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] (а.с.10). 30.07.2020 року представником квартального комітету Саламахою Р.Г. та представником сільської ради Ходус Т.В. складено акт про фактичне не проживання особи, згідно з яким відповідач в житловому будинку [ADDRESS] не проживає з вересня 2016 року, що підтверджено свідками - [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі, в тому числі, рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Судом встановлено, що у зв`язку з реєстрацією відповідача у належному позивачу будинку, останній не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Outcome: approved