Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

05.06.2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом, в якому позивач вказував, що з відповідачем по справі [PERSON] 25.09.2006 року укладено кредитний договір у виді заяви №б/н. У відповідності до договору відповідач отримав кредит у розмірі 4760,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При укладенні договору сторони керувались вимогам ч.1 ст. 634 ЦК України. Відповідач порушив умови кредитного договору і станом на 23.05.2018 року заборгованість за кредитом становить 14095, 69 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 1760,27 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 11188,01 грн.; штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; штраф (процентна складова) - 647,41грн. За таких обставин позивач вважає, що відповідач своїх зобов`язань по договору не виконав і просив суд стягнути вказані кошти з відповідача. 08.10.2018 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в його задоволенні, мотивуючи тим, що укладений кредитний договір є недійсним з підстав, що відповідач заперечує факт укладення та підписання договору, оскільки у цей період він перебував у місцях позбавлення волі, необгрунтованості розрахунку заборгованості за кредитним договором та пропущення позивачем строків позовної давності. 08.10.2018 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності з підстав не надання позивачем доказів, які підтверджують момент, коли він дізнався про порушення свого права. Позовна давність починає свій перебіг від наступного дня, який настає після останнього погашення кредитної заборгованості, що відбулось 27.11.2008 року, тобто з 28.11.2008 року і закінчується у відповідне число останнього місяця строку (28.11.2011 року). Таким чином, позивач втратив саме право на судовий захист «за давністю», оскільки своєчасно не потурбувався про свої інтереси, а тому просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі у зв`язку із закінченням позовної давності за даними вимогами. 26.11.2018 року позивачем подано відповідь на відзив в якому зазначено заперечення щодо зазначених у відзиві тверджень відповідача.Зокрема, що при укладенні договору кредиту з відповідачем дотримано всіх вимог законодавства, щодо строків позовної давності вказано, що згідно умов договору договір діє впродовж 12 місяців з моменту його підписання, якщо на протязі вказаного строку одна із сторін не проінформує іншу про припинення дії кредитного договору, він автоматично лонгується на такий же строк, а тому строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. 18.01.2019 року представником відповідача надано заперечення з приводу наведених позивачем пояснень та міркувань у відповіді на відзив. В запереченні зазначено про неналежний та допустимий доказ наданий позивачем а саме виписку по рахунку, який не містить обов`язкових реквізитів та підпису відповідальної особи, та те, що як вбачається із графи виписки «Деталі операції», погашення боргів за кредитним договором REF (SAMDN [NUMBER]) кредитна частина Р2Р переказу відбулось 27.11.2008 в сумі 34,96 грн. Однак, 26.09.2015 відбулось автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти № [NUMBER] в сумі 65,22 грн. Дану операцію неможливо назвати добровільним погашенням відповідачем [PERSON] кредитної заборгованості, оскільки не з`ясовано походження та належність карти № [NUMBER] , а також в цей період часу, [PERSON] відбував покарання у місцях позбавлення волі, що підтверджується відповідною довідкою, яка наявна в матеріалах справи, а тому як висновок, банк самостійно здійснив погашення у 2015 році для переривання строку позовної давності. У відповідності до наявних матеріалів справи, 25.09.2006 гр. [PERSON] та Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» уклали Кредитний договір шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4760,00 грн. під процентну ставку - 36% на рік на суму залишку заборгованості, строком до кінця терміну дії картки - до 2009.З урахуванням цих обставин, позивач міг звернутися з позовом про стягнення щомісячних платежів протягом трьох років, з часу їх несплати, а щодо стягнення всієї суми заборгованості з дня закінчення строку дії картки, тобто до вересня 2009 року. Таким чином, остаточно позов мав бути пред`явлений до вересня 2012 року. Позивач звернувся до суду (у 2018 році) за захистом свого порушеного права поза межами позовної давності, про застосування якою сторона відповідача подає до суду відповідну заяву, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 12.06.2019 року за результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначено Бруховського Є.Б. 24.06.2019 року цивільну справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором прийнято до провадження суддею Бруховським Є.Б. Розгляд справи постановлено розпочати спочатку та призначено підготовче судове засідання. 24.02.2020 року постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження по справі. Призначено справу до судового розгляду по суті 10:00 год. 16.10.2020 року. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про відкладення розгляду справи, оскільки перебуває на ізоляції, як контактної особи з хворим на COVID-19. Відповідач в судове засідання не з`явився. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності та відсутності відповідача, просила застосувати строки позовної давності та відмовити з цих підстав у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, подані заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку: В судовому засіданні встановлено, що 25.09.2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір у виді заяви №б/н, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 4 760,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, що складає між ним та банком Договір, про що свідчить його підпис у заяві (а.с.7,8-13.). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України). Відповідно до вимог ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення, що регулюють правовідносини, що випливають з договору позики. ПАТ КБ «Приватбанк» є правонаступником прав та обов`язків ЗАТ КБ «Приватбанк» у зв`язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «Приватбанк» на ПАТ «КБ «Приватбанк». Відповідно до п.3.2. та 3.3. Умов та Правил надання банківських послуг підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту. Даний договір є договором приєднання, умови якого відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних номерах, може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Однак, [PERSON] зобов`язання за договором кредиту виконував не належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 23.05.2018 становить 14095, 69 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 1760,27 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 11188,01 грн.; штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; штраф (процентна складова) - 647,41грн. Починаючи з 27.11.2008 року і по 23.05.2018 року відповідач коштів за кредитом не сплачував. Відповідно до розрахунку заборгованості та виписки за період з 01.09.2006 року по 21.11.2018 року, 26.09.2015 року відбулось автоматичне погашення простроченої заборгованості з картки № [NUMBER] в сумі 65,22 грн. Однак, суд не приймає до уваги даний факт як добровільне погашення саме відповідачем [PERSON] кредитної заборгованості, так як не надано суду належних та допустимих доказів, які дали можливість ідентифікувати особу, зокрема, особу відповідача, у здійсненні погашення кредитної заборгованості, враховуючи при цьому, що у вказаний період часу [PERSON] відбував покарання у місцях позбавлення волі. Відповідно до положень ст.256-257 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності встановлюється в три роки. Сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Із правової позиції Верховного суду України у справі №6-154цс15 від 30.09.2015 року слідує, що перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення права особи (с.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умови договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами щомісячно за попередній місяць, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання. Оскільки, останній місячний платіж [PERSON] , згідно розрахунку заборгованості за договором, сплачено 27.11.2008 року, що не оспорюється сторонами, то початок позовної давності суд починає обраховувати починаючи 28.11.2008 року. З огляду на викладене, враховуючи те, що з моменту порушення виконання зобов`язання по час звернення до суду 05.06.2018 року пройшло більш ніж три роки, суд задовольняє заяву представника відповідача про застосування строків позовної даності. За таких обставин суд відмовляє в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed