Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

05 листопада 2018 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свій позов мотивує тим, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 31 серпня 2002 року. Шлюб був зареєстрований Гіркополонківською сільською радою Луцького району, актовий запис №12. Під час перебування у шлюбі у них народилось двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Покликається на те, що подружнє життя не склалося через різні погляди на сімю, відсутність взаєморозуміння та спільних інтересів, втрату почуття любові та взаємоповаги один до одного. Подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. Сімя існує формально, подальше збереження шлюбу суперечитиме її інтересам. На даний момент, старший їх син проживає з батьком, її чоловіком, а менший син з нею. Дитина перебуває на повному її утриманні, відповідач не приймає участі у її матеріальному забезпеченні, коштів не надає. Оскільки, примирення між нею та відповідачем не можливе, просить шлюб розірвати, стягнути в її користь аліменти на утримання малолітньої дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 5000 гривень, а також судові витрати, які складаються зі сплати судовому збору та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5704,80 грн. В попередніх судових засіданнях позивач позовні вимоги підтримала з підстав викладених у заяві, разом з тим уточнивши, що аліменти просить стягувати з 05 листопада 2018 року. Додатково суду пояснила, що їй допомагає з утриманням дитини її мати, яка проживає в Ізраїлі. Молодший син є інвалідом по бронхіальній астмі, однак має проблеми з руховим апаратом. Ліки для дитини коштують 50 грн. ампула, крім того, наймає спеціального масажиста. Постійно несе додаткові витрати на лікування. Представник позивача просила суд врахувати ті обставини, що малолітній син сторін є інвалідом, і що значні кошти ідуть на його лікування, а також те, що відповідач на даний час є офіційно працевлаштованим. Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів на утримання дитини в розмірі 1000 гривень, просив суд врахувати, що на його утриманні знаходиться старший син [PERSON], і що він добровільно час від час дає кошти на ліки та продукти для молодшого [PERSON]. Представник відповідача просив суд позов задовольнити частково, з врахуванням позиції [PERSON] Крім того, просив стягнути з позивача в користь відповідача понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 1921 грн. Заслухавши доводи сторони позивача, пояснення сторони відповідача, дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. Із свідоцтва про шлюб серії І-ЕГ № 057404 вбачається, що сторони перебувають у шлюбі з 31 серпня 2002 року, який зареєстрований Гіркополонківською сільською радою Луцького району, актовий запис №12 (а.с. 6). Сторони є батьками [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження (а.с. 8-9). Судом встановлено, що сторони на даний час спільного господарства не ведуть, подружніх відносин не підтримують, проживають окремо, останні дійшли спільної згоди щодо доцільності розірвання шлюбу. З врахуванням засад добровільності шлюбу, які установлені статтею 24 СК України, статтею 16 Загальної декларації прав людини та статтею 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, а, також, того, що позивач настоює на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, а тому шлюб слід розірвати. Крім цього, судом встановлено, що неповнолітній син [PERSON] перебуває на утриманні батька-відповідача по справі, а малолітній син [PERSON] на утриманні матері-позивача, яка самостійно в достатній мірі не може його забезпечувати. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст. 181 Сімейного Кодексу України кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів, відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини і не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину. З положень Закону України №2629-VІІІ «Про державний бюджет на 2019 рік» слідує, що розмір прожиткового мінімуму для дітей у віці від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2019 року - 2027 грн., з 1 липня 2019 року - 2118 грн., з 1 грудня 2019 року - 2218 грн. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є здоровим, працездатним чоловіком, офіційно працевлаштованим в ПП «[PERSON]П.», який отримує стабільний дохід, що доводиться довідкою про доходи від 04.12.2018 року (а.с.93). Середньомісячний дохід останнього складає 4226,25 грн. Разом з тим, в судовому засіданні не встановлено наявність у відповідача на праві власності рухомого та нерухомого майна. При цьому встановлено, що на його утриманні перебуває їх з позивачкою старший син. Позивачем не доведені витрати відповідача, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи. Згідно посвідчення серії ААГ №212559 молодший син сторін [PERSON], є інвалідом дитинства до 18 років, що тягне додаткові витрати на його щомісячне утримання. Суд вважає, що інвалідність дитини повинна бути врахована при визначенні щомісячної суми аліментів в тій мірі, в якій це стосується аліментів. Разом з тим, за умови підтвердження належними доказами додаткові витрати на ліки та медичні процедури можуть бути стягнуті з відповідача в користь позивача за рішенням суду на підставі ст.185 СК України. З вимогою про стягнення додаткових витрат позивач в даному позові не зверталася. Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, з врахуванням часткового визнання позову відповідачем, того, що на його утриманні перебуває неповнолітня дитина, суд дійшов висновку, що слід стягувати з відповідача в користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1300 грн., щомісячно, до досягнення ним повноліття. Такий визначений судом розмір аліментів буде відповідати принципам справедливості і розумності відповідно до загальних засад регулювання сімейних відносин, закріплених у\~ст.7 СК України. Відповідно до вимог ч. 1\~ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Частиною 2\~ст. 184 СК України\~визначено, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Оскільки, спеціального закону про індексацію аліментів не прийнято, а в Україні діє\~Закон України «Про індексацію грошових доходів населення», то розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі ч. 2\~ст. 184 СК України\~підлягає індексації в порядку, передбаченому\~Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Таким чином обов'язок проведення індексації розміру аліментів, який визначений судом у твердій грошовій сумі, прямо передбачений законом, а саме, положеннями\~ст. 184 СК України, що зобов'язує державного виконавця проводити таку індексацію автоматично, тобто без додаткового судового рішення. Згідно з п.1 ч.1 ст. 430\~ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача понесені судові витрати. Разом з тим, відповідно положень ч.1ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що позивач при зверненні до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу понесла судові витрати, а саме сплатила судовий збір в розмірі 704,80 грн., а відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав, в зв'язку з чим її позовні вимоги в цій частині були задоволенні у повному обсязі, суд вважає, що позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого нею при поданні позову судового збору в сумі 352 грн. 40 коп., а решту суми судового збору в розмірі 352 грн. 40 коп. стягнути з відповідача на її користь. Крім того, відповідно до ч.6\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави. Згідно ч. 1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, враховуючи, що судом задоволено вимогу позивача про стягнення з відповідача аліментів частково, а саме на 26 %, з відповідача підлягає до стягнення в дохід держави 199 грн. 78 коп. (768,40 грн. x 26%) судового збору. Що стосується вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу, то дана вимога підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 жовтня 2018 позивач уклала договір про надання правової допомоги з адвокатом [PERSON], відповідно до умов якого адвокат взяв на себе зобовязання надавати парвову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених Договором, застосовує всі способи до покладення сум судових витрат, що підлягають оплаті за послуги адвоката, на винну сторону, а замовник зобовязаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами (а.с.40). Відповідно до розяснень, викладених у пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу, граничний розмір яких визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат. Вартість наданих адвокатом [PERSON] послуг щодо підготовки та ведення справи у суді була визначена в розмірі 5 000 грн., про що подано акт №2 виконаних робіт (наданих послуг) [PERSON] (а.с. 42). Однак, стороною позивача не надано суду належних доказів, які підтверджують здійснення витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн., а лише квитанцію №29-10/2 про сплату 2500 гривень (а.с.44). Оскільки витрати на правничу допомогу відповідно до ст.133 ЦПК України відносяться до судових витрат, а ч.1 ст. 141 ЦПК України установлено, що стороні на користь якої ухвалено рішення судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, то з відповідача в користь позивача слід стягнути 878 грн. 50 коп. витрат на правничу допомогу. Понесені відповідачем витрати на правничу допомогу не підтверджені належними доказами, а тому залишаються за відповідачем.

Outcome: partial