Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

07.02.2019 [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, який був уточнений у зв`язку із заміною належного відповідача. В обґрунтування свого позову зазначила, що 20 червня 2017 року, близько 17 год. 40 хв., на вул. 23 Серпня сталася дорожньо-транспортна пригода. Позивач [PERSON] , керуючи автомобілем «Volkswagen Passat», державний номер [NUMBER] , заднім ходом виїжджала з паркувального місця біля будинку №39 по вул. 23 Серпня на проїжджу частину, попередньо переконавшись, що виїзд її автомобіля на проїжджу частину дороги не заважає іншим учасникам дорожнього руху. Проїхавши достатню відстань для подальшого руху вперед, [PERSON] зупинилася на 7-10 секунд, з метою переключення коробки передач, однак через вказаний проміжок часу відбувся удар у задню ліву частину автобусом БАЗ А079.14, державний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , внаслідок чого автомобіль позивача отримав механічні ушкодження лівої задньої частини (а.с.2-9). 11.03.2019 головою правління ПрАТ «ХМСК» [PERSON] подано відзив на позов, у якому зазначено, що позов не визнають, так як протокол про адміністративне правопорушення складено стосовно [PERSON] Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова закрито провадження, у зв`язку з закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності, без встановлення вини. Висновок експерта містить два варіанти: по першому [PERSON] не виконав вимоги ПДР, а по другому [PERSON] , не виконала вимоги ПДР. Отже не з`ясовано, хто з водіїв винен у ДТП. Оскільки на даний час судом не встановлено винуватість водія автобуса, то й не виникає цивільно- правової відповідальності (а.с. 49). 24.03.2019 відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, у якому зазначено, що протокол стосовно [PERSON] складено не було, при розгляді адміністративного матеріалу не було спростовано порушення [PERSON] порушення ПДР України. Висновок експерта ґрунтується на припущеннях. Також [PERSON] зазначено, що автобус, що належить [PERSON] передано в оренду ПП «С-аурум». У зв`язку з чим [PERSON] просила відмовити у задоволені позову. (а.с.56-58). 02.07.2019 представником позивача [PERSON] - [PERSON] подано відповідь на відзив ПрАТ «ХМСК», у якому зазначено, що хоча і до страховика не звертались із повідомленням про ДТП, але з нього не знімається обов`язок виконання зобов`язань в межах суми страхового відшкодування як страховика так і завдавача шкоди в разі доведення його вини рішенням суду (а.с.71-72). Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.07.2019 замінено первісного відповідача [PERSON] на належного відповідача ПП «С-Аурум» (а.с.81-82). Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, вказаних у позові та зазначив, що дії водія [PERSON] не відповідали вимогам п. 12.3, 13.3 Правил дорожнього руху України, які співпадають з висновками судової транспортно-трасологічної та авто технічної експертизи у варіанті 2 висновку експерта наголошуючи на тому, що Дзержинським районним судом м. Харкова було відкрито провадження у адміністративній справі №638/10029/17 та постановою суду від 14.08.2017 року було призначено автотехнічну експертизу, висновки якої надійшли до суду 15.11.2017 року, після закінчення трьохмісячного строку з дня вчинення правопорушення і, відтак, постановою суду від 27 грудня 2017 року провадження у справі закрито на підставі ст. 38 та ч. 1 ст. 247 КУпАП. Позивачка [PERSON] свою вину в даній дорожньо-транспортної пригоді не визнала з наступних підстав: до початку руху з паркувального місця позивач переконалася, що виїзд її автомобіля на проїжджу частину дороги не заважає іншим учасникам дорожнього руху, автобус БАЗ під керуванням [PERSON] , д.н. АХ1266АА під час виїзду позивача знаходився приблизно в 50 метрах від місця зіткнення, біля пішохідного переходу, де пропускав пішоходів, тобто тільки почав рухатися. Отже, водій автобусу [PERSON] мав достатньо часу, враховуючи приблизну відстань в 50 метрів до автомобіля позивача, щоб побачити, що її авто виїжджає з паркувального місця заднім ходом та зреагувати і уникнути зіткнення, оскільки швидкість автобусу не могла бути більшою за 40 км/год. Представником ПрАТ «Харківська муніципальна страхова компанія» в судовому засіданні позов не визнано, та зазначено, що до страховика водії із повідомленням про ДТП не зверталися, шкода, відшкодовується винною особою, а також те, що оскільки на даний час судом винуватість водія автобуса не встановлена, то й не виникає і цивільно-правова відповідальність у страхувальника, не надано доказів винуватості в ДТП саме водія [PERSON] , у зв`язку з чим просить відмовити у задоволені позову до ПрАТ «Харківська муніципальна страхова компанія». Представник відповідача ПП «С-Аурум» в судовому засіданні з позовною заявою не погодилась, підтримала поданий відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована у ПрАТ «Харківська муніципальна страхова компанія», а тому шкода [PERSON] повинна бути відшкодована саме ПрАТ «Харківська муніципальна страхова компанія», вказала на відсутність доказів вини водія [PERSON] . Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, звернувся з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, в якому зазначив обставини ДТП. Директор приватного підприємства «С-Аурум» Гайворонська І.В. подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що протокол про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] не складався, встановлення вини не може ґрунтуватися на припущеннях, вказує на неналежність доказів та недоведеність вини у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] . Також вказує на забезпеченість автобусу БАЗ А079.14, державний номер [NUMBER] в ПрАТ «Харківська муніципальна страхова компанія» на підставі поліса АК №5399279 від 11.03.2017 р. в частині відшкодування майнової шкоди у сумі 100000 грн. У зв`язку з чим просить відмовити у задоволені позову до ПП «С-Аурум». Представник відповідача ПрАТ «ХМСК» Булах-Кобець Н.Ю. у своїх поясненнях позовні вимоги не визнала, посилаючись на раніше поданий відзив . Представник відповідача ПП «С-Аурум» Воронцова Л.В. у своїх поясненнях проти задоволення позовних вимог заперечувала, вважаючи їх необґрунтованими, та такими, що засновані на недопустимих та недостовірних доказах, також посилаючись на інші підстави, викладені у відзиві. В судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснив, що він, на час виникнення ДТП, працював паркувальником на стоянці по вул . 23 Серпня у м. Харкові . 20 червня 2017 року, перебуваючи на робочому місці побачив як позивач паркується навпроти ринку, але не стала платити за парковку та пішла на ринок. При поверненні позивачки він підійшов до неї з пропозицією сплати за парковку, але вона відмовилася, посилаючись на короткочасну зупинку. Потім він перейшов дорогу та, повернувшись, бачив, як позивач виїжджала заднім ходом. Повністю виїхавши з паркувального місця, позивачка зупинилась на проїжджій частині для перемикання передачі, і в цей час він побачив, що в попутному напрямку з боку кінотеатра ім. Довженка на відстані біля 50 метрів рухався автобус БАЗ зі швидкість приблизно 40-50 км/год. Враховуючи те, що автомобіль «Volkswagen Passat» не міг зрушити з місця, автобус почав гальмувати, але йому це не вдалося. Свідок вказує, що чув як гальмував водій БАЗ кілька разів, але через вакуумні гальма не зміг зупинити транспортний засіб, однак, з метою уникнення зіткнення, водій автобусу виїхав на зустрічну смугу руху, при цьому зачепив автомобіль «Volkswagen Passat» правою стороною. Потім проїхавши певну відстань, зупинився. Щодо даної пригоди приїхав екіпаж поліції, якому він повідомив про обставини ДТП, свідком яких він був. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, свідка [PERSON] та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що 20 червня 2017 року, близько 17 год. 40 хв., на вул. 23 Серпня у м. Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода за участі позивача [PERSON] , що керувала автомобілем «Volkswagen Passat», державний номер [NUMBER] , та водія [PERSON] , що керував автобусом БАЗ А079.14, державний номер [NUMBER] . Внаслідок зазначеного зіткнення транспортних засобів автомобіль позивача отримав механічні ушкодження лівої задньої частини. З наданої копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автобусу БАЗ А079 .14, державний номер [NUMBER] , вбачається, що власником транспортного засобу є [PERSON] , яка надала до суду документи, що підтверджують відносини [PERSON] з ПП «С-Аурум» щодо надання в оренду автобусу БАЗ А079.14 вказаному приватному підприємству. Водій [PERSON] , що керував вказаним автобусом, перебував з ПП «С-Аурум» у трудових відносинах та виконував свої трудові обов`язки, що підтверджується відповідними копіями наказів про прийняття водія на роботу та про прикріплення транспортного засобу. На час ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача ПП «С-Аурум» була застрахована в ПрАТ «Харківська муніципальна страхова компанія», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК №5399279 від 11.03.2017 р. Відповідно до умов зазначеного договору страхування страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого становить 100 000 грн, франшиза становить 2000 грн. Як встановлено з пояснень представника позивача у судовому засіданні та підтверджено з пояснень свідка [PERSON] , з моменту початку руху автомобіля позивача до моменту зіткнення минув значний час (від 5 до 7 секунд), а отже [PERSON] своїми діями не вимушувала водія [PERSON] застосовувати міри екстреного гальмування або маневрування в момент початку руху заднім ходом, оскільки на той момент автобус БАЗ знаходився на відстані близько 50 метрів від місця ДТП, більше того [PERSON] мав можливість або зменшити швидкість аж до зупинки транспортного засобу або виконати об`їзд нерухомого автомобіля, пересвідчившись у безпеці вказаного маневру для інших учасників руху. Вказаних дій виконано не було, отже дії водія [PERSON] не відповідали вимогам п. 12.3, 13.3 Правил дорожнього руху України та знаходяться у причинному зв`язку із виникненням ДТП, що підтверджується висновком експерта у варіанті 2 та іншими доказами по справі. Разом з цим, поясненнями водія [PERSON] , які були дослідженні в судовому засіданні в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, мають розбіжності в частині як щодо відстані, яку він подолав, поки не побачив автомобіль «Volkswagen Passat», так і щодо обставин ДТП. Однак, в своїз поясненнях [PERSON] підтвердив те, що він бачив як з паркувального місця виїжджає автомобіль позивачки, рухаючись заднім ходом. З описової частини висновку судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 15730/19407, складеного спеціалістами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса 23 жовтня 2017 року за матеріалами справи №638/10029/17 вбачається, що автобус БАЗ в кінцевому положенні розташувався таким чином, що відстань від вісі його передніх коліс до місця зіткнення складала 28,8 м, тобто автобус після зіткнення до своєї повної зупинки долав значну відстань, що свідчить про певний запас кінетичної енергії у автобуса БАЗ, а також про те, що у момент зіткнення з автомобілем «Volkswagen Passat», автобус БАЗ рухався. Експерт зазначає, що переміщення автомобілю позивача вперед могло відбутися не тільки внаслідок самостійного руху, а й внаслідок ударного навантаження. Судовим експертом визначено, що згідно пояснень водія [PERSON] (варіант 1), за даних дорожніх обставин водій [PERSON] повинен був діяти відповідно до вимог п. 13.3 Правил дорожнього руху України. Водій [PERSON] мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем «Volkswagen Passat», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] шляхом виконання вимог п. 13.3 Правил дорожнього руху, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру. Дії водія [PERSON] не відповідали вимогам п. 13.3 Правил дорожнього руху України і, з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв`язку з пригодою. Згідно пояснень водія [PERSON] (варіант 2), дії водія Турецької не відповідали вимогам п.п. 10.1, 10.2 та 10.9. ПДР України і, з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв`язку із пригодою. У цьому варіанті водій [PERSON] повинен був діяти згідно з вимогами п. 12.3. ПДР України. Згідно з висновком авто-товарознавчого дослідження №123/2018 від 10 квітня 2018 року, величина матеріальних збитків, завданих власнику автомобілю «Volkswagen Passat», реєстраційний номер [NUMBER] становить 21 881,26 гривень. Витрати на проведення цього дослідження підтверджуються квитанцією серії ААВ №930886 від 10 квітня 2018 р. та становить 1000,00 грн. Згідно до вимог ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується виною особою. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів, а згідно з ч. 2 цієї статті, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій основі володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку. В пунктах 4, 6 Постанови Пленуму ВССУ України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки » № 4 від 01.03.2013 зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961). Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961 (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961). За змістом Закону № 1961 (статті 9, 2231, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобов`язанні ним є страховик. Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною відшкодувати заподіяну шкоду. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Виходячи із наведених норм права, шкода (в тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 6 листопада 2013 року № 6-108цс13. Згідно ст. 1192 ЦКУ з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Також, відповідно до Постанови Верховного Суду України від 20.01.2016 по справі №6-2808цс15, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка її завдала, є абсолютним та не може бути обмежене, наприклад, договором. На підставі того, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди, водія [PERSON] , який знаходився у трудових відносинах з ПП «С-Аурум», згідно полісу цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК №5399279 від 11.03.2017, застрахована у ПрАТ «Харківська муніципальна страхова компанія» то, відповідно до вищевикладеного, обов`язок щодо відшкодування покладається на страховика. Матеріали справи не містять даних про ліквідацію ПрАТ «Харківська муніципальна страхова компанія», отже немає відомостей, що звільняють страховика від обов`язку виконувати свої зобов`язання за укладеними договорами страхування. Тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для покладення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої ДТП, суто на відповідача, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність відповідно до вимог закону. Відповідно до ст.12 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Згідно п. 36.6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальником або особою відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. У даному випадку розмір франшизи, визначений договором страхування складає 2000 грн, та підлягає стягненню з відповідача ПП «С-Аурум» на користь позивача. При таких обставинах, матеріальні збитки, які підлягають стягненню з ПрАТ «ХМСК» становлять 19886,26 грн, з ПП «С-Аурум» - 2000 грн. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідачів моральної шкоди, суд виходить з наступного. Статтею 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховують вимоги розумності i справедливості. Згідно з загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому встановленню при відшкодуванні моральної шкоди підлягає наявність такої шкоди, протиправність діяння, наявність причинного зв`язку між шкодою i протиправною дією, а також провини особи, що її заподіяла. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичний або юридичний особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до роз`яснень пленуму Верховного Cуду України у Постанові від 31.03.95р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір її відшкодування визначає суд в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їx тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я позивача, тяжкість вимушених змін у його життєвих i виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової peпyтaції, час та зусилля, необхідних для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода, заподіяна фізичний особі, відшкодовується особою, що її заподіяла за наявністю вини. Вина водія відповідача встановлена в судовому засіданні, факт спричинення позивачу моральних страждань відповідачем знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, яка полягає у пережитому нервовому стресі, душевних переживаннях в зв`язку з пошкодженням свого майна. Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у справі фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, суд вирішив, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для визнання дій водія [PERSON] такими, що не відповідали вимогам п. 12.3, 13.3 Правил дорожнього руху України та знаходилися у причинному зв`язку із виникненням ДТП. Досліджені судом докази у їх сукупності переконливо спростовують доводи відповідачів щодо необґрунтованості та недоведеності позовних вимог. Таким чином, суд, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, прийшов висновку про те що позовні вимоги позивача в частині стягнення матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню, з ПрАТ «ХМСК» підлягає стягненню 19886,26 грн, з ПП «С- Аурум» 2000 грн франшиза. В частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково. Моральна шкода підлягає стягненню солідарно з відповідачів ПрАТ «Харківська муніципальна страхова компанія» та ПП «Аурум» у розмірі 5000 гривень. Суд вважає, що визначений розмір морального відшкодування відповідатиме засадам розумності та справедливості. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат суд виходить з наступного: Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України з відповідачів на корить позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволених вимог. Ч.1 ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу, пов`язані з залученням експертів. Як випливає з матеріалів позовної заяви позивачем заявлено вимогу про стягненян витрат на правову допомогу у розмірі 8000 грн, але позивачем не надано жодного доказу на підтвердження саме такої суми витрат. Проте, як вбачається з договору про надання правничої допомоги №18/13-2 за надання правової допомоги клієнт (позивач [PERSON] ) сплачує адвокату (представник позивача [PERSON] ) попередній гонорар у розмірі 2000 грн. Передбачувані витрати адвоката у зв`язку із наданням правової допомоги за угодою становитимуть 650 грн та сплачуються клієнтом адвокату (п.п. 4,6 договору). Зазначений договір підписаний [PERSON] та адвокатом Міліруд Є.О. Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Отже, вирішуючи питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу суд виходить з того, що наявний в матеріалах справи договір про надання правничої допомоги №18/13-12є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі, який визначено в договорі, з відповідачів пропорційно до задоволених вимог, адже цей розмір доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду № 760/3491/18 від 26.12.2019. Також, з матеріалів справи вбачається, що позивачем понесено витрати на залучення експерта у сумі 1000 грн (а.с.27), сплачено судовий збір при зверненні до суду у розмірі 768,40 (а.с.1). Отже, загальна сума судових витрат, яка понесена позивачем та підтверджується матеріалами справи становить 4418,40 грн. Зазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідачів пропорційно до задоволених вимог. Так, позов задоволено на 71,8%, із них зі ПрАТ «ХМСК» стягнуто 65,3% від заявлених позовних вимог, а з [PERSON] стягнуто 6,6% від заявлених вимог. Тобто, судові витрати підлягають стягненню з ПрАТ «ХМСК» у розмірі 2885,20 грн (4418,40*65,3%), з [PERSON] у розмірі 291,60 грн (4418,80* 6,6%).

Outcome: partial