Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

05.01.2017 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи його тим, що у відповідності до умов договору, оформленого розпискою від 07 квітня 2014 року відповідач [PERSON] позичила у позивача грошові кошти в сумі 4000 доларів США, які зобовязалася повернути до 25 грудня 2014 року. Розмір відсотків за користування коштами розпискою не визначено. Відповідач [PERSON] не виконала грошове зобовязання повернути грошові кошти в строк визначений договором, тому позивач [PERSON] просив стягнути з відповідача борг в сумі 108763,43 гривні (що відповідає сумі 4000 доларів США згідно офіційного курсу Національного банку України на день звернення з позовом до суду) та три проценти річних від простроченої суми, яка складає 6525,80 гривень, судові витрати покласти на відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому просила визнати договір позики між нею та [PERSON] недійсним, посилаючись на те, що грошові кошти від [PERSON] не отримувала, написала розписку під психологічним тиском, позивач за первісним позовом погрожував їй судовими розглядами, оскільки її чоловік [PERSON] був винний кошти [PERSON] У судовому засіданні позивач (за первісним позовом) [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали посилаючись на підстави, наведені в позовній заяві та просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] борг відповідно до розрахунку, наданого з позовними матеріалами. В задоволені зустрічного позову просили відмовити за безпідставністю. Відповідач (за первісним позовом) [PERSON] та її представник по довіреності [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили задовольнити зустрічний позов визнати договір позики безгрошовим, через те, що відповідачка [PERSON] грошові кошти від [PERSON] не отримувала, договір позики визнати недійсним. Заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволені зустрічного позову слід відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, про що складена розписка, про те, що [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 4000 доларів США, які зобовязалася повернути до 25 грудня 2014 року. Розписка була написана власноручно [PERSON] у своєму службовому кабінеті 07 квітня 2014 року. Факт написання розписки сторонами не оспорюється. В судовому засіданні позивач [PERSON] не заперечував то факт, що 07.04.2014 не передавав грошові кошти відповідачу [PERSON], зазначені грошові кошти були передані відповідачу раніше. Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним у момент передачі грошей, або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За загальним правилом, договір позики підтверджується наданням боргового документа позичальника або іншим, підписаним позикодавцем документом, який засвідчує передачу йому певної грошової суми. Борговим документом за договором позики можуть бути розписки, квитанції, будь-які інші письмові документи, що підтверджують одержання боржником грошей, речей, зокрема їх кількість, рід та якість, а також волевиявлення боржника повернути отримані у борг гроші, речі (на визначену дату чи визначений моментом витребування). Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання. Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України). Зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. Розрив у часі між передаванням грошей за договором позики позивачем відповідачу та складанням розписки відповідачем на підтвердження отримання коштів за договором не є, на думку суду, підставою для визнання договору недійсним чи неукладеним. Відмова в задоволені в первісному позові з цих підстав буде суперечити принципам справедливості, добросовісності та розумності, передбачених статтею 3 ЦК України та праву особи щодо мирного володіння майном, передбаченим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 4 листопада 1950 року. Позивач [PERSON] в обґрунтування своїх вимог надав письмову розписку від 07.04.2014, яка підтверджує укладення між сторонами договору позики на суму 4000 доларів США, укладений між ним та відповідачем [PERSON], відповідно до якого, позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] позику в сумі 4000 (чотири тисячі) доларів США. Відповідно до тексту вказаної розписки, позичальник [PERSON] зобовязується повернути позикодавцю [PERSON] позику в сумі 4000 доларів США до 25.12.2014. Наявність у позикодавця розписки свідчить, про невиконання позичальником боргового зобовязання. Дану розписку суд розцінює, як борговий документ, а тому позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях. Зазначене повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у цивільній справі № 6-771цс15 від 27.01.2016. Тому первісні позовні вимоги щодо стягнення з відповідача [PERSON] три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочки виконання грошового зобовязання відповідачем за первісним позовом задоволенню не підлягають, тому в цій частині первісного позову слід відмовити. Згідно з правилом ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК). Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 16 ЦК України сторона на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсними, відповідач за первісним позовом силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК України тощо. Відповідач за первісним позовом [PERSON] просить визнати договір недійсним, через неотримання грошових коштів від позивача за первісним позовом та вчинення правочину під впливом помилки та психічного тиску на [PERSON] з боку [PERSON] При цьому ст. 204 ЦК презумується правомірність правочину, яка може бути спростована не шляхом визнання його судом неукладеним, а за позовом про визнання його судом недійсним з підстав, установлених законом. Відповідно до пунктів 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно зі статтями 229 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача за зустрічним позовом, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. З пояснень відповідача за первісним позовом [PERSON] вбачається, що вона будучи піддана психологічному тиску з боку [PERSON], видаючи розписку на 4000 доларів США, вважала, що ця сума є частиною боргу, який повинен повернути її чоловік [PERSON] [PERSON] Однак зазначене твердження спростовується наявними у справі доказами. Так, рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 24.05.2016 (справа № 654/559/16-ц) стягнуто з [PERSON] (чоловіка [PERSON]М.) на користь [PERSON] борг у сумі 196000 гривень за договором позики від 23.01.2015. В той час як розписка про отримання в борг [PERSON] 4000 доларів США була складена раніше 07.04.2014. Зазначене твердження відповідача за первісним позовом суд розцінює як намагання уникнути відповідальності за невиконання грошового зобовязання за договором позики. Таким чином, позивачем за зустрічним позовом не доведено належними засобами ані написання розписки під впливом обману чи психологічного тиску, що могло потягнути визнання договору недійсним, ані безгрошовість договору позики, щоб могло б свідчити про неукладеність договору. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволені зустрічного позову. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 01.03.2017 по цивільній справі № 6-284цс-17. Тому задовольняючи первісний позов в частині стягнення основної суми боргу, який заявлений в національній грошовій одиниці гривні в сумі 108763,43 гривень (що відповідає сумі 4000 доларів США згідно офіційного курсу Національного банку України на день звернення з позовом до суду), суд вважає за необхідно задовольнити позов в сумі 107 502 (сто сім тисяч пятсот дві) гривні 68 копійок, що відповідає сумі 4000 доларів США згідно офіційного курсу Національного банку України на день винесення рішення судом станом на 13.04.2017 (офіційний курс НБУ долара США до гривні станом на 13.04.2017 складає 26,87567100 гривень за 1 долар США). Стосовно стягнення з відповідача судових витрат, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує понесені і документально підтверджені судові витрати, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial