Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

06 січня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири. В обґрунтування позову посилається на те, що [INFO] в смт Петриківка помер його батько [PERSON]. В серпні 2012 року позивач прийняв спадщину, подавши заяву до Петриківської державної нотаріальної контори. Постановою від 25.10.2013 року нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на квартиру за адресою [ADDRESS]. В грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на вказану квартиру в порядку спадкування за законом. Вже після подачі позову, розбираючи переписку свого батька, позивач знайшов копію заяви батька до органів прокуратури з проханням представляти його інтереси в суді щодо визнання недійсним договору дарування зазначеної квартири як укладеного через помилку. В грудні 2015 року позивач звернувся до прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська з заявою на ознайомлення з матеріалами прокурорського реагування на заяву свого батька, та дізнався із зазначених матеріалів, що батько вважав вказаний договір не договором дарування, а договором довічного утримання. Позивач вважає, що спірний договір дарування порушує його права спадкоємця на вищезазначену квартиру. Зазначає, що укладаючи договір дарування квартири, батько помилявся щодо природи даного договору, прав та обов'язків, що виникнуть між ним та відповідачкою. Батько 1922 року народження, інвалід війни 2 групи, хворів, хотів отримати від відповідачки догляд та необхідну допомогу. Після укладення договору продовжував проживати у спірній квартирі, на нього були оформлені всі особові рахунки, він користувався пільгами по сплаті комунальних послуг, продовжував одержувати пенсію за цією ж адресою, що на думку позивача, свідчить про відсутність волевиявлення батька на безоплатну передачу майна у власність відповідачки. З огляду на зазначене, позивач просить суд визнати недійсним договір дарування від 16 жовтня 2001 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Слободян Є.Б., реєстровий номер № 9531. Ухвалою суду від 18 січня 2018 року визначено здійснювати судовий розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування в порядку спрощеного позовного провадження. Визначено відповідачу десятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач відзив на позовну заяву не надав, в зв'язку з чим суд розглядає справу на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено наступне. [PERSON] є батьком [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження. [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира за адресою [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 23 березня 1993 року, виданого Будівельно-монтажним трестом [NUMBER]. [PERSON] помер [INFO] у смт Петриківка Дніпропетровської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. [PERSON] померла [INFO] у смт Петриківка Дніпропетровської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Постановою державного нотаріуса Петриківської державної нотаріальної контори Могильної Л.Г. від 25 жовтня 2013 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв'язку з тим, що спадкоємцем не подані правовстановлюючі документи на спадкову квартиру. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] подарували квартиру за адресою [ADDRESS], [PERSON], що підтверджується договором дарування від 16 жовтня 2001 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Слободян Є.Б., реєстровий № 9531. [PERSON] 15 листопада 2002 року звернулася до КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» із заявою про реєстрацію прав власності на квартиру за адресою [ADDRESS], що підтверджується документами з інвентаризаційної справи, наданої на запит суду КП «ДМБТІ». Також з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 28 лютого 2012 року звернувся до прокуратури Дніпропетровської області з заявою, в якій просив звернутися в його інтересах з позовом до суду, оскільки даруючи вищеназвану квартиру, він мав на увазі договір довічного утримання, [PERSON] обіцяла доглядати за ним, надавати йому необхідну допомогу та моральну підтримку. Але його переконали, що це майже одне й те ж саме. Зараз [PERSON] не тільки ухиляється від допомоги йому, але взагалі не цікавиться його станом здоров'я. З матеріалів прокурорської перевірки, наданої на запит суду, вбачається, що прокурор Бабушкінського району м. Дніпропетровська Куцурубенко О.А. листом від 29.03.2012 року повідомив [PERSON] про відсутність підстав для представництва його інтересів в суді. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що у його батька [PERSON] було відсутнє волевиявлення під час укладення договору на безоплатну передачу майна у власність відповідача, та на підтвердження своїх доводів надає лист [PERSON] до органів прокуратури та листи з ПАТ «Дніпрогаз», ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» про те, що до жовтня 2011 року за адресою [ADDRESS] було відкрито рахунок на ім'я [PERSON], а також на лист Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, з якого вбачається, що місцем отримання пенсії [PERSON] є зазначена адреса, та рахунок закритий з 01.10.2011 року. Відповідно до ст.717 ЦК України, За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 203 ЦК України, Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Оскільки згідно із частиною першою статті 202 ЦК України, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування. На думку суду, заява [PERSON] від 28.02.2012 року до органів прокуратури не свідчить про те, що у нього не було волевиявлення на відчуження квартири, спірним є лише питання у який спосіб заявник хотів дану квартиру відчужити. Той факт, що [PERSON] звернувся до органів прокуратури з зазначеною заявою більш ніж через десять років після укладення договору дарування та вже після смерті співвласника квартири - своєї дружини [PERSON], зважаючи також на ту обставину, що обдаровувана [PERSON] є онукою [PERSON] (як це стверджує сам позивач), дають змогу суду прийти до висновку про те, що дійсним наміром на момент укладення договору дарування [PERSON] і [PERSON] було саме безоплатне відчуження квартири на користь [PERSON] Існування ж особових рахунків з оплати комунальних послуг на ім'я [PERSON] до жовтня 2011 року свідчить, на думку суду, про існування усної домовленості між сторонами договору дарування щодо подальшого проживання дарителів за договором у подарованій квартирі, та у жодному випадку не свідчить про їх фактичне проживання у цій квартирі до смерті. Навпаки, з свідоцтв про смерть [PERSON] та [PERSON] вбачається що їх смерть відповідно у 2007 та 2012 році настала у смт. Петриківка, тобто дарителі не проживали у спірній квартирі. Крім того, позивачем не надано будь-яких доказів, що у співвласника спірної квартири та дарителя за договором дарування від 16.10.2001 року [PERSON] було відсутнє волевиявлення щодо укладення зазначеного договору дарування. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в зв'язку з їх необґрунтованістю. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed