Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

05 травня 2014 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом в обґрунтування якого послався на те, що з 25 вересня 2009 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого подружжя має спільну дитину - сина [PERSON], [INFO]. Посилаючись на те, що останні декілька років сторони втратили один до одного почуття любові та поваги, шлюбні відносини між ними фактично припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим, спору між сторонами щодо спільного майна немає, а відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує, позивач просив суд розірвати шлюбу між сторонами, вказавши також, що після розірвання шлюбу спільна дитина сторін за їх домовленістю буде проживати разом з відповідачем. В судовому засіданні позивач свої позовні вимог підтримав, просив їх задовольнити, вказавши, що ініціатором припинення шлюбних відносин між сторонами була відповідач. Відповідач в судовому засіданні проти розірвання шлюбу категорично заперечувала, вказала, що досі має почуття до позивача, і хоча і була ініціатором припинення шлюбних відносин, то тепер вважає, що шлюб можна зберегти. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 25 вересня 2009 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції за актовим записом №532 (а.с.4). Від вказаного шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO], який на теперішній час мешкає разом з відповідачем (а.с.5). Також судом з пояснень сторін у відповідності до положень ст.61 ч.1 ЦПК України встановлено, що близько півроку подружжя проживає окремо в зв'язку із чим спільного господарства не веде, дитина проживає разом з відповідачем. Причиною цього стали конфлікті ситуації між подружжям, суперечки, ініційовані відповідачем з причин невдоволення поведінкою позивача. В той же час, відповідач зберегла почуття кохання до свого чоловіка, не втратив таких почуттів і позивач. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами СК України, Законом України «Про охорону дитинства». Так, відповідно до ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способом захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення. Згідно ст.104 СК України підставою для припинення шлюбу є його розірвання. За змістом ст.ст.105-107, 109, 110 СК України така форма припинення шлюбу у випадку наявності у подружжя спільних неповнолітніх дітей, небажання подружжя за обопільною згодою подати до суду заяви про розірвання шлюбу - можлива за позовною заявою одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст.115 СК України рішення суду, яким задоволено позов про розірвання шлюбу і яке набрало законної сили, засвідчує факт розірвання шлюбу. У відповідності до норми ст.112 СК України з метою встановлення наявності підстав для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Згідно ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Нормою ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, які визначають підстави для розірвання шлюбу, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову, оскільки в судовому засіданні не встановлено, а позивачем не доведено наявність таких суттєвих обставин, які б унеможливлювали подальше спільне життя подружжя, і збереження шлюбу за яких суперечило б інтересам одного з них чи інтересам дитини. Натомість, враховуючи наявність у сторін спільної малолітньої дитини, яка потребує уваги та піклування обох батьків, виховання у повній сім'ї - з обома батьками, а інтереси дитини мають першочергове значення при регулюванні сімейних відносин, зокрема при вирішення питання щодо розірвання шлюбу, а також приймаючи до уваги, що фактичним ініціатором розладу у шлюбних відносинах сторін як підстави для звернення позивача до суду із даним позовом про розірвання шлюбу була сама відповідач, яка на теперішній час заперечує проти розірвання шлюбу, стверджуючи про можливість його збереження внаслідок існування в неї почуття любові до позивача, а такі почуття, за переконанням суду, не втратив остаточно і сам позивач, фактів протиправної поведінки подружжя один до одного чи до дитини не встановлено під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що шлюб сторін не розпався остаточно, його відновлення можливе та відповідатиме інтересам кожного з подружжя та їх дитини. З урахуванням на результат вирішення справи та положення ст.88 ЦПК України сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed