Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-16 00:00:00

07.04.2015 року позивачка звернулась до суду з позовом, в якому з подальшим уточненням просить зобовязати відповідача звільнити позивача від 06.06.2013 року за ст. 38 КЗпП за власним бажанням або відповідно до ст. 36 КЗпП визначити іншу причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю(пункт) закону, зобовязати відповідача належним чином оформити звільнення позивача до вимог діючого законодавства, а саме повідомити позивача про дату та час, коли потрібно зявитися позивачу до Харківського районного центру зайнятості для оформлення звільнення, зявитися у погоджену з позивачем дату і час, до Харківського районного центру зайнятості з метою внесення до трудової книжки позивача запису про звільнення та засвідчення посадовою особою Харківського районного центру зайнятості цього запису та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 10126,95 грн. В обгрунтування зазначених вимог посилалась на наступне. 27.08.2014 року Харківським апеляційним судом змінено рішення Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2014 року по справі №640/20447/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причини звільнення та стягнення заборгованості та стягнуто на користь позивача з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку у сумі 5300 грн., моральну шкоду у сумі 1000 грн. та звільнення позивача за наказом №6 від 06.06.2013 року за п.4 ст. 40 КЗпП було визнано незаконним. Головною причиною звернення позивача до суду стало те, що було визнано звільнення незаконним, тому статус позивача стосовно трудових відносин з відповідачем залишається невизначеним, що не дає можливості позивачу оформити належним чином трудову книжку та влаштуватися на іншу роботу. Поновлюватися на роботі позивач не має наміру. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП в розмірі 10126,95 грн. за період з 29.08.2014 року по 15.05.2015 року. Представник позивача [PERSON] в судове засідання з`явилась, уточнену позовну заяву підтримала та просила задовольнити її в повному обсязі. Представник відповідача ФОП [PERSON] [PERSON] в судове засідання з`явився, проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на те, що уточнена позовна заява не грунтується на вимогах закону, оскільки подана зі значним порушенням строків на її подання та середній заробіток вже був стягнутий в сумі 5300 грн. та виплачений відповідачем 23.04.2015 року та наведений розрахунок є неправильним та просив застосувати строки позовної давності у спорі. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Судом встановлено, що позивач працювала на посаді продавця у відповідача ФОП [PERSON] з 05.06.2006 року. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2014 року стягнуто з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за весь її період роботи з 05.06.2006 року по 26.06.2013 року у розмірі 5236,86 грн., а в іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27.08.2014 року, рішення Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2014 року змінено та визнано незаконним звільнення [PERSON] за наказом №6 від 06.06.2013 року за п.4 ст. 40 КЗпП України та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку у розрахунку в сумі 5300 грн. та моральну шкоду в сумі 1000 грн., а всього 6300 грн., а в іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2014 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.12.2014 року, касаційну скаргу ФОП [PERSON] відхилено. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12.03.2015 року, представнику [PERSON] [PERSON] в задоволенні заяви про розяснення рішення Апеляційного суду Харківської області від 27.08.2014 року- відмовлено. (а.с. 9). 09.09.2014 року позивач звернулась до відповідача з заявою, в якій просить надати відповідь щодо дати поновлення на роботі чи дати звільнення з посади продавця продовольчих товарів та куди зявитись позивачеві для оформле6ння звільнення та куди зявитись для отримання належних виплат. (а.с. 10). Відповідно до відповіді від 16.09.2014 року, відповідач повідомив позивача, що вона повинна надати рішення, яке набрало законної сили, відповідно до якого відповідача зобовязано поновити позивача на роботі. (а.с. 11). Судом встановлено, що позивач зверталась до Державної інспекції України з питань праці щодо розяснення як необхідно оформити звільнення та чи потрібно поновити позивача на роботі. (а.с. 29-34). Відповідно до відповіді Державної інспекції України з питань праці від 20.05.2015 року, позивачеві було рекомендовано звернутися до суду. (а.с. 46). Відповідно до вимог ст. 38\~КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.\~ В судовому засіданні встановлено, що позивач не бажає поновлюватись на роботі у відповідача та зверталась з заявою щодо звільнення її в установленому законом порядку, яка була залишена без задоволення. Відповідно до приписів ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Аналогічне положення закріплене у п.2.25 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року: «Записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов»язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Як роз'яснено у п. 32\~постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві(в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. \~\~Виходячи з\~ п.8 Порядку\~ нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до п.20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Тому, суд вважає законними та обгрунтованими вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку та в судовому засіданні встановлено, що позивачеві вже був виплачений середній заробіток в сумі 5300 грн. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України\~ суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Щодо клопотання представника позивача [PERSON] про застосування строків позовної давності, то відповідно до вимог ст. 233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Але, в даному випадку, системний аналіз положень ЦК України та КЗпП України дає підстави стверджувати, що суть загальної позовної давності (як строку звернення до суду) полягає в тому, що вона застосовується до всіх вимог правового характеру, якщо для окремих вимог не передбачена спеціальна позовна давність. Тобто законодавець, встановивши в сфері захисту трудових прав скорочену позовну давність (один, три місяці) та визначивши випадки, на які вона не поширюються (частина друга статті 233 Кодексу), у такий спосіб передбачив, що до всіх інших правовідносин має застосовуватися загальна позовна давність тривалістю у три роки. Встановлений статтею 117 Кодексу обовязок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки виплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (по день фактичного розрахунку), є матеріальною відповідальністю роботодавця за неналежне виконання своїх обовязків, що має наслідком порушення трудових прав працівника, тобто звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Як вбачається з постанови від 29.04.2015 року про закінчення виконавчого провадження, відповідач виплатив позивачеві належні їй виплати 23.04.2015 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом 07.04.2015 року. Таким чином, клопотання представника позивача [PERSON] про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки позивач звернувся до суду в межах даного строку. Тому, суд, враховуючи, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27.08.2014 року, було визнано звільнення незаконним, задовольняє позовні вимоги [PERSON] частково та зобовязує відповідача звільнити позивача за ст. 38 КЗпП України у відповідності до вимог ст. 235 КЗпП України, та стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 10\~126, 95 грн. за період з 29.08.2014 року по 15.05.2015 року. В іншій частині суд вважає необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки судом зобовязано відповідача звільнити позивача відповідно до приписів ст. 235 КЗпП України. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.\~ На підставі\~ ст.ст.\~3, 10,\~11,\~60,61,\~88,209,\~212,\~214-215,\~218,\~224 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial