Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

05 травня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Нижньобишкинської сільської ради Зміївського району Харківської області про визнання права на спадщину на земельну ділянку та встановлення факту постійного проживання, в якому зазначила, що 21 червня 2003 року померла її мама [PERSON], після смерті якої залишилася спадщина у вигляді права на земельну частку (пай), розміром 7,38 умовних кадастрових гектарів, як члену КСП «Донецьке». Заповіту померла не залишила. Після її смерті ніхто із спадкоємців не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. [PERSON] мешкала та була зареєстрована за адресою [INFO] з 1978 року по день смерті 21 червня 2003 року. На момент смерті в будинку за вказаною адресою ніхто не проживав та не був зареєстрований. Однак, фактично у зазначеному будинку, разом з мамою проживала і позивач, оскільки вона здійснювала догляд за матірю та вела з нею спільне господарство, утримувала будинок та земельну ділянку, а також [PERSON] здійснила поховання своєї матері. 19 серпня 1989 року помер батько позивача [PERSON]. 07 січня 2015 року помер і брат позивача [PERSON], який, зокрема, разом з мамою [PERSON] не проживав. 29 березня 2017 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Зміївського нотаріального округу Харківської області [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але їй було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії, оскільки не підтверджено у встановленому законом порядку факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Крім того, Державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на імя [PERSON] не виготовлявся. На підставі викладеного приватним нотаріусом було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 березня 2017 року. Отже, враховуючи, що, фактично, спадщину після смерті [PERSON] прийняла лише позивач і є єдиною спадкоємицею, а також відсутність у [PERSON] можливості іншим шляхом оформити свої спадкові права, позивач просила встановити факт спільного проживання в [INFO] [PERSON] та [PERSON], [INFO] та яка померла 21 червня 2013 року; Визнати за [PERSON] право на спадщину на земельну ділянку на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП «Донецьке», розміром 7,38 умовних кадастрових одиниць, серії ХР № 0147560, який було виготовлено на імя [PERSON], на підставі рішення Зміївської районної державної адміністрації № 301 від 19 травня 1997 року та зареєстровано у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай). В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, свої інтереси довірила представляти адвокату [PERSON], яка надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, без фіксування судового процесу технічними засобами, позовну заяву підтримала та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, до канцелярії суду надійшов лист Нижньобишкинського сільського голови [PERSON] про відсутність заперечень проти задоволення позовної заяви [PERSON] та розгляд справи за відсутності представника сільської ради. У відповідності до ч. 2\~ст. 197 ЦПК України\~справу розглянуто без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши та оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав: Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в установленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст.\~10, ч. 1 ст.\~60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Згідно роз'яснень, викладених у п. 2\~постанови\~Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. З копії Свідоцтва про народження, серії ЯТ № 597117, вбачається, що батьками [PERSON] (після одруження «Чурілова» копія Свідоцтва про одруження, серії ІІ-ЯК № 0520448, актовий запис № 1579) [PERSON] були [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 8 (а.с. 11, 12). Відповідно до копії Свідоцтва про смерть, серії ІІІ-ВЛ № 416155, 19 серпня 1989 року помер [PERSON], актовий запис № 14 (а.с. 8). Крім того, встановлено, що позивач мала рідного брата [PERSON], який 07 січня 2015 року помер копія Свідоцтва про смерть, серії І-ВЛ № 477986, актовий запис № 05 (а.с. 13). 21 червня 2003 року померла мати позивача [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, серії 1-ВЛ № 380449, актовий запис № 11 (а.с. 6). Отже, єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] залишилася позивач [PERSON] При цьому, як вбачається з Довідки виконавчого комітету Нижньобишкинської сільської ради Зміївського району Харківської області від 14 березня 2017 року вих. № 02-22/94 [PERSON] дійсно мешкала та була зареєстрована за адресою: [INFO], з 1978 року по день смерті 21 червня 2003 року. На момент смерті, окрім померлої, в будинку за вказаною адресою ніхто не проживав та не був зареєстрований, в т.ч. малолітні та неповнолітні діти (а.с. 10). В той же час Актом обстеження від 13 квітня 2017 року встановлено, що за адресою: Харківська обл., Зміївський район, с. Нижній Бишкин, вул. Першотравнева, 38 проживала [PERSON], яка 21 червня 2003 року померла. Як зазначають свідки у даному будинку № 38 тривалий час як до смерті [PERSON], так і після її смерті, фактично проживала її донька [PERSON], [INFO], яка до дати смерті тривалий час доглядала за своєю матірю [PERSON], вела з нею спільне господарство, доглядала та утримувала будинок і земельну ділянку, розташовані за вказаною вище адресою. Також, свідки вказують на те, що [PERSON] займалася організацією поховання своєї матері (а.с. 14). Відповідно до ст. 5 ЦК України (в редакції 2004 року) акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Встановлено, що [PERSON] померла у 2003 році, отже в даному випадку підлягають застосуванню норми цивільного законодавства попередньої редакції. Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] тривалий час, зокрема до самої смерті, фактично проживала разом зі своєю матірю [PERSON], вела з нею спільне господарство, доглядала та утримувала будинок і земельну ділянку. Крім того, позивач після смерті матері також продовжує проживати за адресою: [INFO]. Таким чином, [PERSON] фактично прийняла спадщину, яка залишилася після смерті [PERSON] та є єдиною спадкоємицею після смерті матері (а.с. 16). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай), серії ХР № 0147560, який було виготовлено на підставі рішення Зміївської районної державної адміністрації № 301 від 19 травня 1997 року та зареєстровано у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), належить право на земельну частку (пай) на землях, які перебували у колективній власності КСП «Донецьке», розміром 7,38 умовних кадастрових гектарів. Однак, Державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на імя [PERSON] не виготовлявся (а.с. 7, 9). Таким чином, після смерті [PERSON] залишилася спадщина у вигляді земельної частки (паю). 29 березня 2017 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Зміївського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак, постановою приватного нотаріуса їй було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії, оскільки позивачем не підтверджено у встановленому законом порядку факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с. 15). Як зазначалося вище судом встановлено факт спільного проживання в [INFO] [PERSON] та [PERSON] За змістом ст. 25 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» та ст. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» право на земельну частку (пай) та право на земельну ділянку, яка виділена в натурі (на місцевості), можуть бути об'єктом спадкування. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акту на право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Згідно з пунктом 17 розділу X «Перехідні положення» ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акту про право власності на землю. Згідно з п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Одним із шляхів здійснення захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки є визнання права. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Позивачем надано достатні докази на підтвердження того, що вона є спадкоємцем померлої [PERSON], прийняла спадщину, шляхом фактичного вступу в управління та користування спадковим майном, однак, [PERSON] не має змоги оформити свої спадкові права нотаріально на земельну частку (пай). Враховуючи, що право [PERSON] на земельну частку (пай) виникло у неї за життя і є майновим правом, яке не припинилось внаслідок її смерті, та входить до складу спадщини, а також враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить закону і не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про те, що позовна заява [PERSON] є обґрунтованою і підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved