Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

04 липня 2019 року адвокат Корнієнко А.А. звернувся до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з позовом в інтересах позивача [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги № 225/19 від 23 червня 2019 року та ордеру серії КС № 647053 від 23 червня 2019 року до відповідача [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач [PERSON] на даний час проживає разом з малолітнім онуком [PERSON] , [INFO] , на тимчасово окупованій території Донецької області. Мати дитини, та донька позивача - [PERSON] померла [INFO] . Після смерті останньої відповідач поїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, залишивши дитину проживати разом з бабусею. 02 лютого 2019 року [PERSON] надав нотаріальну згоду на перетинання кордону його дитиною у супроводі позивача, але ця згода не приймається на кордоні України, оскільки оформлена у «ДНР». Наразі позивач не має можливості виїхати з дитиною до України, щоб оформити усі необхідні документі щодо опіки над онуком, оскільки батько дитини не бажає їхати до підконтрольної території України та видати нотаріальне доручення. Оскільки позбавлена можливості виїхати з онуком з окупованої території, без належно оформленого дозволу на виїзд дитини у її супроводі без батька, вимушена звернутися до суду про надання дозволу на тимчасовий виїзд з тимчасово окупованої території України та на в`їзд на тимчасово окуповану територію України малолітньому онуку без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька до досягнення дитиною 16 років, тобто до [INFO] у супроводі бабусі. Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 липня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання на 19 серпня 2019 року. У судове засідання призначене 01 жовтня 2019 року позивач не з`явилася, проте викладаючи позовні вимоги, представник позивача - адвокат Корнієнко А.А. просив розглянути справу без участі позивача та адвоката, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час, місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву та будь-які клопотання до суду не подавав. Через неявку відповідача у судове засідання, враховуючи згоду представника позивача та позивача на заочний розгляд справи, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] зареєстрована та проживає разом із малолітнім онуком [PERSON] , [INFO] , на тимчасово окупованій території України за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з копії паспорту. Згідно довідки Муніципальної дошкільної освітньої організації № 15 «Березка» м. Єнакієве дитина [PERSON] відвідує вищенаведений заклад. Мати дитини - [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 17 травня 2016 року. [PERSON] є рідною матір`ю померлої [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про народження [PERSON] та копією свідоцтва про шлюб. Відповідно до довідки адміністрації м. Єнакієве від 17 травня 2019 року [PERSON] по день смерті проживала з родиною по [ADDRESS] . Відповідно до актів фактичного проживання та письмових пояснень сусідів відповідач проживав разом з позивачем та померлою [PERSON] по день її смерті [INFO] . Після смерті [PERSON] відповідач поїхав на постійне місце мешкання до Російської Федерації, залишив сина проживати разом з бабусею. 02 лютого 2019 року [PERSON] надав нотаріальну згоду на перетинання кордону його дитиною у супроводі позивача, але ця згода не приймається на кордоні України оскільки оформлена у «ДНР». Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір міста проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. За приписами ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересування по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її виховані. І має право на особисте спілкування з нею. За умовами ч. 2 ст. 4 закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. З відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого батьків. В червні 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про затвердження Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї» від 04.06.2015 року №367 та затверджено відповідний Порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї. Зазначений Порядок встановив, що виїзд на тимчасово окуповані території України громадян України, які не досягли 16-річного віку здійснюється через контрольні пункти за умовами пред`явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи у супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. В`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб п. 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України. В свою чергу Правила передбачають, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків в їх супроводі. Виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку в супроводі одного з батьків здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, в тому числі - рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. В зв`язку із тимчасовою окупацією, на території м.Єнакієве Донецької області тимчасово не діють державні органи та установи України. В тому числі, не здійснюють діяльність державні та приватні нотаріуси. В силу положень ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт виданий незаконними органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. Відтак отримати нотаріально засвідчену згоду відповідача на території м.Єнакієве Донецької області позивачу неможливо. Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789 від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до положень ст.ст. 7, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснитися всупереч інтересам дитини. Згідно ч. З ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Як вбачається з прохальної частини позову [PERSON] , яка приходиться дитині бабусею, просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд з тимчасово окупованої території України (м. Єнакієве Донецької області) та на в`їзд на тимчасово окуповану територію (м. Єнакієве Донецької області) малолітньому [PERSON] , [INFO] , без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька [PERSON] до досягнення дитиною 16 років, тобто до [INFO] у супроводі бабусі [PERSON] . Вивчивши вищенаведені нормативно-правові акти, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного: По - перше, відповідно до ст. 242 ЦК України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей; опікун є законним представником малолітньої особи; законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа. Так, право батьків представляти своїх малолітніх та неповнолітніх дітей ґрунтується на такій складовій юридичній сукупності, як норма закону і подія (народження дитини), а для представництва батька до того ж потрібна наявність акта цивільного стану (шлюбу з матір`ю дитини), правочину (заява про визнання себе батьком дитини за відсутності шлюбу з матір`ю), рішення суду про визнання батьком дитини. Виконання повноваження в опікуна ґрунтується на положеннях ч.2 ст. 242 ЦК України, згідно якій опікун є законним представником малолітньої особи, а також на рішенні про призначення опікуном. У сукупності ці юридичні факти є достатньою умовою виникнення в опікуна повноважень для діяльності як законного представника. Тому при здійсненні ним діяльності від імені опікуваного необхідно подати відповідний документ про призначення опікуном. Таким чином, повноваження позивача [PERSON] , як законного представника малолітнього онука нічим не підтверджені. Натомість, законним представником малолітнього [PERSON] є батько - відповідач по справі [PERSON] , який не позбавлений батьківських прав, а дитина, у свою чергу не перебуває у статусі позбавленої батьківського піклування. Виходячи з наведеного, [PERSON] , не є належним позивачем за цивільним позовом, а без оформлення опіки над дитиною позовні вимоги є передчасними. По-друге, обґрунтування позовних вимог з посиланням на неможливість виїзду з малолітньою дитиною на підконтрольну Україні територію з метою оформлення документів для встановлення опіки над онуком є безпідставними, оскільки, процедура оформлення опіки не передбачає особистої та обов`язкової участі дитини. Крім того, виїзд дитини не відповідатиме її інтересам, оскільки становить загрозу для її життя та здоров`я. Відтак, оцінивши докази надані позивачем та наведені у позові обґрунтування, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст. 1-4, 5, 12, 13, 76-81 89, 258, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed