Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

05 липня 2016 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] «Про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей», на обґрунтування якого зазначено, що 27 березня 2010 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого вони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. На цей час шлюб між ними не розірвано, однак відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, а тому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання двох неповнолітніх синів у розмірі ? частини з усіх видів його заробітку, але не менш 30% від прожиткового мінімуму щомісячно до повноліття дітей (а. с. 2 3). Розпорядженням керівника апарату суду № 377 від 21.08.2017 року призначено повторний автоматизований розподіл справи й згідно відповідному протоколу справу передано до розгляду головуючому судді Мащенко С. В. (а. с. 46 - 48). Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи була сповіщена своєчасно та належним чином, надала суду заяву, зареєстровану за вхідним № 2800/17-вх від 17.10.2017 року, з проханням справу розглянути за її відсутність, зазначивши, що позов підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а. с. 53). Відповідач [PERSON] у судове засідання також не зявився, про час та місце розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надавав. Згідно із частиною 2 статті 158 Цивільного процесуального кодексу України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача по справі свідчить її відповідна заява, долучена до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання позивачем особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність. Відповідно до частини 1 статті 224 Цивільного процесуального кодексу України у звязку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд вирішив можливим справу розглядати на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечувала позивач. Повно та всебічно зясувавши всі обставини справи, на які позивач посилалась як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, що досліджені у судовому засіданні й відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, а саме: дослідивши матеріали справи, що містять письмові докази, - суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Відповідно до свідоцтва про шлюб (серії І-ВЛ № 223160), повторно виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області 30.10.2013 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 27.03.2010 року, про що складено відповідний актовий запис № 01. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка та дружини «Коцаба» (а. с. 5). Згідно свідоцтва про народження (серії І-ВЛ № 340406), повторно виданого 30.10.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області, [PERSON] народився 01.05.2010 року, про що 20.05.2010 року складено відповідний актовий запис № 06, та його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а. с. 6). Зі свідоцтва про народження (серії І-ВЛ № 340405), повторно виданого 30.10.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області, вбачається, що [PERSON] народився 25.08.2011 року, про 06.09.2011 року складено відповідний актовий запис № 5, та його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а. с. 7). Як убачається з довідки, виданої Головою Караванської сільської ради [PERSON] 04.07.2016 року за вихідним № 288, діти [PERSON]: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживають разом із матірю та знаходяться на її утриманні (а. с. 8). Згідно довідки про доходи, наданої Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» № 143 від 11.11.2016 року, [PERSON] дійсно працює на даному підприємстві слюсарем з ремонту устаткування теплових мереж та його загальна сума доходу за період з травня по жовтень 2016 року складає 25509,13 гривень (а. с. 30). Таким чином, на підставі зазначених документів судом встановлено факт сумісного проживання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] з їх матірю [PERSON] Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями). Відповідно до положень частини 1 статті 1 та частини 1 статті 2 Сімейного кодексу України зміст майнових прав та обовязків батьків і дітей, а також регулювання майнових відносин між батьками та дітьми визначається зазначеним кодексом. Положеннями частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тотожне за своїм правовим змістом розяснення міститься також й у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 25 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Крім того, суд виходить з того, що зазначений обовязок також закріплений нормами Конституції України та відповідно кореспондується з правом будь-якої дитини на отримання аліментів від своїх батьків до досягнення повноліття (стаття 51 Конституції України). У свою чергу, положення Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XІІ від 27.02.1991 року) передбачають, що дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Відповідно до положень частини 2 статті 181 Сімейного кодексу України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 Сімейного кодексу України). Норми права, які містяться у частині 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачають, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З огляду на положення частини 1 статті 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття (частина 2 статті 183 Сімейного кодексу України). При цьому, суд враховує, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви (частина 1 статті 191 Сімейного кодексу України). За досліджених обставин суд приходить до висновку, що [PERSON] не виконує по відношенню до своїх малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], батьківські обовязки, передбачені сімейним законодавством, та ухиляється від належної участі по їх утриманню у грошовій чи будь-якій іншій формі. Приймаючи до уваги викладені обставини, з урахуванням стану його здоровя, сімейного та майнового положення, відсутності інших дітей та осіб, які мають право на отримання аліментів від відповідача, суд вважає, що аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] необхідно встановити у частковому відношенні, тобто в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) їх батька [PERSON] На підставі приписів пункту 1 частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дітей за один місяць підлягає негайному виконанню. Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов [PERSON] до [PERSON] «Про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей» повністю, суд вважає за необхідне вирішити згідно підпункту 6 частини 1 статті 214 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Так, відповідно до вимог частини 1 статті 88 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В той же час частина 3 цієї ж норми права обумовлює, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в доход держави пропорційно до задоволеної частини вимог. При цьому приписи частини 1 та 2 статті 79 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, обєкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. На підставі приписів частини 1, абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (із змінами та доповненнями) за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Із зазначеним позовом [PERSON] звернулась до суду у 2016 році. Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України. Відповідно до приписів абзацу 4 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» № 928-VІІІ від 25.12.2015 року (із змінами та доповненнями) з 01 січня 2016 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 1378 гривень, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинна була б сплатити судовий збір у розмірі 551,20 гривень, виходячи з розрахунку: 1378 гривень х 0,4 = 551,20 гривень. Однак на підставі приписів пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» вона як позивач у справі про стягнення аліментів звільняється від сплати судового збору. Отже, ухвалюючи рішення та задовольняючи позов [PERSON] повністю, суд доходить й до висновку про те, що з відповідача слід стягнути в доход держави судовий збір у сумі 551,20 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved