Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

05 лютого 2018 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON], виданого 22 листопада 2017 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області, реєстровий № 1018, вона набула право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав. 1/3 частина цієї квартири належить на праві власності [PERSON] В квартирі з 29.07.2003р. зареєстровані позивач та відповідачі, які є синами колишньої дружини померлого чоловіка. Відповідачі не проживають у спірній квартирі більше двох років, її утриманням не займаються, комунальні послуги не сплачують, особистих речей не залишили, спільне господарство з позивачем не ведуть, добровільно відповідачі не знялися з реєстраційного обліку. Позивач не має можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг, сплачувати ще за відповідачів комунальні послуги вона не має матеріальної можливості, отже вимушена звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 07 лютого 2018 року зазначену позовну заяву залишено без руху, оскільки позивачем не надано до суду належним чином засвідчених копій документів, на які останній посилався в своїй позовній заяві. 13 березня 2018 року зазначені в ухвалі судді від 07 лютого 2018 року було усунуто, в зв'язку з чим підстав для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи передачі за підсудністю, відмови у відкритті провадження суддею при відкритті провадження не встановлено. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 02 квітня 2018 року провадження по справі відкрито, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження на 21 травня 2018 року о 10 год. 00 хв. Заперечення на позовну заяву від відповідача у встановлений законом строк і порядок до Харківського районного суду Харківської області не надходило. Позивач в судове засідання не з'явилася, причину неявки суду не повідомила, про час, дату та місце слухання справи повідомлялася належним чином, тож справа розглядається за її відсутності. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, причину неявки суду не повідомили, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином, тож справа розглядається за їх відсутності. Заперечень на позов, відзивів та клопотань до суду не подавалися. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про час, дату та місце слухання справи повідомлявся належним чином, тож справа розглядається за його відсутності. Враховуючи, що в судове засідання не з'явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи повторну неявку належним чином повідомлених про час, дату та місце судового засідання відповідачів, які не повідомили про причини неявки та не подали відзивів, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача вважає за можливе проводити розгляд справи при заочному розгляді та ухвалити заочне рішення. Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO], виданого 22 листопада 2017 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Іващенко А.А., реєстровий № 1018, позивач набула право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Право власності було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копією витягу від 22 листопада 2017 року, номер витягу 104679912 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 лютого 2018 року. Згідно записів будинкової книги у квартирі [ADDRESS], зареєстровані відповідачі - [PERSON] та [PERSON] [INFO] чоловік позивача - [PERSON] помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] та був знятий з реєстраційного обліку у зв'язку зі смертю, про що здійснено відмітку у будинковій книзі. Актом, складеним 01 лютого 2018 року депутатом Мереф'янської міської ради Харківського району Харківської області Нечипоренко О.В. за участю сусідів [PERSON] та [PERSON], підтверджується факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтями 316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до положень ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Статтею першою Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979р. в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності. Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. На підставі ст. ст. 76, 77, 78-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку виклав у своїй Постанові Верховний Суд України у справі № 6-158цс14 від 05.11.2014р., що відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов'язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до відповідних спірних правовідносин, відповідно до якої, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року по справі № 6-709цс16. Суд, системно аналізуючи норми діючого цивільного законодавства у їх застосуванні до правовідносин, що склалися між сторонами, з огляду на те, що позивач правомірно придбала у власність 2/3 частини квартири, відповідачі зареєстровані, але не проживають тривалий час у житловому приміщення і не ведуть з власником спільне господарство, договір найму житла між сторонами не укладався, суд вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів у рівних частках на користь позивача судовий збір в сумі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved