Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

06.07.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 14.09.2007 року між ним та відповідачкою [PERSON] було зареєстровано шлюб, за час якого за спільні кошти ними було придбано однокімнатну квартиру загальною площею 32,3 м.кв., житловою площею 16,7 м.кв., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (далі - квартира, спірне майно). Відповідно до договору купівлі-продажу спірного майна від 04.06.2015 року, оціночна вартість предмету договору становила 223541 грн. Разом з тим, 29.07.2017 року їх шлюб було розірвано. На дату звернення з даним позовом, відповідач не допускає його до квартири та відмовляється поділити спільне майно за нотаріальним договором, а шлюбний договір між ними не укладався. Враховуючи наведене, просить суд визнати квартиру спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , здійснити її розподіл, визнавши за ним право власності на 1/2 частину квартири та залишивши у власності [PERSON] іншу 1/2 частину спірного майна, а також стягнути з останньої на свою користь судові витрати по справі: 1117,71 грн. судового збору та 5000 грн. витрат на правничу допомогу. 16.08.2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. На обґрунтування своїх заперечень щодо позову сторона відповідача зазначає, що в наданій позивачем копії договору купівлі-продажу спірного майна від 04.06.2015 року не вірно зазначено суму договору, відомості щодо об`єкта нерухомого майна та інформація щодо заяви згоди другого з подружжя. Наведене дає підстави вважати, що цей договір є фіктивний чи підроблений стороною позивача. Також, не заслуговує на увагу та обставина, що станом на час оформлення позовної заяви, відповідач не допускає [PERSON] до спірної квартири та відмовилася поділити спільне майно за нотаріальним договором. Так, 29.04.2017 року, відповідач пішов з дому і після того жодного разу не повертався до квартири. Крім того, після розірвання шлюбу із позивачем до відповідачки телефонував і приходив батько останнього та вимагав надати йому документи на квартиру. Дані обставини спростовують доводи сторони позивача, що [PERSON] ніби то дізнався про порушення своїх прав на квартиру на час складання позову. При цьому,у позовній заяві відсутній будь-який доказ того, що саме у 2021 році позивач дізнався про порушення свого права. Таким чином, з часу розлучення - 29.07.2017 року позивач не проживав у квартирі, зареєстрований у ній не був та залишив місце проживання з власної волі, а тому вважає, що строк позовної давності, передбачений ст. 72 СК України, для звернення до суду з даним позовом сплинув. У задоволенні заявлених [PERSON] вимог просить відмовити (а.с. 20-25). 25.08.2021 року представником позивача була подана відповідь на відзив на позовну заяву, в якій останній зазначає, що ціна договору купівлі-продажу квартири від 04.06.2015 року в розмірі 35398 грн., що вказана у примірнику, котрий був долученою стороною відповідача є абсурдною та такою, що апріорі не може відповідати дійсності. Втім, визначення суми договору не входить у предмет доказування даної справи, оскільки позивач претендує на 1/2 частину квартири, а не на грошову компенсацію частини такого майна.У свою чергу, право [PERSON] , як одного із співвласників квартири, було порушено у червні 2020 року, коли [PERSON] змінила замок від дверей квартири. З того ж часу остання чинить перешкоди в користуванні позивачем квартирою, що є об`єктом спільної сумісної власності. Відтак, відлік строку позовної давності починається саме з червня 2020 року. Просить прийняти зазначене до уваги (а.с. 43-44). 01.09.2021 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строку позовної давності мотивація якої аналогічна обставинам, викладеним у відзиві на позовну заяву (а.с. 55-57). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.09.2021 року у приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Усік А.М. було витребувано належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу квартири від 04.06.2015 року, укладеного між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, який зареєстровано в реєстрі за № 781 (а.с. 61). 18.10.2021 року від приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Усік А.М., на виконання ухвали про витребування доказів, надійшла копія договору купівлі-продажу квартири від 04.06.2015 року, предметом якого було спірне нерухоме майно (а.с. 66-69). В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав та пояснив суду, що у квартирі він разом із відповідачкою фактично проживав без реєстрації місця проживання з моменту її придбання та до липня 2017 року. З червня 2018 року він проживає зі своєю новою дружиною та дитиною за іншою адресою. Натомість, у нього залишалася домовленість із [PERSON] на безперешкодне користування спірним майном. Разом з тим, навесні 2020 року він намагався потрапити у квартиру, однак це йому не вдалося через проведену заміну замків дверей. З даного приводу він зателефонував до відповідачки, проте остання відмовилася пояснити йому причини зміни замків. Представник позивача в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав, які викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Додатково зазначив, що у даному випадку немає жодних причин обраховувати строки позовної давності на звернення до суду з даним позовом починаючи з дати розірвання між сторонами шлюбу, оскільки його довіритель фактично втратив доступ до житла навесні 2020 року. При цьому, просить врахувати, що перебіг строків позовної давності на період запровадження протиепідемічних заходів пов`язаних із поширенням коронавірусної інфекції був зупиненим. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог з підстав, які викладені у відзиві на позовну заяву. Також зауважила, що позивач добровільно припинив своє проживання у спірній квартирі ще до дати розірвання між сторонами шлюбу та протягом усього часу йому не чинилися жодні перешкоди з приводу користування спірним майном. Відтак, строки, передбачені ст. 72 СК України, на звернення до суду з даним позовом, [PERSON] були пропущені, що є підставою для відмови у позові. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.09.2007 року по 29.04.2017 року. Дана обставина підтверджується відповідним повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00026753743 від 20.06.2020 року (а.с. 12-13). Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 04.06.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Усік А.М., що зареєстрований в реєстрі за № 781, [PERSON] , як продавець, відчужив в користь [PERSON] , як покупця, однокімнатну квартиру загальною площею 32,3 м.кв., житловою площею 16,7 м.кв., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 67-69). Із наведеного слідує, що квартира загальною площею 32,3 м.кв., житловою площею 16,7 м.кв., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , була придбаною [PERSON] за час зареєстрованого із [PERSON] шлюбу. В ході розгляду справи кожною із сторін на обґрунтування своєї позиції було надано по екземпляру договору купівлі-продажу квартири від 04.06.2015 року, укладеного між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Усік А.М. та зареєстрований в реєстрі за № 781, в яких наявні суперечності в частині зазначення суми договору, відомостей щодо об`єкта нерухомого майна та інформації щодо заяви згоди другого з подружжя. Поряд з тим, виходячи із предмету даного спору, суд вважає доведеним, що факт придбання спірного майна мав місце саме в період зареєстрованого шлюбу сторін, що останніми та їхніми представниками в ході розгляду справи не оспорювалося. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступному. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Статтею 57 СК України закріплений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Разом з тим, ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування на іншого. Під час розгляду справи судом не встановлено, а сторонами не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження тієї обставини, що між [PERSON] та [PERSON] протягом періоду часу з 14.09.2007 року по 29.04.2017 року фактично були припиненні шлюбні відносини на час придбання спірної квартири, яка є предметом даного спору. Таким чином, суд вважає доведеним, що однокімнатна квартира загальною площею 32,3 м.кв., житловою площею 16,7 м.кв., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , є спільно нажитим майном подружжя [PERSON] та [PERSON] . Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. ЄСПЛ неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22.10.1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51; рішення ЄСПЛ від 20.09.2011 року в справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», п. 570). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 27.06.2018 року в справі № 61-/894/16-ц (провадження № 61-5386св18) Верховний Суд сформулював такі висновки щодо застосування ст. 261 ЦК України: «аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо». Початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06.11.2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13.02.2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13.07.2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213ск19). Разом з тим, обґрунтовуючи своєчасність звернення до суду з позовною вимогою про поділ майна подружжя, сторона позивача посилається на ту обставину, що позивач [PERSON] , як співвласник спірного майна, дізнався про порушення свого права власності навесні 2020 року, з моменту, коли відповідачки замінила вхідні замки квартири, тим самим обмеживши його у доступі до житла. Також просить врахувати, що перебіг строків позовної давності на період запровадження протиепідемічних заходів пов`язаних із поширенням коронавірусної інфекції був зупиненим, а тому звернення з даним позовом відбулося в межах строків, передбачених ч. 2 ст. 72 ЦПК України. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, яка в повній мірі кореспондується із приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ході розгляду даного спору стороною позивача не було надано жодних доказів того, що [PERSON] з моменту розірвання шлюбу із [PERSON] чинила будь-які докази останньому в користуванні квартирою [ADDRESS] . Зокрема, посилаючись на заміну відповідачкою замка вхідних дверей у квартиру, чим було обмежено позивачу доступ до спірного майна, ані позивачем [PERSON] , ані його представником відповідних доказів, передбачених приписами ст.ст. 76-80 ЦПК України, суду не надано. За наведених обставин, у суду відсутні підстави вважати, що перебіг строків позовної давності на звернення позивача [PERSON] із позовними вимогами про поділ майна подружжя, слід обраховувати в загальному порядку з дати розірвання з відповідачкою шлюбу. Як було встановлено судом, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 29.04.2017 року, а тому трирічний строк до вимоги про поділ майна слід обраховувати з 29.04.2017 року, урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18.06.2020 року № 731-IX (далі - Закон № 731-IX). Так, п. 3 розділу XII «Прикінцеві положення» вищевказаного Закону викладено в такій редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином». Закон України № 731-ІХ набрав законної сили 17.07.2020 року. Законом № 731-ІХ також визначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України (в редакції Закону № 540-ІХ) закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Таким чином процесуальні строки, які були продовжені відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України (в редакції Закону № 540-ІХ) закінчилися 07.08.2020 року. Із наведеного слідує, що перебіг процесуальних строків, з урахуванням Законів № 540-ІХ та № 731-IX фактично був зупиненим на період з 30.03.2020 року по 07.08.2020 рік - на строк, який не перевищує п`яти місяців. Із позовними вимогами про поділ майна подружжя позивач [PERSON] звернувся лише 06.07.2021 року, тобто, з урахуванням ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», більше як через три з половиною роки після розірвання зареєстрованого із відповідачкою шлюбу. За наведених обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя у зв`язку із пропуском строків позовної давності, що передбачені вимогами ст. 72 СК України. Підстав для поновлення позивачу строку позовної давності суд не вбачає, з відповідною заявою позивач та його представник до суду не зверталися. Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Таким чином, суд вважає за необхідне понесені позивачем [PERSON] судові витрати по справі залишити за ним. На підставі ст.ст. 57, 60, 61, 65, 69-71 СК України, ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України,

Outcome: dismissed