Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

04 серпня 2020 року (згідно штампу на поштовому конверті - а.с. 48) ТОВ «Дніпрофінансгруп» звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договору іпотеки та договору довічного утримання, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності, визначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Дніпровського МНО Ричку Ю.О. (а.с. 2-10). Ухвалою судді від 12 серпня 2020 року відкрито провадження по справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського МНО Рички Ю.О. належним чином засвідчені копії нотаріальних справ (а.с. 50). Ухвалою суду від 12 серпня 2020 року за клопотання позивача забезпечено позов шляхом заборони державним реєстраторам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири [ADDRESS] (а.с. 51-52). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 24 квітня 2020 року за результатами відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-03-06-000036-b від 01 квітня 2020 року, між ПАТ КБ «Надра» і ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» укладений договір № GL3N216953 про відступлення прав вимоги, на підставі якого ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових і фінансових поручителів за кредитним договором № 8/2005/840-К/151, укладений 10 жовтня 2005 року між [PERSON] і ВАТ КБ «Надра», додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень, договором іпотеки №151/1-Н від 10 жовтня 2005 року, укладеним між [PERSON] і ВАТ КБ «Надра», договором поруки № 151/1 від 10 жовтня 2005 року укладений між [PERSON] те ВАТ КБ «Надра». Предметом договору іпотеки №151/1-Н від 10 жовтня 2005 року є квартира [ADDRESS] . З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачеві стало відомо, що запис про іпотеку припинено, припинений запис про обтяження на підставі заочного рішення Інудстріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2016 року цивільній справі №202/3681/16-ц (провадження №2 202/1991/2016). В подальшому, 19 серпня 2016 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. 12 лютого 2018 року право власності на квартиру було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору іпотеки від 19 серпня 2016 року. 16 лютого 2018 року між [PERSON] і [PERSON] укладений договір довічного утримання, (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О., на підставі якого до [PERSON] перейшло право власності на квартиру. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2020 року скасоване заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2016 року по справі №202/3681/16-ц. Таким чином, на підставі незаконного заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2016 року по справі № 202/3681/16-ц, без згоди і відома іпотекодержателя припинено іпотеки і обтяження на предмет іпотеки, що призвело до порушення права іпотекодержателя на одержання задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. У подальшому, не зважаючи на діючий договір іпотеки №151/1-Н від 10 жовтня 2005 року, укладений між [PERSON] і ВАТ КБ «Надра», без згоди іпотекодержателя, спірну квартиру передано в іпотеку, а потім відчужено на підставі договору довічного утримання, з метою унеможливлення стягнення з боржника кредитних коштів шляхом звернення стягнення на майно. На підставі викладеного, посилаючись на норми ст.ст. 203, 215, ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», просив визнати недійсним договір іпотеки від 19 серпня 2016 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] , скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 16005040 про проведену державну реєстрацію права власності за [PERSON] на підставі вказаного договору іпотеки; визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) від 16 лютого 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Представник позивача - адвокат Чміль Ю.В. (діє на підставі ордеру від 09.09.2020р. - а.с. 118) надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала, на фіксуванні судового процесу технічними засобами не наполягала (а.с. 129). Відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судові засідання, призначені на 09 вересня 2020 року і на 20 жовтня 2020 року не з`явилися, про дату, час та місце слухання повідомлявся шляхом направлення судових повісток (а.с. 57, 59, 60, 123-128). Отже, належним чином повідомлені про розгляд справи судом, відповідачі в судові засідання повторно не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надали, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не зверталися, а також не скористалися правом надання заперечень (відзивів) проти позову. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідачі, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважаються належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського МНО Ричка Ю.О. також в судові засідання, призначені на 09 вересня 2020 року і на 20 жовтня 2020 року не з`явилася, на вимогу суду нотаріусом надані витребувані документи, які надійшли до суду 08 вересня 2020 року (а.с. 61 - 116). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши позиції сторін та докази у справі, встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом установлено, що між [PERSON] (як покупцем) і [PERSON] (як продавцем) 10 жовтня 2005 року був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 100). 10 жовтня 2005 року між [PERSON] і ВАТ КБ «Надра» був укладений кредитний договір № 8/2005/840-К/151, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 81 000 доларів США на 250 місяців, строком погашення - до 20 липня 2026 року. Цільове призначення кредиту - для розрахунку за договором купівлі-продажу від 10 жовтня 2005 року, укладеного з [PERSON] (а.с. 41 - 42). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] і ВАТ КБ «Надра» 10 жовтня 2005 року укладено договір іпотеки № 151/1-Н, предметом якого є квартира [ADDRESS] (а.с. 39 - 40). 24 квітня 2020 року за результатами відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-03-06-000036-b від 01 квітня 2020 року, між ПАТ КБ «Надра» і ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» укладений договір № GL3N216953 про відступлення прав вимоги, на підставі якого ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових і фінансових поручителів, у т.ч. за кредитним договором № 8/2005/840-К/151, договором іпотеки №151/1-Н від 10 жовтня 2005 року і договором поруки № 151/1 від 10 жовтня 2005 року укладений між [PERSON] і ВАТ КБ «Надра» (а.с. 20 - 38). Як вказує позивач і встановлено судом з Єдиного реєстру судових рішень, заочним рішенням Інудстріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2016 року під головуванням судді Мороза В.П. по справі №202/3681/16-ц (провадження №2 202/1991/2016), задоволені позовні вимоги [PERSON] і [PERSON] до ПАТ КБ «Надра». Визнано недійсним кредитний договір № 8/2005/840-К/151-Н від 10 жовтня 2005 року укладений між [PERSON] та Філією ВАТ КБ «Надра» Дніпропетровського РУ в особі начальника відділення № 11 Філії ВАТ КБ «Надра» Дніпропетровського РУ Мусієнко Наталії Олександрівни, яка діяла на підставі доручення № 24/2-11-6294 від 18.08.2005 року. Визнано недійсним договір іпотеки № 151/1-Н від 10 жовтня 2005 року укладений між [PERSON] та Дніпропетровською філією ВАТ КБ «Надра», предметом якого є квартира [ADDRESS] загальною площею 69,3 кв.м. Визнано недійсним договір поруки № 151/1 від 10 жовтня 1005 року, укладений між [PERSON] та Дніпропетровською філією ВАТ КБ «Надра». Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію іпотеки № 2490440, предметом якого є квартира [ADDRESS] загальною площею 69,3 кв.м., житловою 48,9 кв.м. Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію обтяження № 2483408 стосовно квартири [ADDRESS] загальною площею 69,3 кв.м., житловою 48,9 кв.м. Скасований арешт, накладений Постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження ВП № 43398702 від 23.05.2014 року накладений Головним державним виконавцем Відділом примусового виконання рішень управляння державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області Осельским Е.С. Скасований арешт, накладений Постановою № 50708816 від 30.05.2016 року накладений Головним державним виконавцем Відділом примусового виконання рішень управляння державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області Осельским Е.С. Як видно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 13 - 19) на підставі указаного заочного рішення 08 липня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Ричкою Ю.О. був припинений запис про іпотеку та про обтяження (а.с. 17). В подальшому, 19 серпня 2016 року між [PERSON] і [PERSON] укладений договір іпотеки, посвідчений також приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Ричкою Ю.О. серія та номер: 1935, на підставі якого [PERSON] передав в іпотеку [PERSON] квартиру [ADDRESS] , у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 19 серпня 2016 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , за умовами якого остання позичила у [PERSON] 100 000 грн. зі строком повернення до 19 серпня 2021 року (а.с. 89 - 91, 102). Запис про іпотеку був внесений того ж дня до Державного реєстру Іпотек (а.с. 16, зв.бік). 12 лютого 2018 року право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору іпотеки від 19 серпня 2016 року, номер запису про право власності 24792519 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер рішення 39632758 від 12 лютого 2018 року. Як видно із запису , підставою для реєстрації стала повідомлення вимога від 05 грудня 2017 року [PERSON] і висновок про вартість об`єкта оцінки від 29 грудня 2017 року (а.с. 14). 16 лютого 2018 року між [PERSON] і [PERSON] укладений посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Ричкою Ю.О. договір довічного утримання, (догляду), серія та номер 281, на підставі якого [PERSON] передала у власність [PERSON] спірну квартиру взамін довічного догляду (утримання) (а.с. 62 - 63). 16 лютого 2018 року у Державному реєстрі Іпотек під номером на підставі заяви [PERSON] зареєстроване припинення іпотеки (а.с. 15 зв.бік). 16 лютого 2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під № 24873282 зареєстроване право власності [PERSON] на спірну квартиру на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39717890 від 16 лютого 2018 року (а.с. 13). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2020 року по справі № 202/3681/16-ц скасоване заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2016 року по справі №202/3681/16-ц. На підставі указаної ухвали, 07 серпня 2020 року скасовані реєстраційні дії щодо реєстрації припинення іпотеки на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2016 року по справі №202/3681/16-ц (а.с. 134). 21 серпня 2020 року внесені записи про реєстрацію іпотеки на підставі укладеного позивачем - ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» договору від 24 квітня 2020 року № GL3N216953 про відступлення прав вимоги, згідно з яким додано іпотекодержателем ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп», іпотекодавцем - [PERSON] , видалено іпотекодержателя ВАТ КБ «Надора, видалено іподекодавця [PERSON] (а.с. 134 - 135). Тобто, позивач поновив у Державному реєстрі іпотек запис про обтяження квартири, яка нині перебуває у іпотеці ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Досліджуючи заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2016 року по справі №202/3681/16-ц, з його змісту видно, що суд дійшов висновку, що при укладенні кредитного договору були допущені суттєві порушення чинного законодавства, тому суд прийшов до висновку про недійсність оспорюваного кредитного договору з моменту його укладання, що створило недійсність Іпотечного договору від 10.10.2005року (з майновим поручителем) тобто договір поруки № 151/1 від 10.10.2005 року, які були укладені на забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитними договорами. При цьому, як вказано у рішення, підлягали задоволенню вимоги позивача щодо зняття заборони відчуження нерухомого майна в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та в реєстрі заборон іпотек, всіх реєстраторів: приватних нотаріусів, державних нотаріусів на квартиру, скасування арештів, накладених Постановами про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження державного виконавця. Водночас, як видно з рішення суду, суд мотивував у ньому підстави визнання недійсним кредитного договору й жодним чином не вказав підстави недійсності договору іпотеки та підстави для зняття заборони відчуження нерухомого майна і скасування арештів. До того ж указане рішення суду скасоване ухвалою від 06 липня 2020 року, яка того ж дня набрала законної сили. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно із ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на момент укладення договору іпотеки між АТ КБ «Надра» і [PERSON] - 10 жовтня 2005 року) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, кредитний договір № 8/2005/840-К/151-Н від 10 жовтня 2005 року, договір іпотеки № 151/1-Н від 10 жовтня 2005 року, договір поруки № 151/1 від 10 жовтня 1005 року, є чинними на цей час і підлягають виконанню сторонами. Записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, про реєстрацію обтяження стосовно квартири також залишаються чинними. Отже, позивач як заставодержатель, наділений правом задовольнити в повному обсязі свою вимогу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання іпотекодавцем умов кредитного договору. Водночас, на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2016 року по справі № 202/3681/16-ц, яке на даний час скасоване, без відома іпотекодержателя було припинено іпотеку і обтяження. А внаслідок внесення на підставі цього рішення записів про припинення іпотеки, відповідачі уклади правочини, предметом яких стала спірна квартира, що перебувала в іпотеці банка. У статті 17 Закону України «Про іпотеку» визначено підстави припинення іпотеки, якими є, зокрема, припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізація предмета іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним (частина перша), а також передбачено, що відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя). Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на момент укладення договору іпотеки - 10 жовтня 2005 року) іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Згідно із ч. 2 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі або у внесених до нього змінах чи доповненнях: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Іпотекодавець має право заповідати передане в іпотеку нерухоме майно. Правочин, який обмежує право іпотекодавця заповідати передане в іпотеку нерухоме майно, є нікчемним. За правилами ст. 10 Закону якщо інше не встановлено законом чи іпотечним договором, іпотекодавець зобов`язаний вживати за власний кошт всі необхідні заходи для належного збереження предмета іпотеки, включаючи своєчасне проведення поточного ремонту, відновлення незначних пошкоджень, раціональну експлуатацію та захист предмета іпотеки від незаконних посягань та вимог інших осіб. Іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором. Іпотекодержатель має право у будь-який час протягом строку дії іпотечного договору за умови попереднього письмового повідомлення іпотекодавця перевіряти документально і в натурі наявність, стан, умови збереження та користування предметом іпотеки. Іпотекодавець зобов`язаний не перешкоджати реалізації цього права іпотекодержателем, надавати йому всі документи, необхідні для перевірки наявності, стану, умов збереження та користування предметом іпотеки, а також негайно на вимогу іпотекодержателя забезпечити йому фізичний доступ до предмета іпотеки. Проведення іпотекодержателем зазначеної перевірки не повинно призупиняти користування предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення або іншим чином порушувати права іпотекодавця чи іншої особи, в тимчасовому користуванні якої знаходиться предмет іпотеки. Згідно із ч. 2 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Вказана норма міститься і у Законі України «Про іпотеку» у редакції на момент укладення оспорюваних правочинів. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 (щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» , що … факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину. Як установлено судом, без згоди іпотекодержателя (банка) спірну квартиру 19 серпня 2016 року було передано в іпотеку іпотедекодавцем [PERSON] іншій особі - [PERSON] , за якою 12 лютого 2018 року було зареєстроване право власності на квартиру на підставі оспорюваного договору іпотеки, а остання через чотири дні після набуття у власність квартири, а саме, 16 лютого 2018 року, передала її у власність [PERSON] взамін довічного догляду (утримання). Указані відчуження унеможливили стягнення з боржника кредитних коштів шляхом звернення стягнення на майно, що є порушенням права іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмет а іпотеки. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідні до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його загальним засадам. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. На підставі ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16. У пункті 3.2.1. договору іпотеки передбачено, що іпотекодавець має право володіти і користуватися предметом іпотеки відповідно до його призначення. Згідно із п. 3.1.4. Договору іпотеки іпотекодержатель не має право розпоряджатись (в т.ч. відчужувати), передавати предмет іпотеки в, лізинг, оренду тощо, знищувати, змінювати правовий статус предмета іпотеки, передавати предмет іпотеки в наступну іпотеку без згоди іпотекодержателя. Враховуючи, що іпотеку і обтяження припинено на підставі рішення суду, яке вже скасовано, записи про іпотеку поновлені, а також те, що договір іпотеки від 19 серпня 2016 року і договір довічного утримання від 16 лютого 2018 року укладені без згоди іпотекодержателя, ці правочини підлягають визнанню недійсними в силу ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», ч. 1 ст. 215 ЦК України. З урахуванням викладеного, позовні вимоги ТОВ «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору іпотеки та договору довічного утримання недійсними, скасування рішень та записів про державну реєстрацію права власності підлягають задоволенню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України у зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволені повністю, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6 306,00 грн. (а.с. 47) покладаються на відповідачів - по 2 101,00 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved