Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

06.08.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] і просить суд визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 58,2 кв.м, житловою площею 39,6 кв.м, спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] ); розподілити спільне майно подружжя шляхом визнання за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] ) право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] ; визначити порядок користування квартири [ADDRESS] , загальною площею 58,2 кв.м, житловою площею 39,6 кв.м, виділивши [PERSON] в користування кімнату (під №2) площею 17,1 кв.м та кімнату (під № 3) площею 11,0 кв.м, залишивши в загальному користуванні коридор (під №1) площею 5,0 кв.м, ванну кімнату (під № 6) площею 3,9 кв.м, вбиральню (під № 5) площею 2,0 кв.м, кухню (під № 7) площею 7,7 кв.м., стягнути з відповідача судовий збір. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 05.06.1999 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 259. Шлюб між сторонами розірвано 02.11.2010 року. В шлюбі у сторін народились діти: син - [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу сторонами згідно договору купівлі-продажу від 07.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., реєстровий № 2035, придбана трьохкімнатна квартира [ADDRESS] , житловою площею 39,6 кв.м., загальною площею 58,2 кв.м. за 79500 грн., право власності на яку було оформлене на відповідача [PERSON] . Вказаний договір зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 1081379 від 07.06.2005 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів. Право власності на квартиру зареєстровано 17.06.2005 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за відповідачем [PERSON] , реєстраційний №10741646, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7557341 від 17.06.2005. За даними технічного паспорту квартира [ADDRESS] складається з трьох кімнат, житловою площею 39,6 кв.м., у тому числі одна кімната (під №2) площею 17,1 кв.м., друга кімната (під № 3) площею 11,0 кв.м. та третя кімната (під № 4) площею 11,5 кв.м. Загальна площа квартири становить 58,2 кв.м, в т.ч. коридор (під №1) площею 5,0 кв.м., ванна кімната (під № 6) площею 3,9 кв.м., вбиральня (під № 5) площею 2,0 кв.м., кухня (під № 7) площею 7,7 кв.м. Таким чином, оскільки квартира була придбана в період шлюбу за спільні кошти, вона є спільною сумісною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу відповідач змінив своє місце проживання та тривалий час мешкає за іншою адресою, квартиру залишив позивачці та малолітнім на той час дітям та не заперечував щодо переоформлення права власності на квартиру. Однак після того, як старшому сину виповнилося 18 років, позивач звернулася до відповідача щодо переоформлення права власності на неї та повнолітнього сина, зважаючи на те, що відповідач зареєстрував новий шлюб. Однак до цього часу відповідач право власності на спірну квартиру не переоформив, не знявся з реєстраційного обліку та продовжує користуватися спірною квартирою, розміщуючи в ній свої речі, незважаючи на те, що мешкає за іншою адресою та перебуває в іншому шлюбі. Поряд з цим, позивач [PERSON] проживає з дітьми, які є особами різної статі та старші 9 років у спірній квартирі, малолітня донька позивача перебуває на її повному утриманні, а тому враховуючи зазначені обставини та інтереси дітей, в т.ч. малолітньої доньки, наявності у позивача права на половину спірної квартири, відсутність протягом тривалого часу матеріального забезпечення дітей відповідачем, а також те, що діти і в подальшому будуть проживати з нею, позивач вважає, що має право на визнання за нею права власності на 2/3 частини спірної квартири, які на даний час позивача з дітьми фактично і займає, оскільки дві кімнати в квартирі, площею 17,1 кв.м. та 11,0 кв.м. є суміжними, а відповідач фактично у зазначеній квартирі не проживає. При цьому, враховуючи, що позивач самостійно утримує спірну квартиру та сплачує комунальні послуги, для усунення спорів та конфліктів між сторонами щодо порядку користування спірною квартирою та її утримання, сплати комунальних платежів відповідно до займаної площі, необхідно визначити порядок користування спірною квартирою, що є можливим, виходячи із кількості житлових кімнат квартири. Таким чином, зважаючи, що згоди щодо розпорядження та користування майном колишнім подружжям не досягнуто, позивач, посилаючись на норми Конституції України, ст.ст. 60, 68-71 СК України, ст.ст. 317, 319, 321, 356, 358 ЦК України, з метою врегулювання цього питання змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.08.2020 року клопотання позивача [PERSON] про відстрочення сплати судового збору у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування квартирою - задоволено. Відстрочено [PERSON] сплату судового збору за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування квартирою до ухвалення судового рішення у справі. Прийнято позов до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування квартирою. Призначено підготовче засідання. 14.09.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому останній зазначає, що шлюб між ним та позивачем було розірвано ще в 2010 році. Ще до розірвання шлюбу він залишив дружину та дітей і став спільно мешкати з [PERSON] , у зв`язку з тим, що [INFO] у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Через 5 років народилася ще одна донька - [PERSON] , [INFO] . Шлюб з [PERSON] відповідач зареєстрував у липні 2017 року. Дійсно, під час шлюбу з [PERSON] ними була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку він за згодою з [PERSON] зареєстрував за собою. В цій квартирі вони проживали з колишньою дружиною [PERSON] та двома спільними дітьми: сином [PERSON] , [INFO] та донькою [PERSON] , [INFO] . З 2009 року відповідач залишив своє колишнє місце мешкання та переїхав проживати до [PERSON] . Квартиру, в якій він раніше мешкав, залишив колишній дружині та своїм дітям. Оскільки, у відповідача з [PERSON] в 2009 році народилася донька та була інша сім`я, він не мав можливості утримувати своїх дітей від першого шлюбу, грошей на виплату аліментів у нього не було у зв`язку з відсутністю постійної роботи та стабільного заробітку. Відповідач домовився з колишньою дружиною, що він залишає їй свою частину квартири та не буде на неї претендувати, оскільки сплачувати аліменти у відповідача немає можливості. На даний час заборгованість по аліментах становить біля 200 тис. грн., у зв`язку з чим відповідач подав скаргу на неправомірні дії ВДВС, оскільки, незважаючи на повноліття старшого сина [PERSON] , [INFO] , йому протягом останніх 3 років продовжували нараховувати щомісячну заборгованість по аліментах на двох дітей. Відповідач зазначає, що він ніколи не відмовлявся віддати частину квартири колишній дружині та своїм дітям, тому вважає, що у [PERSON] відсутні підстави для звернення до суду. На даний час навіть документи на квартиру перебувають у [PERSON] . Однак, у зв`язку з тим, що з колишньою дружиною він майже не спілкується, йому необхідні гарантії, щоб з нього повністю списали борг по сплаті аліментів. Таким чином, переоформлення квартири на [PERSON] або дітей повинно відбутися одночасно зі списанням з нього боргу по аліментам державним виконавцем. Однак, на даний час, у зв`язку з наявністю боргу, державним виконавцем накладено арешт на зазначену квартиру, тому відповідач позбавлений можливості здійснити переоформлення частини квартири на [PERSON] . На даний час відповідач зареєстрований за місцем колишнього проживання, однак постійно в зазначеній квартирі не проживає, лише інколи досить нечасто відвідує дітей. Однак спірна квартира є і його власністю, тому будь-які претензії [PERSON] відповідач вважає необґрунтованими. За вказаною адресою також зареєстроване місце проживання доньки відповідача від другого шлюбу. Враховуючи, що раніше жодних проблем щодо квартири не виникало та відповідач ніколи не відмовлявся від переоформлення на [PERSON] належної йому частини квартири, відповідач вважає, що у [PERSON] відсутні підстави для звернення до суду, оскільки її права жодним чином не порушені. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.11.2020 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування квартирою - закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання учасники справи не з`явилися, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином, позивач [PERSON] надала письмову заяву, в якій просила розглянути вказану справу у її відсутність, позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] також надав письмову заяву, в якій просив розглянути вказану справу у його відсутність. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що 05.06.1999 року [PERSON] , [INFO] , уклав шлюб з [PERSON] , [INFO] , про що зроблений відповідний актовий запис № 259 та підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданим 05.06.1999 року. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - « [PERSON] » (а.с.8 ). У позивача та відповідача народилися діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про народження, в яких батьками дітей зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.9, 10). Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 07.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. за реєстровим № 2035, [PERSON] придбав у власність трьохкімнатну квартира [ADDRESS] , житловою площею 39,6 кв.м., загальною площею 58,2 кв.м. за 79500 грн. (а.с.14). Вказаний договір зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 1081379 від 07.06.2005 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів (а.с.15). Крім того, право власності на квартиру зареєстровано 17.06.2005 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за відповідачем [PERSON] , реєстраційний №10741646, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7557341 від 17.06.2005 року (а.с.16). За даними технічного паспорту, виготовленого станом на 01.07.2008 року, на квартиру [ADDRESS] зазначена квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 39,6 кв.м., у тому числі одна кімната (під №2) площею 17,1 кв.м., друга кімната (під № 3) площею 11,0 кв.м. та третя кімната (під № 4) площею 11,5 кв.м. При цьому, загальна площа квартири становить 58,2 кв.м, в т.ч. коридор (під №1) площею 5,0 кв.м., ванна кімната (під № 6) площею 3,9 кв.м., вбиральня (під № 5) площею 2,0 кв.м., кухня (під № 7) площею 7,7 кв.м. (а.с.17-18). Згідно висновку про вартість, складеного суб`єктом оціночної діяльності Універсальною біржею «Україна», оціночна (ринкова) вартість трьохкімнатної квартири [ADDRESS] , станом на 05.08.2020 року складала 578900 грн. (а.с.19). Згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 02.11.2010 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис №297. Після розірвання шлюбу прізвище дружини змінено на - « [PERSON] » (а.с. 11). Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23.06.2009 року позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] , що мешкає за адресою [ADDRESS] , на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) [PERSON] , щомісячно, починаючи з 02.12.2008 року до досягнення дітьми повноліття. Стягнуто з [PERSON] судовий збір в розмірі 58.,50 грн. (а.с.22). На підставі вищевказаного рішення Жовтневим районним судом м. Харкова видано виконавчий лист №2-1194/09 (а.с.23). Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментам відповідача [PERSON] , складеного державним виконавцем 03.02.2020 року, така заборгованість станом на 01.02.2020 року складала 181 002,45 грн. (а.с. 26). Відповідно до довідки про доходи [PERSON] вбачається, що остання працює у Колективній науково-виробничій та комерційній фірмі «КОРУШ» з 22.09.2003 року на посаді головного бухгалтера та її дохід за період з січня 2019 року по липень 2020 року склав 91 533,40 грн. (а.с.27). 01.07.2017 року [PERSON] , [INFO] , уклав шлюб з [PERSON] , [INFO] , про що зроблений відповідний актовий запис № 249 та підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 01.07.2017 року. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - « [PERSON] » (а.с.13,44). [PERSON] та [PERSON] є батьками дітей [PERSON] , яка народилася [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис №479 та підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 17.07.2009 року та [PERSON] , яка народилася [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис №338 та підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 21.05.2014 року (а.с.45-46). Судом також встановлено, що на даний час у спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також, ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, про те можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм, викладені в постановах верховного Суду. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Однак, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. В данному випадку судом встановлено, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачем. У суду відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки будь-які докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі суду не надані, в тому числі не надані і докази набуття такого майна не за спільні сумісні кошти подружжя. Отже суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання квартири [ADDRESS] , загальною площею 58,2 кв.м, житловою площею 39,6 кв.м, спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] і задоволення позовних вимог в цій частині. Разом з тим у статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Пунктами 23 та 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірванні шлюбу, визнанні його недійсним і поділі спільного майна чоловіка й жінки» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, зокрема, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Частинами 1, 4, 5 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За змістом п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності таких осіб, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення чч.4, 5 ст.71 Сімейного Кодексу України кодексу щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим відповідної суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 Цивільного кодексу, за умови звернення подружжя (одного з них) із таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної суми. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно в їх спільній частковій власності. В даному випадку позивачем не зявлені позовні вимоги про поділ в натурі спірної квартири або вимоги про стягнення грошової компенсації. Як зазначено вище, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини. В даному випадку позивач посилається як на обставину, що міє істотне значення - лише на факт наявності заборгованості у відповідача по сплаті аліментів, однак суд вважає це недостатнім для висновку про збільшення частки позивача у праві власності, оскільки відповідач офіційно вже перебуває в іншому шлюбі, при цьому ним визнано, що він та його неповнолітня дитина від другого шлюбу також зареєстровані на спірній жилплощі, хоча там і не проживають. Фактів приховання, знищення чи пошкодження спільного майна, його витрачання відповідачем на шкоду інтересам сім`ї суду не доведено. При цьому за несплату аліментів відповідач несе окрему передбачену законом відповідальність. Отже суд враховує те, що позивач не надала достатніх доказів на підтвердження обставин, що мають істотне значення для висновку суду про відступлення від засад рівності часток подружжя, та вважає за необхідне розподілити спільне майно подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , задовольнивши таким чином позовні вимоги частково. При цьому суд, враховуючи позицію відповідача, викладену у відзиві, зауважує, що сторони не позбавлені права укласти між собою в позасудовому порядку будь-яку цивільно-правову угоду, предметом якої буде відчуження спірного майна відповідачем на користь позивача, в тому числі в рахунок сплати заборгованості за аліментними зобов`язаннями. Частиною 1 ст. 41 Конституції України також закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Як вбачається з положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно зі ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до положень ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Статтею 358 ЦК України передбачено здійснення права спільної часткової власності. Так право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. 2. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. 3. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. 4. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно ст. 155 ЖК Української РСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Разом з тим, 04.04.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 333/3048/16-ц, провадження №61-3994св18 (ЄДРСРУ № 73368996) вказав, що відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. В постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 363/928/16-ц Верховний Суд зазначив, що відповідно до статті 358 Цивільного кодексу України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість, але при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Верховний суд роз`яснив, що співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Верховний суд також звернув увагу, що у даній справі спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Отже суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Верховний Суд вказав, що при цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. В даному випадку позивачем в позові запропоновано виділення їй в користування двох кімнат трьохкімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 58,2 кв.м, житловою площею 39,6 кв.м, що відповідало б на її думку 2/3 часткам у праві власності на квартиру, на які вона претендувала. Разом з тим під час розгляду даної справи суд дійшов іншого висновку стосовно визначення ідеальних часток у праві власності подружжя на спірне майно і не знайшов підстав для відступлення від рівності таких часток. Однак за даним варіантом позивачем не запропоновано способу встановлення користування спірною квартирою між співвласниками. Отже самостійне вирішення судом цього питання буде свідчити про виход суду за межі позовних вимог, що є неприпустимим. Крім того, суд вважає недоведеним позивачем факт відсутності згоди між співвласниками щодо порядку користування спірною квартирою, оскільки відповідачем у відзиві визнано ту обставину, що він тривалий час не проживає у спірній квартирі і не планує в ній проживати, «залишив» її колишній дружині. Отже суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт порушення відповідачем її прав щодо користування спірною квартирою, у зв`язку з чим позовні вимоги про визначення судом порядку користування спірним майном задоволенню не підлягають через їх недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, а також враховуючи, що позивачу було відстрочено сплату судового збору при зверненні з позовом, враховуючи також наявність немайнової вимоги щодо визначення порядку користування майном, в задоволенні якої позивачу відмовлено, суд пропорційно до розміру частково задоволених вимог та встановленої вартості нерухомого майна (578900 грн.) вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави судовий збір у розмірі 1 805,63 грн. (840, 80 грн. за немайнову вимогу + 964, 83 грн. за майнові вимоги, в задоволенні яких відмовлено), а з відповідача стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 2894, 50 грн. З огляду на викладене та

Outcome: partial