Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

06.10.2021 позивач звернулася до суду з вказаним позовом,шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 11.10.2021, мотивуючи тим, що з 02 серпня 2019 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від спільного проживання вони мають сина - [PERSON] , [INFO] , який повністю перебуває у неї на утриманні, а відповідач добровільно аліменти на дитину не сплачує та в досудовому порядку вони не досягли згоди щодо розміру аліментів. Відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на сина, є здоровою і працездатною особою, інших дітей на утриманні не має, а вона не має можливості у повній мірі забезпечити дитину усім необхідним. В зв`язку з чим просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на дитину у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Також, зазначила, що вона на даний час не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує державну допомогу при народженні дитини, однак цих коштів недостатньо для повноцінного життя, а відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги їй не надає, тому просила стягнути з відповідача на її особисте утримання кошти у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення сином трьохрічного віку,тобто до [INFO] . 03.11.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, 30.11.2021 його представник, адвокат Семенюта Руслан Анатолійович, подав до суду заяву про визнання позову, в якій просив проводити розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позов визнає та не заперечує проти задоволення позову. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 02 серпня 2019 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та від спільного проживання вони мають сина - [PERSON] , [INFO] . Позивач - [PERSON] зареєстрована та проживає разом із сином за адресою: [ADDRESS] , з 10 жовтня 2018 року є працівником Централізованої бухгалтерії Управління освіти і науки Білоцерківської міської ради та з 24.04.2020 по [INFO] перебуває у соціальній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, з 01.03.2020 перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Білоцерківської міської ради та їй призначена державна допомога при народженні дитини на період з 01.03.2020 по 01.03.2023 у розмірі 860,00 грн. щомісячно. Відповідач - [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , за віком здорова та працездатна особа, інших осіб на утриманні не має, та заперечує проти стягнення аліментів на сина - [PERSON] , [INFO] , та кошів на особисте утримання дружини. Вказані обставини підтверджено матеріалами справи (а.с. 5-24) та визнаються сторонами. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно із ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років встановлено: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Отже, враховуючи, що відповідач здорова та працездатна особа, інших осіб не утриманні немає, у добровільному порядку матеріальної допомоги на дитину не надає, а позивач не має можливості у повній мірі забезпечити сина усім необхідним, суд, максимально враховуючи інтереси дитини,

Outcome: approved