Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

06.02.2014 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення ? частини витрат за оплату житлово-комунальних послуг, просить стягнути з відповідача на її користь ? частину витрат за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 42269,46 грн. та судовий збір в розмірі 422,69 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачка разом з відповідачем та третьою особою є співвласниками житлового приміщення квартири [ADDRESS], в рівних частках. Позивачка зазначає, що відповідач по справі є її колишнім чоловіком, шлюб з яким розірвано 07.06.1996 року. Після розірвання шлюбу колишній чоловік не проживав у квартирі, проте рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.05.2010 року він був вселений у квартиру. З цього часу відповідач несе лише часткові витрати по утриманню житла. 21.03.2008 року відповідач зареєстрував у квартирі свою доньку від другого шлюбу, яка на даний час є неповнолітньою. Витрат по газо і електропостачанню відповідач не сплачує, усі витрати несе позивач. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханнями брати участь у сплаті цих платежів, проте останній від обов'язку по утриманню своєї частини власності ухиляється, мотивуючи це тим, що ні він, ні його донька в квартирі не проживають. Таким чином позивачка вважає, що відповідач повинен нести витрати по утриманню належної сторонам по справі квартири. В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що відповідач у спільній квартирі не проживає, на прохання позивачки допомогти з оплатою комунальних послуг, відмовляє. Відповідач в судовому засіданні заперечує проти задоволення позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які приєднані до матеріалів справи Суд, вислухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 05.03.1993 року, квартира [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності без визначення часток (а.с. 48). За змістом довідки форми 3 виданої ЖРЕО №408 у вказаній квартирі зареєстрований відповідач та [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Такою обставиною у справі є те, що відповідач з 1996 року в квартирі [ADDRESS] не проживає. Як підтверджується матеріалами справи з 2011 року позивачка сплатила за газопостачання за 2011 рік - 6505,66 грн., за 2012 рік - 5742,82 грн., за січень-вересень 2013 року - 2946,76 грн., а всього на загальну суму 15195,24 грн.; за спожиту електричну енергію за період з грудня 2010 року по жовтень 2013 року на загальну суму 69343,68 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями відповідних розрахунків (а.с. 9, 10). Відповідно до ст.ст. 319, 322 ЦК України, власність зобов'язує. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.ст. 355, 368 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.ст. 370, 372 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст.ст. 63, 68, 70 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виходячи з рівності часток [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у спільному сумісному майні та враховуючи положення ст.ст. 66, 68 ЖК УРСР, суд приходить до висновку, що витрати на утримання спільної квартири власників мають розподілятись порівну між ними. При цьому, позовні вимоги позивача в частині стягнення ? частки витрат підлягають до часткового задоволення, оскільки співвласниками квартира [ADDRESS] є три особи, відповідно до вищевказаних норм витрати мають відшкодовуватися в рівних частинах між співвласниками квартири із розрахунку 1/3 від суми витрат в розмірі84538,92 грн., що складає 28179,64 грн. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial