Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

05 серпня 2021 року [PERSON] здала на пошту позов до Білопільської міської ради, в якому вказує, що [INFO] помер її рідний брат [PERSON] , якому на праві власності належала земельна ділянка площею 3,5132 га, розташована на території Ганнівсько-Вирівської сільської ради Білопільського району. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину на зазначену земельну ділянку вона звернулася до приватного нотаріуса Бойко О.І., але остання відмовила у вчиненні нотаріальних дій, оскільки спадщину після смерті [PERSON] прийняла його співмешканка [PERSON] , на користь якої останній 24 березня 2017 року заповів земельну ділянку. [INFO] [PERSON] померла. Вважає, що заповіт на користь [PERSON] складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, бо в ньому [PERSON] не зазначено власноруч, що ним перед підписанням прочитаний уголос текст заповіту, який було записано за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Крім того, у заповіті міститься розпорядження щодо земельної ділянки площею 3,5132 га, а державний акт на ім`я її брата посвідчує право власності на ділянку площею 3,51 га, що викликає непорозуміння та сумніви. Також, на час складання заповіту в [PERSON] значно погіршився стан здоров`я через раптовий інсульт, йому неодноразово викликали швидку допомогу, він проходив стаціонарне лікування, а тому в неї є сумніви щодо вільного волевиявлення її брата. Посилаючись на викладене, [PERSON] просить визнати нікчемним заповіт [PERSON] , посвідчений 24 березня 2017 року секретарем Ганнівсько-Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області. Ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області від 11 серпня 2021 року відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 30 серпня 2021 року закрито підготовче провадження в справі та призначено її до розгляду. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 134). Раніше подавала клопотання про розгляд справи без її участі (а. с. 105). Представник позивачки - адвокат Юшкевич Є.Ю. подавала клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Сумського районного суду Сумської області (а. с. 136). Але ні до Сумського районного суду Сумської області, ні до Білопільського районного суду Сумської області не з`явилася, подала клопотання про проведення судового засідання без її участі (а. с. 141). Представник відповідача Білопільської міської ради в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі представника міської ради, проти задоволення позову не заперечують (а. с. 127, 131). Треті особи [PERSON] , приватний нотаріус Бойко О.І. в судове засідання також не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Нотаріус подала заяву про розгляд справи без її участі (а. с. 128, 129, 135). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] (а. с. 43 зв. - 44). Згідно з копією Державного акту на право приватної власності на землю серії І-СМ №022511 [PERSON] на підставі розпорядження голови Білопільської районної державної адміністрації від 28 лютого 2002 року №67 передано в приватну власність земельну ділянку площею 3,51 га, розташовану на території Ганнівсько-Вирівської сільської ради, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. При цьому в державному акті в плані зовнішніх меж зазначено, що земельна ділянка має площу 3,5132 га (а. с. 16-17). 27 червня 2017 року на підставі вказаного державного акту та інших документів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 3,5132 га з кадастровим номером 5920680300:01:001:0040, розташовану на території Ганнівсько-Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області (а. с. 14-15). [INFO] [PERSON] помер (а. с. 13). Згідно з довідкою Ганнівсько-Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області від 20 червня 2018 року №406 [PERSON] постійно до дня смерті проживав по [ADDRESS] , разом з [PERSON] (а. с. 41 зв.). На даний час Ганнівсько-Вирівська сільська рада увійшла до складу Білопільської об`єднаної територіальної громади в якості старостату. Як вбачається з копії спадкової справи 20 червня 2018 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Білопільського районного нотаріального округу Сумської області Бойко О.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті її брата [PERSON] , у зв`язку з чим було заведено спадкову справу №115/2018 (а. с. 31-96). Також нотаріусом відповідно до інформації зі Спадкового реєстру встановлено, що 24 березня 2017 року від імені [PERSON] . Ганнівсько-Вирівською сільською радою посвідчений заповіт, у зв`язку з чим нотаріусом витребувано його копію (а. с. 36 зв., а. с. 40 зв.). 03 вересня 2018 року до приватного нотаріуса Бойко О.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та копією заповіту звернулася [PERSON] (а. с. 42, 21). Таким чином, судом встановлено, що з огляду на положення ст. ст. 1269, 1270, 1296 ЦК України [PERSON] прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , але свідоцтво про право на спадщину не отримала. [INFO] [PERSON] померла (а. с. 20, 133). 19 лютого 2019 року приватний нотаріус Бойко О.І. видала [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового майна, яке залишилося після смерті [PERSON] (а. с. 87-90). 15 січня 2020 року приватним нотаріусом Бойко О.І. прийнята постанова про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 3,51 га, яка належала [PERSON] згідно з Державним актом серії І-СМ №022511. Постанова мотивована тим, що 24 березня 2017 року [PERSON] заповів належну йому земельну ділянку площею 3,5132 га, розміщену в с. Ганнівка-Вирівська, своїй співмешканці [PERSON] , яка подала заяву про прийняття спадщини. При цьому державний акт посвідчує право власності спадкодавця на земельну ділянку площею 3,51 га на території Ганнівсько-Вирівської сільської ради. Тлумачення заповіту може здійснити тільки суд (а. с. 21-22). Як вбачається з копії вказаного заповіту він складений загальноприйнятними технічними засобами за допомогою комп`ютерного набору та роздруківки 24 березня 2017 року в с. Ганнівка-Тернівська Білопільського району Сумської області та його текст викладений наступним чином: «Я, [PERSON] , ……. розуміючи значення своїх дій, добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного, так і морального, на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: 1. Заповідаю належну мені земельну ділянку розміром 3,5132 га, розміщену в с. Ганнівка-Вирівська Білопільського району Сумської області, своїй співмешканці [PERSON] . 2. Зміст ст. 1234, 1241, 1253, 1254, 1255 Цивільного кодексу України мені роз`яснено». У третьому пункті, який знаходиться перед підписом заповідача вказано, що на прохання заповідача цей заповіт складено загальноприйнятними технічними засобами в двох примірниках, один з яких знаходиться в справах Виконкому Ганнівсько-Вирівської сільської ради, Білопільського району, Сумської області, а другий видається заповідачу на руки, текст заповіту прочитаний заповідачем [PERSON] вголос і підписаний у присутності секретаря Виконкому Ганнівсько-Вирівської сільської ради Панченко О.Г. в 10 год. 30 хв. Далі йде підпис заповідача та нижче засвідчувальний напис секретаря Виконкому Ганнівсько-Вирівської сільської ради Панченко О.Г. скріплений гербовою печаткою, в якому серед іншого зазначено, що заповіт записано зі слів [PERSON] , заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем і власноручно підписаний ним у присутності секретаря о 10 год. 30 хв., особу [PERSON] встановлено, дієздатність перевірено, зареєстровано в реєстрі за №16 (а. с. 18, 41). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі №127/5690/20 свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Згідно з ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З огляду на положення ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені в ст. 1247 ЦК України, згідно з якою заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу) (ст. 1248 ЦК України). Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 ст. 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 ЦК України (ч. 3 ст. 1247 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року в справі №759/2328/16-ц зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки в разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, у термінах «нікчемний», «є недійсним». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року в справі №916/3156/17 зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №463/5896/14-ц зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Звертаючись з позовом до суду [PERSON] обґрунтовувала його тим, що було порушено форму посвідчення заповіту, оскільки заповідачем не зазначено власноруч, що ним прочитаний текст заповіту вголос перед його підписанням, що є порушенням вимог абз. 6 п. 1.4 р. ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року №3306/05 у редакції, чинній на час посвідчення заповіту, відповідно до якого посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. У той же час, як було вказано вище, у пункті третьому вказаного заповіту, який розміщений зверху підпису відповідача вказано, що текст заповіту прочитаний заповідачем вголос та ним підписаний, що засвідчує підпис заповідача розміщений під текстом заповіту. Також в засвідчувальному написі під текстом заповіту секретарем вказано, що заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписаний ним в її присутності. З урахуванням обставин справи, відсутність рукописного запису в заповіті про те, що заповіт прочитаний та складений зі слів [PERSON] не є істотною умовою для визнання такого заповіту нікчемним, оскільки вказана інформація була відображена перед підписом заповідача в третьому пункті заповіту, а також зазначена в засвідчувальному написі секретарем сільської ради, який посвідчував заповіт. Аналогічний висновок зроблений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі №495/6646/16-ц, від 09 липня 2020 року в справі №520/11797/16-ц. Посилання позивачки на те, що [PERSON] заповів земельну ділянку площею 3,5132 га, а Державний акт посвідчує його право на земельну ділянку площею 3,51 га, а також щодо місця знаходження земельної ділянки, також не є підставою для задоволення позовних вимог. Відповідно до п. 1.5 вказаного Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування при посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається, крім випадків посвідчення заповіту подружжя. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі зазначеного вище Державного акту зареєстроване право власності заповідача на земельну ділянку площею саме 3,5132 га. До того ж вказані обставини не можуть бути підставою для визнання заповіту нікчемним. Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що брат позивачки не мав вільного волевиявлення при складанні заповіту через перенесену ним хворобу, суду надано не було. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 28 липня 2021 року в справі №127/5690/20 кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені а ні ч. 1 ст. 1257 ЦК України, а ні взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача. Визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). А в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього. Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що в даному випадку оспорюваний заповіт відповідає вимогам закону щодо форми, а тому не є нікчемним. За таких обставин у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed