Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

06 травня 2014 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення грошової суми та відшкодування моральної шкоди (а.с.2-4). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20 березня 2012 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого він надав останньому у борг 20 000,00 грн. 29 березня 2012 року між сторонами було укладено ще один договір позики, за умовами якого позивач надав у борг [PERSON] грошові кошти в сум 3 500,00 доларів США, що за курсом НБУ на момент звернення до суду, становить 39 905,53 грн. Строки повернення коштів та розмір процентів за користування грошовими коштами сторони не узгодили, а тому ці дані не визначені в договорах. Позивач звертався до відповідача із вимогою про повернення грошових коштів, шляхом направлення йому рекомендованого листа засобами поштового зв'язку, але відповіді так і не отримав. Також, відповідач неповерненням грошових коштів спричинив позивачу моральну шкоду, порушив його душевний спокій та спричинив моральні страждання. У зв'язку із тим, що до сьогодні відповідач борг не повернув, позивач вимушений був звернутися до суду із даним позовом, в якому просив суд стягнути із [PERSON] на свою користь суму боргу за договором позики від 20.03.2012 року у сумі 23 034,59 грн., що складається із: суми боргу - 20 000,00 грн.; процентів за період з 20.03.2013 року по 30.04.2014 року - 3 034,59 грн.; за договором позики від 29.03.2012 року в сумі 42 431,66 грн., що складається із: суми боргу - 3 500,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 30.04.2014 року становить 39 905,53 грн.; 3% річних за період з 29.03.2012 року по 30.04.2014 року в сумі 2 526,13 грн.; моральну шкоду в сумі 7000,00 грн. та судові витрати по справі у розмірі 725,00 грн. Заочним рішенням суду від 26 серпня 2014 року частково задоволено вимоги [PERSON] (а.с.40-42). Не погодившись із заочним розглядом справи, відповідач 26 вересня 2014 року подав до суду заяву про перегляд заочного рішення (а.с.49-53). Ухвалою суду від 10 жовтня 2014 року скасовано заочне рішення суду від 26.08.2014 року, а справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с.63). Позивач в особі свого представника за довіреністю - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в особі свого представника за довіреністю - [PERSON], в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував у повному обсязі. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені в судовому засіданні, повний текст рішення складений 14 листопада 2014 року. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного між сторонами зобов'язання за договором позики, на вимогу повернення грошових коштів у зв'язку із порушенням відповідачем умов його виконання. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За правилом, встановленим ст.509 ЦПК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Відповідно до ст. 1047 ЦПК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до приписів ст. 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона передає іншій стороні у власність грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму позики. Судом встановлено, що 20 березня 2012 року між сторонами було укладено договір позики (а.с.37), відповідно до умов якого [PERSON] взяв в борг у [PERSON] тисяч гривень для спільної діяльності. У відповідності до письмової розписки від 29 березня 2012 року, [PERSON] отримав від [PERSON] 3 500,00 доларів США для спільної діяльності, - придбання автомобіля «Вольво» (а.с.38). Позивач звертався до [PERSON] з вимогою про повернення грошових коштів від 27.03.2014 року, в якій просив в тридцяти денний строк з дня отримання вимоги повернути йому грошові кошти в сумі 20 000, 00 грн. та 3 500,00 доларів США (а.с.10,11). Згідно ст. 526 ЦПК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 525 ЦПК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановленого договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦПК України, невиконання зобов'язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) є порушенням зобов'язання. Згідно статті 625 ЦПК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 1049 ЦПК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Оскільки свої договірні зобов'язання [PERSON] за договором позики від 20.03.2012 року не виконав, суд вважає, що заборгованість у сумі 23 034,59 грн., що складається із: суми боргу - 20 000,00 грн.; процентів за період з 20.03.2013 року по 30.04.2014 року - 3 034,59 грн., підлягає стягненню на користь [PERSON] В судовому засіданні відповідач пояснив, що 29.03.2012 року отримав від позивача грошові кошти, які були вкладені у здійснення спільної діяльності. Наголосивши на тому, що він не визнає позовні вимоги, у зв'язку із тим, що грошових коштів не має, але автомобілі не продані. Отже, не заважаючи на покладений обов'язок доказування, відповідно до ст.. 60 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту того, що грошові кошти в сумі 3 500 доларів США, були надані відповідачу в боргу із умовою повернення цих грошових коштів. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до п.3 ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Під моральною шкодою, згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За змістом зазначених положень, єдиною підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння моральної шкоди - є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Аналізуючи доводи позивача щодо завданої йому моральної шкоди, суд вважає, що позивач взагалі не довів жодними письмовими доказами ні протиправної поведінки відповідача, ні обставин щодо моральних та психічних хвилювань, у зв'язку із чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди є такими, що ґрунтуються виключно на припущеннях, тому задоволенню не підлягають. Таким чином, аналізуючи наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, в повному обсязі доведеними з боку позивача та підлягають задоволенню в частині стягнення суми боргу за договором позики від 20.03.2012 року у сумі 23 034,59 грн. Також, на підставі ст.. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у сумі 230,34 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial