Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

07.02.2014 [PERSON] звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Макіївки з позовом до Макіївської міської ради, в якому просив: - встановити факт прийняття позивачем спадщини у вигляді домоволодіння загальною площею 129.5 кв.м, житловою площею 78,91 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS], яка відкрилась після смерті [PERSON] та [PERSON]; - визнати за позивачем права власності в порядку спадкування на спадкове майно у вигляді домоволодіння загальною площею 129,5 кв.м, житловою площею 78,91 кв.м, з надвірними побудовами та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], яке відкрилось після смерті [PERSON] та [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на обставини, за якими за життя [PERSON], померлій [INFO], яка була рідною бабкою позивача, належало на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №3-703, виданого 20.12.1967, домоволодіння загальною площею 129,5 кв.м, житловою площею 78,91 кв.м, з надвірними побудовами та спорудами, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Після її смерті єдиним спадкоємцем [PERSON] першої черги за законом була матір позивача - [PERSON], яка на момент смерті спадкодавця проживала з померлою та фактично прийняла спадщину в силу вимог норм Цивільного кодексу УССР. В подальшому [PERSON] не встигла отримати свідоцтво про право на спадщину за законом та зареєструвати своє право власності на спадкове майно та померла у січні 2009 року. Позивач, який проживав на момент смерті [PERSON] разом із спадкодавцем, що свідчить на його думку про прийняття ним спадщини, звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності на спадкове майно. У судове засідання позивач та представник відповідача не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчать розписки про отримання судових повісток, при цьому надали суду заяви, в яких просили розглянути справу у їх відсутність. Під час розгляду справи судом були встановлені наступні фактичні обставини. Зокрема, в ході судового розгляду було встановлено, що позивач, [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження Серія [NUMBER], виданого повторно 05.09.2013, є сином [PERSON] і [PERSON] (аркуш справи 5). При цьому [PERSON], дівоче прізвище - [PERSON] (згідно витягу з Реєстру актів цивільного стану №000012705447 від 05.09.2013), є донькою [PERSON] та [PERSON], про що свідчить витяг з реєстру актів цивільного стану №00012705370, складений 05.09.2013 (аркуші справи 29-30). Матеріалами справи, а саме свідоцтвом про право на спадщину від 20.12.1967 №3-703 та листом КУ «Макіївський міський архів» Макіївської міської ради від 02.10.2013 №01-179, підтверджено, що [PERSON] за життя належало домоволодіння загальною площею 129,5 кв.м, житловою площею 78,91 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] (аркуші справи 10-11). [INFO] померла [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть Серія [NUMBER], видане повторно Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції Донецької області 05.09.2013 (аркуш справи 27). Одночасно з цим згідно пояснень позивача разом із померлою проживала її донька - [PERSON], яка була єдиним спадкоємцем за законом та прийняла спадщину в силу вимог ст. 549 ЦК УРСР, але за життя не встигла одержати свідоцтво про право на спадщину та померла у січні 2009 року, про що було видане свідоцтво Серія [NUMBER] (аркуш справи 28). На момент смерті своєї матері [PERSON] з нею проживав її син - [PERSON], що підтверджується довідкою Комітету самоврядування населення «Бажановський» №1243 від 04.11.2013 (аркуш справи 6). На підставі викладеного позивач, посилаючись на невизнання його спадкових прав, зазначав, що ним фактично було прийнято спадщину за законом, яка належала за життя його матері, [PERSON], у вигляді домоволодіння загальною площею 129.5 кв.м, житловою площею 78,91 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з чим просив встановити факт прийняття ним цієї спадщини та визнати за ним право власності на вказане спадкове майно в судовому порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об'єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно п.п. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Позовні вимоги [PERSON] стосуються питання встановлення факту прийняття ним спадщини та визнання за позивачем в порядку спадкування після смерті його матері права власності на нерухоме майно, тому виходячи з аналізу правовідносин, що склались між сторонами, суд вважає доцільним застосування до таких відносин вимоги норм Цивільного кодексу України та Цивільного кодексу Української РСР (1963) в частині, що регулюють питання виникнення права власності та спадкування. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому частиною першою статті 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (частина четверта статті 182 ЦК України, стаття четверта Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Як було встановлено судом свідоцтво про право на спадщину №3-703, за яким за життя [PERSON], померлій [INFO], на праві власності належало домоволодіння загальною площею 129,5 кв.м, житловою площею 78,91 кв.м, з надвірними побудовами та спорудами, розташоване за адресою: [ADDRESS], було видане 20.12.1967 під час дії норм Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, якими не було встановлено обов'язковість державної реєстрації такого свідоцтва. Крім того з огляду на вимоги ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом (до 01.07.2004), визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що момент виникнення права власності на нерухоме майно у [PERSON] не має залежати від державної реєстрації такого права, оскільки такого обов'язку в момент набуття права власності у законі не існувало, отже у померлої [PERSON] виникло право власності на домоволодіння загальною площею 129,5 кв.м, житловою площею 78,91 кв.м, з надвірними побудовами та спорудами, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Також судом з'ясовано, що в момент відкриття спадщини, смерті [PERSON], [INFO] її донька - [PERSON] проживала разом із спадкодавцем за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до вимог ст.ст. 525-526 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. За приписами ст.ст. 548-549 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. При цьому статтями 527 та 529 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Враховуючі вимоги зазначених норм Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року та встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті її матері [PERSON], яка, проживаючі із спадкодавцем за місцем відкриття спадщини на момент її смерті, фактично прийняла спадщину у вигляді домоволодіння загальною площею 129,5 кв.м, житловою площею 78,91 кв.м, з надвірними побудовами та спорудами, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, у [PERSON] виникло право власності на вказане нерухоме майно внаслідок спадкування. Крім того слід звернути увагу на наступне. Відповідно до вимог діючого законодавства спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (статті 1216-1218 ЦК України). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Крім того порядок здійснення спадкоємцями права на спадщину визначено нормами глави 87 книги VI Цивільного кодексу України. При цьому частинами 1 та 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини та з огляду на вимоги ЦК України, суд дійшов висновку, що спадщина, яка відкрилась після смерті [PERSON] у січні 2009 року, у вигляді права власності на домоволодіння загальною площею 129,5 кв.м, житловою площею 78,91 кв.м, з надвірними побудовами та спорудами, розташоване за адресою: [ADDRESS], яке належало померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину №3-703, виданого 20.12.1967, переходила поступово до кожного з спадкоємців: з початку до [PERSON] (доньки померлої), а потім до [PERSON] (її онука), який є позивачем у справі. Матеріалами справи підтверджено, що вказана спадщина була прийнята кожним з спадкоємців за законом відповідно до встановленого порядку. Таким чином позивач, як останній спадкоємець, набув право на спадщину у вигляді права власності на домоволодіння загальною площею 129,5 кв.м, житловою площею 78,91 кв.м, з надвірними побудовами та спорудами, розташоване за адресою: [ADDRESS], яке належало [PERSON] Також за приписами ч.ч. 1, 3 ст. 1296 та ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Матеріалами справи підтверджено, що позивач, як і [PERSON], не одержав свідоцтво про право на спадщину за законом та не зареєстрував право власності на нерухоме майно. Але відсутність реєстрації права власності на таке майно за [PERSON] могло вплинути лише на її права як власника майна, а не як спадкоємця чи як спадкодавця, оскільки державній реєстрації підлягає право власності, а не право на спадщину і на це зверталась увага в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Зокрема в п. 6 вказаної Постанови ПВССУ зазначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. Крім того згідно роз'яснень, викладених у п.п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» (далі - Постанови ПВСУ №7) свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Також в Постанові ПВССУ №5 від 07.02.2014 наведено роз'яснення, за яким якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Отже, в даному випадку таким документом є свідоцтво про право на спадщину №3-703, видане 20.12.1967, яке підтверджує набуття [PERSON] право власності на домоволодіння загальною площею 129,5 кв.м, житловою площею 78,91 кв.м, з надвірними побудовами та спорудами, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Більш того відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. А за приписами п. 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 N296/5 (в редакції станом на момент прийняття рішення) якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Таким чином, з урахуванням того, що в судовому порядку було встановлено набуття [PERSON] права власності в порядку спадкування на домоволодіння загальною площею 129,5 кв.м, житловою площею 78,91 кв.м, з надвірними побудовами та спорудами, розташоване за адресою: [ADDRESS], яке належало [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину №3-703, виданого 20.12.1967, тому позовні вимоги про визнання за позивачем такого права з метою його реєстрації вважаються судом обґрунтованими та такими, що узгоджуються з нормами цивільного законодавства, через що такі вимоги підлягають задоволенню. Одночасно з цим судом не вбачається підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині встановлення факту прийняття ним спадщини після смерті його матері [PERSON], оскільки як було встановлено вище у рішенні позивач фактично прийняв спадщину відповідно до вимог ЦК України, тому додаткове встановлення такого факту не потрібно. Враховуючи викладене та

Outcome: partial