Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

06.12.2018 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , за участі третьої особи Кам`янка-Бузької державної нотаріальної контори в якій просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину будинковолодіння в [ADDRESS] , а також на 1/2 частину земельних ділянок, які належали її матері [PERSON] . В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] і вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадкового майна, яке складалося з будинковолодіння та земельних ділянок у с. Ременів Кам`янка-Бузького району Львівської області. Згодом, їй стало відомо про наявність двох заповітів її матері на ім`я відповідачів у справі, які вона оскаржувала, проте суд їй відмовив у задоволенні таких вимог. Вказує, що вона має право на обов`язкову частку у спадковому майні незалежно від змісту заповіту, оскільки є непрацездатною особою - інвалідом. Однак, коли вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, то їй було відмовлено через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Оскільки такі документи у неї відсутні, то вона звернулася до суду з даними позовними вимогами. У зв`язку з скасуванням апеляційним судом ухвали суду про закриття провадження у цій справі, 30.03.2021 справу передано для розгляду даному складу суду. Ухвалою суду від 30.03.2021 дану цивільну справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 19.05.2021 закрито підготовче провадження у даній справі, а справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлені позовні вимоги з підстав, які наведені у позовній заяві, просили такі вимоги задовольнити. Зокрема звернули увагу суду на те, що покійна мати позивачка після смерті залишила заповіт на свою онучку - [PERSON] (дочку позивачки) та [PERSON] (сусіда покійної). Однак, позивачка є непрацездатною особою у зв`язку з інвалідністю, а тому має гарантований розмір частини у спадковому майні. І оскільки позивачка є єдиним спадкоємцем до майна покійної матері, то вона має право на спадкування половини з усього її майна, тобто на 1/2 частину. Відповідачка [PERSON] та її представник у судовому засіданні повністю заперечили позовні вимоги, надали свої письмові заперечення від 29.06.2021 та звернули увагу суду на таке. Так, на переконання сторони відповідача, позивачка не довела факт її непрацездатності станом на момент відкриття спадщини. Крім того, факт відсутності доказів непрацездатності позивачки станом на момент відкриття спадщини вже встановлений у межах справи про визнання недійсним заповіту, а саме в ухвалі апеляційного суду від 29.06.2017. Відповідач [PERSON] в жодне судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового слухання. З огляду на це, а також на відсутність заперечень з боку учасників процесу, суд ухвалив проводити розгляд справи без його участі. Представник третьої особи в судове засідання не прибула, однак 13.01.2021 надіслала суду листа, в якому просить суд справу розглядати без участі третьої особи. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Позивачка [PERSON] народилася [INFO] і її батьком є [PERSON] , а матір`ю [PERSON] , що доводить копією свідоцтва про її народження № [NUMBER] від 02.06.1964 (а.с. 15). У зв`язку з реєстрацією шлюбу 05.08.1984 прізвище позивачки було змінено з [PERSON] на [PERSON] , що доводиться копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 05.02.2015 (а.с. 16-17). [INFO] помер [PERSON] , що доводиться копією свідоцтва про його смерть серії [NUMBER] виданого повторно 17.02.2015 (а.с. 20). За життя покійному [PERSON] належало: - Житловий будинок [ADDRESS] , площею 85,8 кв.м. на підставі свідоцтва про право власності від 19.11.2007 (а.с. 181); - Земельна ділянка площею 0,3971 га. з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства, розташована на території [ADDRESS] , згідно Державного акта серії ІІІ-ЛВ №044004, що підтверджується відповіддю начальника відділу Держгеокадастру у Кам`янка-Бузькому районі від 29.11.2018 (а.с. 54). Як видно з листа сільського голови с. Ременів від 09.01.2019, відповідно до рішення сесії від 28.06.1991 вулиця Перемоги була перейменована на вулицю Незалежності (а.с. 84). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.05.2008 спадкоємцем до усього майна [PERSON] є його дружина [PERSON] , а спадкове майно, на яке видано таке свідоцтво складається з житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 181). [INFO] померла [PERSON] , що доводиться копією свідоцтва про її смерті серії [NUMBER] виданого повторно 21.01.2015 (а.с. 19). За життя покійній [PERSON] на праві власності належало: - Житловий будинок [ADDRESS] , площею 85,8 кв.м., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.11.2018 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.07.2008 (а.с. 29, 184); - Земельна ділянка площею 0,2571 га. з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, кадастровий №4622185200:07:000:0239, що підтверджується копією Державного акта серії ЯЕ №547262 від 04.08.2009 (а.с. 30-31); - Земельна ділянка площею 0,8174 га., з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, кадастровий №4622185200:05:000:0053, що підтверджується копією Державного акта серії ЯЕ №547263 від 04.08.2009 (а.с. 32-33); - Земельна ділянка площею 0,7868 га., з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, кадастровий №4622185200:08:000:0026, що підтверджується копією Державного акта серії ЯЕ №547264 від 04.08.2009 (а.с. 34-35); - Земельна ділянка площею 1, 5463 га., з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, яка складається з трьох земельних ділянок з кадастровими №4622185200:08:000:0027, №4622185200:05:000:0052, №4622185200:07:000:0238, що підтверджується копією Державного акта серії ЛВ №044053 від 25.08.2004 (а.с. 36-37). На випадок своє смерті [PERSON] склала заповіт від 08.04.2011 за яким заповіла чотири земельні ділянки, право власності на які посвідчуються державними актами на земельну ділянку [PERSON] .. А також заповіт від 04.02.2014 за яким заповіла житловий будинок, приналежні до нього господарські будівлі та земельну ділянку, що розташована біля даного будинку у [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 22-23, 160-161). Як видно з копії спадкової справи, яка заведена після смерті [PERSON] , [INFO] відповідачка [PERSON] , а 11.02.2015 позивачка [PERSON] , звернулися до Кам`янка-Бузької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] (а.с. 151, 157). Однак, постановами державного нотаріуса цієї нотаріальної контори від 05.11.2018 та від 06.11.2018 відмовлено [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с. 178-179). Відповідно до довідки Ременівської сільської ради №161 від 10.03.2015, [PERSON] проживала та була зареєстрована одна в [ADDRESS] (а.с. 174-зворот). Відтак, судом встановлено, що спадкоємцями за заповітом до майна покійної [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , водночас, спадкоємцем за законом до майна покійної [PERSON] є її дочка [PERSON] . Водночас судом встановлено, що позивачка [PERSON] станом на момент відкриття спадщини ( [INFO] ) була непрацездатною особу, оскільки вона була визнана особою з інвалідністю. Дана обставина судом встановлена на підставі таких доказів. Так, як видно з відповіді на запит державного нотаріуса голови ОНКО МСЕК №2 від 25.05.2015 №32, [PERSON] є інвалідом з 24.06.2008 по 01.06.2006 включно, а саме з 2008 по 2010 хвора була визнана інвалідом 2 групи загального захворювання, а з 2010 по 01.03.2016 інвалідом 3 групи (а.с. 27, 169). Як видно з відповіді на адвокатський запит голови ОНКО МСЕК №2 від 14.06.2017 №169/1, [PERSON] є інвалідом з 24.06.2008 по 01.03.2018, а саме з 2008 по 2010 хвора була визнана інвалідом 2 групи загального захворювання, а з 2010 по 01.03.2018 інвалідом 3 групи (а.с. 26). Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 11.02.2015 серії 10ААВ №712834 [PERSON] внаслідок переогляду є інвалідом 3 групи загального захворювання на строк до 01.03.2016, дата наступного огляду 03.02.2016 (а.с. 171). Також, як видно з довідок про доходи виданих Залізничним управлінням ПФУ м. Львова від 04.08.2021, [PERSON] перебуває на обліку у пенсійному фонді та отримає пенсію по інвалідності з липня 2014 року по серпень 2021 року (том 2, а.с. 119-122). Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. На переконання суду, зібраних у справі доказів є достатньо для того, щоб дійти висновку, про наявність обставини перебування [PERSON] як особи з інвалідністю, станом на момент відкриття спадщини [INFO] . Посилання сторони відповідача на те, що групу інвалідності позивачці присвоєно після відкриття спадщини є недоведені, так як будь-якого доказу на підтвердження цього суду не надано. Не заслуговують на увагу посилання відповідачки та її представника на записи, які містяться у довідці про акт огляду медико-соціальної комісії та копії сторінки пенсійного посвідчення (том 2, а.с. 130), оскільки такі записи хоч і датовані 2018 та 2019 роками, проте як вказано у графі «огляд інваліда», такий огляд є повторним. А тому, суд відхиляє такі покликання сторони відповідача та погоджується з доводами позивачки, що починаючи з моменту присвоєння їй статусу особи з інвалідністю, вона періодично проходила повторні огляди на підтвердження такого статусу. Також, не може слугувати підставою для висновку про відсутність у позивачки статусу інваліда на момент відкриття спадщини мотиви, з яких виходив суд приймаючи рішення у справі №446/1282/15 (справа про визнання заповіту недійсним) з огляду на таке. Дійсно в ухвалі Апеляційного суду Львівської області від 29.06.2017 (а.с. 43-45) вказано таке: «Тому не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що на час смерті [PERSON] , [PERSON] мала право на обов`язкову частку у спадщині відповідно до ст. 1241 ЦК України.». Проте, переглядаючи таку ухвалу апеляційного суду в касаційному порядку Верховний Суд в постанові від 18.09.2019 вказав (а.с. 211-214): «Посилання [PERSON] , в касаційній скарзі на те, що вона має право на обов`язкову частку у спадковому майні не заслуговують на увагу, оскільки у цій справі вона не заявляла вимог про визнання її права на спадщину після смерті [INFO] [PERSON] і доказів відмови їй нотаріусом в оформленні права на спадщину не надала. Вказані аргументи заявника, як і вказівка суду про те, що [PERSON] не мала права на обов`язкову частку у спадщині, не впливають на правильність вирішення справи по суті.». За правилом, яке міститься у ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Дана норма процесуального права закріплює поняття преюдиції, за яким обставини приймаються судом без доказування та перевірки фактів, якщо вони вже були встановлені судом у іншій справі. Однак, на переконання суду, кваліфікація обставин як преюдиційних не може відбуватися формально та на шкоду об`єктивній істині у справі, а самі преюдиційні факти необхідно чітко відмежовувати від оцінки судом обставин справи. Саме на цьому наголосила Велика Палата Верховного Суду у п. 32 постанови від 03.07.2018 № 917/1345/17, де вказала, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. А у Постанові від 11.12.2019 по справі №320/4938/15-ц Верховний Суд зокрема вказав, що не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Здійснена апеляційним судом у мотивувальній частині рішення оцінка обставин справи що стосувалася визнання заповіту недійсним, не можу бути визнана як така, що має преюдиційне значення для розгляду даної справи, з огляду на те, що ці спори мали різний предмет доказування, на чому і згодом наголосив суд касаційної інстанції в постанові від 18.09.2019. Обставина набуття [PERSON] статусу особи з інвалідністю не входила до предмету доказування у справі №446/1282/15, де і суб`єктний склад учасників був відмінний. Тому, при розгляді даної справи суд дійшов висновку, що станом на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] позивачка [PERSON] була особою з інвалідністю, а відтак вирішує спір з врахуванням цієї обставини та виходячи з наступного нормативного регулювання спірних правовідносин. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. А згідно статті 1223 цього кодексу, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Чинне цивільне законодавство визначає, що спадкування в першу чергу здійснюється згідно заповіту, який є особистим розпорядженням особи на випадок її смерті і лише у випадку відсутності такого заповіту, спадкування здійснюється за законом, тобто за визначеною у законі черговістю спадкоємців. Поряд із цим загальним правилом про порядок спадкування, у частині 1 статті 1241 ЦК України міститься норма, яка визначає що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). У Рішенні Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року по справі № 1-1/2014 вказано, що положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності. Причому Конституційний Суд України приймаючи таке рішення виходив з того, що принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Враховуючи, що [PERSON] є непрацездатною дитиною спадкодавця [PERSON] , то незалежно від змісту заповіту спадкодавця повинна успадкувати половину з того, щоб їй належало у разі спадкування за законом. А оскільки у разі спадкування за законом позивачка [PERSON] отримала б усе спадкове майно як єдиний спадкоємець першої черги, то за нею необхідно визнати право на спадкування половини такого майна. Оцінюючи спосіб захисту, який позивачка просить суд застосувати для захисту її прав та інтересів, суд виходить з того, що вона зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на таке майно. Крім того, відповідачка [PERSON] не визнає право позивачки на спадкування. Як вказано у ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин, суд дійшов висновку, що дієвим та ефективним способом захисту прав позивачки буде визнання за нею права власності на спадкове майно у відповідному розмірі. Вирішуючи обсяг спадково майна, право на яке необхідно визнати за позивачкою, суд виходив з того, що у матеріалах справи містять докази наявності у спадкодавця права власності на все спірне майно окрім як на земельну ділянку площею 0,3971 га. з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства, розташована на території [ADDRESS] . Однак, як видно з обставин справи, така земельна ділянка належала покійному чоловіку [PERSON] - [PERSON] і не зважаючи на те, що вона була його єдиним спадкоємцем за заповітом, спадщину прийняла, проте за життя не оформила права на таку земельну ділянку. Оскільки відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК), то суд вважає, що право власності на таку земельну ділянку перейшло до [PERSON] , а тому повинно перейди до її спадкоємців у відповідній частині. Відтак, позовні вимоги позивачки підлягають до повного задоволення як законні та обґрунтовані. Розподіляючи між сторонами судові витрати у справі, суд враховує, що при зверненні до суду позивачка сплатила 8810,00 грн судового збору, який необхідно у рівних частинах стягнути з відповідачів. Що стосується витрат на правову допомогу, на стягненні яких наполягала сторона позивача, то суд враховує, що звертаючись до суду з даним позовом, позивачка відповідною заявою ствердила про відсутність прогнозованих судових витрат у даній справі (а.с. 11). Відповідно до частини 1 та 2 статті 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Враховуючи те, що позивачка самостійно вказала про відсутність у неї таких витрат при розгляді даної справи, то всі учасники процесу, в т.ч. відповідачі, мали право на законні очікування щодо непонесення таких витрат у майбутньому. Відтак, на підставі ч. 2 ст. 134 ЦПК України суд відмовляє у відшкодуванні таких витрат, що на переконання суду відповідатиме такій засаді цивільного судочинства як пропорційність у цивільному судочинстві.

Outcome: approved