Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

05 травня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якій просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна: однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 20 грудня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] , та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування спірною квартирою. Позовна заява мотивована тим, що 20 грудня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна: однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований на Павлоградській товарній біржі 20.12.1997 за №12/44-НД. Однак, на даний час така форма посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна не створює жодних правових наслідків. Також, реєстрація місця проживання другого відповідача у спірній квартирі порушує права власника на вільне розпорядження та користування квартирою. [PERSON] та [PERSON] подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позивач наполягав на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги щодо визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою в повному обсязі. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання не з`явилася, жодних заяв та відзиву не надала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та проаналізувавши надані докази, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №\~1-рп/99, відповідно до п. 2 якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Судом встановлено, що 20 грудня 1997 року [PERSON] набула право власності на однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 20 грудня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого на Павлоградській товарній біржі 20.12.1997 за №12/44-НД. Відповідно до ст. 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Проте спеціальною нормою: ч. 2 та ч. 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», визначено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами по вищезазначеній угоді було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов, та вказаний правочин повністю виконаний сторонами. На момент укладення угоди законодавством не було заборонено укладати та реєструвати договори купівлі - продажу нерухомості на біржах. На даний час згідно чинного законодавства угоди щодо купівлі-продажу нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Суд доходить висновку, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 20.12.1997, посвідчений Павлоградською товарною біржею за р.№12/44-НД, є дійсним. Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ними документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З метою захисту прав позивача, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. У вказаному житловому приміщенні зареєстрований син позивача [PERSON] , що підтверджується довідкою про реєстрацію та склад сім`ї від 15.04.2021 №3308, довідкою про реєстрацію місця проживання від 20.05.2021 №974. [PERSON] у спірній квартирі є лише зареєстрованим, однак не мешкає з 2017 року, що підтверджується актом про проживання/не проживання від 15.04.2021, складений головою правління ОСББ «На вулиці Дніпровській», визнанням ним позову в цій частині. Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тому позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню, оскільки відповідач визнав такі позовні вимоги, які є цілком законними, не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного та

Outcome: approved