Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

06 червня 2021 року [PERSON] звернувся до Києво-Свяошинського районного суду Київської області із позовом до ПАТ «Укргазбанк» про визнання договору недійсним шляхом введення в оману. Позов обгрунований тим, що між позивачем та ВАТ «Укргазбанк», правонаступником якого став ПАТ «Укргазбанк», було укладено Кредитний договір №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року. Як на підставу вимоги про визнання недійсним вказаного Кредитного договору Позивач посилається на введення його в оману щодо наступних обставин: кредит не міг видаватися на поточні потреби; Кредитний договір містить несправедливі умови, зокрема: умов щодо передбаченого пунктом 3.3. забезпечення виконання зобов`язань всім майном та коштами Позичальника, на які можливо звернути стягнення; передбачена пунктом 3.2.9 можливість змін умов кредитування (зокрема кредитної ставки); відповідач не наддав інформації про умови кредиту перед та під час укладання Кредитного договору, забезпеченого іпотекою; відповідач не наддав відомості про значення реальної процентної савки та абсолютного значення подорожчання кредиту; встановлення в Кредитному договорі ціни кредиту в іноземній валюті; не надано у письмовому вигляді інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; кредит в іноземній валюті АБ «Укргазбанк» видано в іноземній валюті за відсутності ліцензії; позивачеві було протиправно нараховано комісійну винагороду в сумі 3782,50 грн. На підставі вище наведенного позивач [PERSON] , просив суд визнати недійсним Кредитний договір №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року, визнати недійним Договір іпотеки від 16 квітня 2007 року, зобов`язати банк відмінити обмеження обтяження на предмет іпотеки - трикімнатної квртири за адресою: [ADDRESS] , стягнути з Банку неправомірно стягнуту комісію за відкриття позичкового рахунку та за аналіз ліквідності забезпечення за кредитом відповідно 3282,50 грн. та 500 грн., стягнути з банку збитки в сумі 130214,00 доларів США. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. 31 липня 2019 року через канцелярію суду був зареєстрований відзив на позовну заяву ПАТ АБ «Укргазбанк», в якому зазначило, що відсутні правові підстави для визнання недійсним кредитного договору №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року, укладеного між АБ «УКРГАЗБАК» та [PERSON] . Представник відповідача вказував, що на їх думку метою данного позову є спроба переоцінки обставин, встановлених рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2016 року по справі №369/159/16, яке набрало законної сили, про стягнення заборгованості з [PERSON] за кредитним договором №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року. А також відзначив, що вказаним рішенням встановлено факт правомірного надання кредиту [PERSON] , що спростовує його доводи про, ніби то, порушення Банком порядку видачі кредитних коштів. Враховуючи вище викладене представник АБ «УКРГАЗБАНК» просив суд врахувати поданий відзив при розгляді справи, застосувати до позовних вимог [PERSON] трирічний строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] до АБ «УКРГАЗБАНК» про визнаня недійсним кредитного договору №68-Ф/07 від 16 квітя 2007 року. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 05 листопада 2019 року постановлено витребувати у публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» (м.Київ, вул.Богдана Хмельницького, 16-22) належним чином завірені копії: Кредитної справи за кредитним договором №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року; Висновок підрозділу з управління ризиками про розрахунки ризиків при наданні [PERSON] кредиту 16 квітня 2007 року в сумі 65 000 дол.США; Детальний розпис сукупної вартості кредиту за кредитним договором №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року; Платіжні документи про надання [PERSON] кредиту (заява на видачу готівки) та отримання [PERSON] кредиту з каси банку (квитанція) за його підписом; Меморіальний ордер про зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника; Належним чином завірену копію індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції, зокрема, використання кредиту, наданого [PERSON] , в іноземній валюті як засобу платежу; Виписку по рахунку 3800 за 16 квітня 2007 року; Документи, які підтверджують відкриття [PERSON] поточного та позичкового рахунку для надання кредиту 16 квітня 2007 року. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 05 листопада 2019 року закрито підготовче провадження у спраі. 01 жовтня 2020 року через канцелярію суду позивачем було зареєстровано відповідь на відзив ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» від 31 липня 2019 року, в якому зазначив, що Організація Об`єднаних Націй визнала, що споживач повинен бути захищеним від недобросовісних виробників та надавачів послуг, так як споживач - це людина, яка стимулює та підтримує економіку любої країни. Якщо споживач перестане придбавати товари та отримувати послуги, то й розвитку економіки не буде. Вказував, що повністю погоджується із Банком про те, що обов`язково необхідно дотримуватись Конституції і жити за її правилами. Особливо правильний висновок зроблено представником Банку - незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Щодо переведення Банком наслідків вчинення правочину під впливом обману на вчинення правочину під впливом помилки на думку позивача свідчить все ж про визнання Банком порушення законодавства при наданні позивачу споживчого кредиту в іноземній валюті. Відзначив також, що при здійсненні висновків Банк знову займається маніпуляцією з Цивільним Кодексом України - висновок робиться відповідно до ч.1 ст. 229 - помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. При цьому поза увагою залишається ч.2 зазначеної статті - у разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Посилання на правову позицію Верховного Суду від 05 березня 2018 року у справі № 569/423/15-ц про недоведеність введення позивача в оману при укладенні договору, вважаю некоректним, так як є багато рішень Верховного Суду з протилежною позицією, частина яких приведена у позовній заяві позивача. Тим більше, що Конституційний суд визнав споживачів слабкою стороною. Щодо строку позовної давності - вказує, що у позовній заяві детально обґрунтовано, чому позивач подав позов про визнання кредитного договору недійсним у 2019 році, а не у 2010 році, але на його думку Банк розуміє, що його заперечення на пред`явленні законні обґрунтування порушення як валютного законодавства, так і Закону «Про захист прав споживачів» необґрунтовані, тому і хватається хоч за якусь юридичну «соломинку». 26 жовтня 2020 року через канцелярію суду представником ПАТ АБ «УКРГАЗБАК» було зареєстроване заперечення на відповідь на відзив в якому вказано про відсутність правових підстав для визнання недійсним Кредитного договору №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року укладеного між АБ «УКРГАЗБАНК» та [PERSON] 03 листопада 2020 року через канцелярію суду було зареєстровано пояснення позивача на заперечення банку в якому зазначив, що не оскаржує право Банку на кредитування клієнтів в іноземній валюті, для чого дійсно достатньо тільки генеральної ліцензії, а оскаржує порушення банку, який не виконав функції агента валютного контролю при наданні іноземної валюти за рахунок кредиту фізичній особі для використання її як засобу платежу в грошовому обігу України, як того вимагає ч. 4г ст. 5, ст. 13 Декрету КМУ від 19 лютого 1993 року. [PERSON] також зазначив, що в своєму заперечені знову перекручує його обгрунування щодо несправедливих умов договору, які стосуються зміни процентної ставки. Щодо застосування строку позовної давності позивач просив звернути увагу суду на ой факт, що у своїй позовній заяві детально описав причину у зв`язку з чим звернувся із позов у 2019 році, а не у 2010 році. 03 листопада 2020 року позивачем через канцелярію суду було зареєстровано клопотання про долученя до матеріалів справи висновку експерта. Так згідно наданого висновку, судовим експертом [PERSON] встановлено, що Згідно п.1.1. кредитного договору №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року процентна ставка за користування кредитом складає 11,50 % річних. За наявними матеріалами ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) та сукупна вартість кредиту (абсолютне подорожчання кредиту), кредитного договору №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року, не визначенні. За результатами експертизи, в межах наявних матеріалів, встановлено на момент укладення кредитного договору: ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) на момент укладення кредитного договору №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року складає 14,98%; сукупна вартість кредиту (абсолютне подорожчання кредиту) на момент укладення кредитного договору №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року складає 52 913,07 дол. США. За результатами експертизи, в межах наявних матеріалів, встановлено відповідно до умов, викладених на момент укладення кредитного договору №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року при виконанні розрахунку платежів в національній валюті України, виходячи з офіційного курсу НБУ гривні до долара США за період з 16 квітня 2007 року по 16 квітня 2019 року: ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) складає 30,90%; сукупна вартість кредиту (абсолютне подорожчання кредиту) складає 474 865,65грн. За результатами експертизи, в межах наявних матеріалів, встановлено щомісячні платежі (в т.ч. заборгованість за кредитом, процентами за користування кредитом, комісії, страхових та інших платежів), виходячи з умов, передбачених на момент укладення кредитного договору №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року, складають від 455,78 дол. США до 1 321,30 дол. США. За результатами експертизи, в межах наявних матеріалів, встановлено щомісячні платежі (в т.ч. заборгованість за кредитом, процентами за користування кредитом, комісії, страхових та інших платежів), виходячи з умов, передбачених на момент укладення кредитного договору №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року з урахування офіційного курсу НБУ по відношенню гривні до долара США за період з 16 квітня 2007 року по 16 квітня 2019 року, складають від 4863,21грн. до 17 615,88 грн. Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М.О. №1031 від 29 грудня 2020 року щодо повторного автоматичного розподілу справи №369/7290/19 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 29 грудня 2020 року, який проведений, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Пінкевич Н.С. у соціальній відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, судді Фінагеєвій І.О. передано цивільну справу №369/7290/19. 04 січня 2021 року суддею Києво-Святошинського районного суду Київської області прийнято до розгляду цивільну справу №369/7290/19 за позовом [PERSON] до ПАТ «Укргазбанк» про визнання договору недійсним шляхом введення в оману. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити на доводах та підставах, зазначених у позові. Представник відповідача, позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні за безпідставністю. Крім того, просив суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності, про що надав відповідну заяву. Суд, вислухавши доводи учасників справи, вивчивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 16 квітня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «УКРГАЗБАНК», правонаступником якого є ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», був укладений кредитний договір №68-Ф/07, за умовами якого позивач отримав кредитні кошти в іноземній валюті у розмірі 65000,0 дол. США з терміном кредитування 144 місяці, зі сплатою процентів за користування кредитним коштами у розмірі 11,5 процентів річних в дол. США Відповідно до п. 2.1 Кредитного договору, в забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за даним Договором Банком прийнято нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру [ADDRESS] , згідно умов договору іпотеки від 16 квітня 2007 року, укладеним Баком з Позичальником, якиє є невід`ємною частиною даного договору. Як встановлено судом, [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року, в зв`язку з чим Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2016 року по справі №369/159/16, яке набрало законної сили, ухвалено стягнути заборгованость з [PERSON] за кредитним договором №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року. Звертаючись до суду з позовом про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним позивач посилалася на те, що при укладанні кредитного договору Банком було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» в частині ненадання банком позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, про валютні ризики, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладення кредитного договору. Також позивач наголошувала на тому, що умови укладеного кредитного договору є несправедливими у зв`язку з істотним дисбалансом договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, а при укладанні кредитного договору не було додержано передбачених законодавством істотних умов. Крім того, при укладенні кредитного договору відповідач використовував нечесну підприємницьку практику та ввів позивача по справі в оману. Так, згідно з частиною першою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. Згідно з ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, істотне значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів», який, в редакції на момент укладання оспорюваного кредитного договору, не містив заборони на надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України. Згідно ч. 2 ст. 11 вказаного Закону, в редакції на час укладання кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про цілий ряд обставин, в тому числі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Згідно з ч. 5 ст. 11 Законом України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Відповідно до ст. 18 Законом України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, то таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Частина 1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку практику, яка включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Згідно ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Отже, при укладанні оспорюваного кредитного договору №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети, суми та строків кредиту, умов та порядку його видачі та погашення, видів забезпечення зобов`язань позичальника, процентних ставок, порядку оплати за кредит, порядку зміни та припинення дії договору, відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання договору. Спірний договір було укладено у письмовій формі, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. До кредитного договору сторонами було підписано графік погашення кредиту. При цьому, при укладанні кредитного договору позичальник [PERSON] був обізнаний про вищезазначені договірні умови і свідомо погодився з ними, про що свідчить підпис на договорі без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов. Позивач також погодився з його умовами та не заперечував проти надання кредиту в іноземній валюті, сплати процентів та інших платежів, крім плати за користування кредиту, в іноземній валюті. Вказаний договір не містить дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивачу, а види відповідальності позичальника покликані забезпечити своєчасне виконання [PERSON] кредитних зобов`язань, а отже не є непропорційно великою сумою компенсації в контексті положень законодавства про захист прав споживачів. Кредитний договір укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивач самостійно та добровільно обрав ВАТ «УКРГАЗБАНК», правонаступником якого є ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», для укладення з ним кредитного договору. Наведені позивачем в позовній заяві доводи про те, що видача кредиту в іноземній валюті є порушенням законодавства, не ґрунтуються на законі. Так, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», в редакції на час укладання кредитного договору, визначає, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Основним законодавчим актом, який регулював правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю на момент виникнення спірних правовідносин, був Декрет КМУкраїни «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст. 5 цього Декрету, в редакції на час укладання кредитного договору, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Індивідуальної ліцензії потребують зокрема такі види валютних операцій: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (пп. «в» п.4 ст.5 Декрету), використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (пп. «г» п.4 ст.5 Декрету). Аналізуючи наведені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Також суд вважає помилковими посилання позивача на те, що при укладенні кредитного договору відповідач використовував нечесну підприємницьку практику та ввів позивача по справі в оману, з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Предметом спору є, зокрема, визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено судам, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказує на те, що кредитний договір було вчинено під впливом обману зі сторони ВАТ «УКРГАЗБАНК». Однак, позивач не наддав будь-яких доказів того, що на момент укладення правочину ВАТ «УКРГАЗБАНК» замовчував певні обставини та ввів позивача в оману. Позивач посилається на статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та зазначає, що інформація по кредиту була надана не у повному обсязі, що полягала в подвійній сплаті за користування валютним кредитом та незаконному зобов`язанні здійснювати сплату процентів в іноземній валюті. Разом з тим, підписуючи кредитний договір, [PERSON] погодився з його змістом та умовами, зокрема, і в частині визначення розміру процентів, які підлягають сплаті за користування кредитними коштами. Згідно наданого висновку експерта №581/11/2020 Експертно-дослідної служби України від 02 листопада 2020 року, встановлено, що Згідно п.1.1. кредитного договору №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року процентна ставка за користування кредитом складає 11,50 % річних. За наявними матеріалами ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) та сукупна вартість кредиту (абсолютне подорожчання кредиту), кредитного договору №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року, не визначенні. За результатами експертизи, в межах наявних матеріалів, встановлено на момент укладення кредитного договору: ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) на момент укладення кредитного договору №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року складає 14,98%; сукупна вартість кредиту (абсолютне подорожчання кредиту) на момент укладення кредитного договору №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року складає 52 913,07дол.США. За результатами експертизи, в межах наявних матеріалів, встановлено відповідно до умов, викладених на момент укладення кредитного договору №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року при виконанні розрахунку платежів в національній валюті України, виходячи з офіційного курсу НБУ гривні до долара США за період з 16 квітня 2007 року по 16 квітня 2019 року: ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) складає 30,90%; сукупна вартість кредиту (абсолютне подорожчання кредиту) складає 474 865,65грн. За результатами експертизи, в межах наявних матеріалів, встановлено щомісячні платежі (в т.ч. заборгованість за кредитом, процентами за користування кредитом, комісії, страхових та інших платежів), виходячи з умов, передбачених на момент укладення кредитного договору №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року, складають від 455,78 дол. США до 1 321,30 дол. США. За результатами експертизи, в межах наявних матеріалів, встановлено щомісячні платежі (в т.ч. заборгованість за кредитом, процентами за користування кредитом, комісії, страхових та інших платежів), виходячи з умов, передбачених на момент укладення кредитного договору №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року з урахування офіційного курсу НБУ по відношенню гривні до долара США за період з 16 квітня 2007 року по 16 квітня 2019 року, складають від 4863,21грн. до 17 615,88 грн. Однак, суд не дає оцінки вищевказаним висновкам судових експертиз, так як предметом спору є визнання кредитного договору №68-Ф/07 від 16 квітня 2007 року недійсним на момент його укладення. При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що викладені позивачем в позовній заяві доводи щодо неправомірності збільшення Банком в односторонньому порядку процентної ставки можуть бути запереченнями у разі пред`явлення до неї позовних вимог про стягнення суми заборгованості. [PERSON] вказував також на те, що будь-яка діяльність, яка вводить в оману споживача є нечесною підприємницькою діяльністю. Введення клієнта в оману та укладення з ним договору на умовах, що суперечать чинному законодавству не відповідає жодним правилам та не є чесним звичаєм у підприємницькій діяльності. Однак, як зазначалося вище, позивач не надав доказів, які вказують на те, що при укладенні кредитного договору ВАТ «УКРГАЗБАНК» не надав йому усю необхідну інформацію, чим ввів позивача в оману, що у свою чергу є проявом недобросовісної конкуренції. Крім того, за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Укргазбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, 21 грудня 2016 року Києво-Святошинським районним судом прийнято рішення, за яким ухвалено: Позов задовольнити частково. Стягнути з [PERSON] (ІПН: [NUMBER] ) на користь Публічного акціонерного товариства Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Укргазбанк» 25 283,26 доларів США (двадцять п`ять тисяч двісті вісімдесят три долари та двадцять шість центів США), що за курсом НБУ становить 563 311,03 грн. (п`ятсот шістдесят три тисячі триста одинадцять гривень та три копійки), з яких: загальна сума заборгованості по кредиту строкова - 18 958,22 долари США; загальна сума заборгованості по кредиту прострочена - 4 969,71 долари США; заборгованість по процентах поточна - 188,13 долари США; заборгованість по процентах прострочена - 1 167,20 доларів США. Стягнути з [PERSON] (ІПН: [NUMBER] ) на користь Публічного акціонерного товариства Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Укргазбанк» пеню за несвоєчасне погашення кредиту в межах строку позовної давності в розмірі 25 010,46 грн. (двадцять п`ять тисяч десять гривень та сорок шість копійок) та пеню за несвоєчасну сплату процентів в розмірі 5 639,12 грн. (п`ять тисяч шістсот тридцять дев`ять гривень та дванадцять копійок). Стягнути з [PERSON] (ІПН: [NUMBER] ) на користь Публічного акціонерного товариства Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Укргазбанк» штраф за невиконання договору іпотеки в розмірі 5 000,00 грн. (п`ять тисяч гривень). Стягнути з [PERSON] (ІПН: [NUMBER] ) на користь Публічного акціонерного товариства Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Укргазбанк» судовий збір в розмірі 8 984,41 грн. (вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят чотири гривні та сорок одна копійка). В решті вимог позову відмовити. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судовим рішенням, яке набрало законної сили та яке має преюдиційне значення, та згідно з яких було стягнуто на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» заборгованість з позивача, встановлено правомірність оспорюваного в цій справі кредитного договору. З огляду на Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2016 року по справі №369/159/16, яке набрали законної сили, фактично було підтверджено дійсність оспорюваного договору. За наявності зазначеного судового рішення, яке відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи, суд не вправі їх змінювати, зокрема, шляхом визнання цього самого кредитного договору недійсним. Відповідні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №369/1495/16-ц (провадження № 61-19654св18). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У той же час, позивач не був позбавлений права доводити недійсність оспорюваного кредитного договору під час розгляду справи про стягнення з нього заборгованості за ним. У позовній заяві [PERSON] також просив також визнати недійсним договір іпотеки, зобов`язати банк відмінити обмеження обтяження на предмет іпотеки - трикімнатної квртири за адресою: [ADDRESS] , стягнути з Банку неправомірно стягнуту комісію за відкриття позичкового рахунку та за аналіз ліквідності забезпечення за кредитом відповідно 3282,50 грн. та 500 грн., стягнути з банку збитки в сумі 130214,00 доларів США, оскільки підстави для визнання недійсним кредитного договору відсутні, а тому немає підстав для задоволення зазначених вимог позивача. Згідно ст. 575 ЦК України іпотека є окремим видом застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно з вимогами ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Згідно оспорюваного договору іпотеки предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 2.1 цього договору, в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед іпотекодержателем. В забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданного органом приватизації Боярської міської ради 20 липня 2004 року на підставі розпорядження від 20 липня 2004 року №127, зареєстрованим Києво-Святошинським бюро технічної інвентеризації 08 грудня 2006 року за №219/24 в книзі №18 та договору дарування 2/3 частини, посвітченого 17 січня 2007 року Ященко В.П приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області за реєстровим №181, зареєстрованого Києво-Святошинським бюро технічної інвентиризації 18 січня 2007 року за №219/24 в книзі №18. Отже, на момент передачі квартири в іпотеку вона належала позивачу на підставі договору купівлі-продажу та він являвся її власником. Отже, матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії ВАТ «УКРГАЗБАНК» при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону. Тобто доводи про недійсність умов кредитного договору з підстав, наведених позивачем в позовній заяві, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи вищенаведене, слід дійти висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Укргазбанк» про визнання договору недійсним шляхом введення в оману Судові витрати по справі не підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦК України.

Outcome: dismissed