Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

05.06.2015р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до ПАТ «КБ «Стандарт» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримання виплати заробітної плати (а.с. № 1-3). 18.09.2015р. та 23.09.2015р. позивачкою було уточнено позовні вимоги, та в остаточній редакції заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати (а.с. № 61-63, 71). В обґрунтування позовних вимог позивачка в уточнених позовних заявах посилалася на те, що вона перебувала до 30.04.2015р. в трудових відносинах з відповідачем та після звільнення відповідачем в порушення вимог закону не було проведено остаточний розрахунок. Лише 04.06.2015р. позивачці було виплачено заборгованість по заробітній платі. Просила, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримання виплати до дня фактичного розрахунку в сумі 8703грн.30коп. В наданій суду 23.09.2015р. заяві позивачка просила розглядати справу за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами (а.с. № 71). Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням (а.с. № 72), про причини не явки суд не сповістив. В наданих суду 04.09.2015р. та 16.09.2015р. запереченнях, представник відповідача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 24.06.2015р. - а.с. № 56) просила в задоволені позовних вимог відмовити, посилаючись на норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також на те, що 04.06.2015р. відповідач в повному обсязі погасив заборгованість по заробітній платі перед позивачкою (а.с. № 52-54, 66-67). З огляду на те, що представником відповідача надано заперечення по справі та при винесенні рішення ці заперечення враховано, а також приймаючи до уваги заяву позивачки від 23.09.2015р., на підставі ст.169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами, з винесенням рішення на загальних підставах, встановлених ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працювала в ПАТ КБ «Стандарт» та була звільнена з посади головного економіста Відділення № 1 ПАТ «КБ «Стандрат» 30.04.2015р. у звязку із скороченням штату працівників ( а.с. № 4-6). 30.04.2015р. позивачці була надана довідка № БТ30/04-757/287 про нараховану з січня по квітень 2015р. заробітну плату та інші витрати ( а.с. № 7). З наданих відповідачем заперечень та з наданих позивачкою доказів, остаточний розрахунок з нею відбувся 04.06.2015р. (а.с. № 64, 65). Крім того, даний факт ані позивачка, ані відповідач не заперечували. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. N 100 „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до розділу ІІ Постанови № 100 від 08.02.1995р. у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Постанови № 100 від 08.02.1995р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин) за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням законодавства. Спираючись на довідку ПАТ «КБ «Стандарт» № БТ30/04-757/287 від 30.04.2015р., середньоденна заробітна плата позивачки становить 355грн. 24коп. (заробітна плата за лютий-березень 2015р. становить 14920грн.; кількість робочих днів в лютому 21 день та в березні 21 день). З урахуванням кількості робочих днів з 01.05.2015р. по 04.06.2015р. (день фактичного розрахунку) з відповідача слід стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку, який становить: травень 2015р. 18 робочих днів *355грн. 24коп. = 6394грн.32коп.; червень 2015р. 3робочих дні * 355грн. 24коп. = 1065грн.72коп., а разом за травень та червень - 7460грн. 04коп. Таким чином, з відповідача на користь позивачки слід стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку в сумі 7460грн.04коп., відмовивши в задоволені позовних вимог в іншій частині у звязку з їх недоведеністю та ненаданням належних доказів та належного розрахунку суми заборгованості. Крім того, задовольняючи позовні вимоги позивачки частково та стягуючи заборгованість, суд критично оцінює посилання відповідача про те, що фактично була відсутня вина тимчасової адміністрації у затримці розрахунку в тому числі й з позивачкою, проте сам факт затримки, який відповідач не заперечує, вже свідчить про порушення прав позивачки, адже повний розрахунок відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України повинен бути виплачений працівникові при звільненні працівника в день його звільнення, а у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Крім того, суд критично ставиться до посилань відповідача на положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», як на підставу для відмови в задоволені позову, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати відносяться й інші компенсаційні витрати, до яких в свою чергу відноситься середній заробіток за час затримки виплат при звільненні. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що при подачі позову позивачка була звільнена від сплати судового збору, а також приймаючи до уваги, що 01.09.2015р. набули чинності зміни до Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», для юридичних осіб розмір судового збору за позовами майнового характеру становить 1,5 % від ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати. Враховуючи, що 1,5 % від стягнутої суми 7460грн.04коп. є меншими ніж розмір мінімальної заробітної плати, то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1218грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial