Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

07.08.2017 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду із вище зазначеним позовом, який в подальшому ним було доповнено (а.с.1-11, 126-130, т.1). Ухвалою Миргородського міськрайонного суду від 20 жовтня 2017 року прийнято до сумісного розгляду з первісною позовною заявою [PERSON] подані ним доповнення до позовної заяви. Також даною ухвалою суду притягнуто до участі в справі в якості співвідповідачів за первісним позовом [PERSON] обласне управління лісового та мисливського господарства та [PERSON] обласну державну адміністрацію (а.с.214 т.1). Ухвалою Миргородського міськрайонного суду від 20 жовтня 2017 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника Державного агентства лісових ресурсів України про залучення до участі в справі в якості третьої особи т.в.о. директора ДП «Миргородське лісове господарство» [PERSON] (а.с 215 т.1) В направленому на адресу суду позові позивач зазначив, що тривалий час працював в системі лісових ресурсів України. Наказом заступника голови «Держлісагенства України» №630-К від 31.10.2014 року був призначений на посаду директора ДП «Миргородський лісгосп» за контрактом на період з 12.12.2014 року по 11.12.2019 року. Наказом голови Держлісагенства України» №135-к від 04.05.2017 року він був незаконно звільнений з посади директора ДП «Миргородський лісгосп» з підстав передбачених підпунктом «б» пункту 26 контракту за одноразове грубе порушення керівником законодавства чи обовязків, передбачених контрактом, за п. 8 ст. 36 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним з підстав відсутності в його діях одноразового грубого порушення законодавства. При його звільненні [PERSON] агентство лісових ресурсів України зокрема врахувало лист [PERSON] обласного управління лісового та мисливського господарства в якому зазначено про зменшення на підприємстві обсягу реалізації продукції, зменшення продуктивності праці, про порушення наказу «Держлісгоспу України» №42 від 19.02.2007 року, так як на аукціони з продажу необробленої деревини виставляються не всі передбачені обсяги, на не виконання договірних зобовязань по поставці лісопродукції, також в листі стверджується про факти систематичного порушення вимог наказу «Держлісагенства України» №487 від 23.08.2007 року щодо створення єдиного реєстру сертифікатів походження лісоматеріалів та виготовлених на них пиломатеріалів; констатується, що лише через застосування цін нижчих від тих, що склалися на аукціоні за 1-й квартал поточного року, підприємство втратило 533,3 тис. грн., та що із-за його дій зменшилася заробітна плата працюючих, виникла заборгованість із заробітної плати, заборгованість перед пенсійним фондом. Дані твердження вважає невмотивованими та надуманими, оскільки вони спростовуються доказами долученими ним до позову, а саме: інформацією Миргородської ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області, з якої вбачається, що на підприємстві немає заборгованості по сплаті єдиного соціального внеску, інформацією Миргородського обєднаного управління пенсійного фонду України Полтавської області з якої також вбачається про відсутність у ДП «Миргородський лісгосп» станом на 01.04.2017 року заборгованості по сплаті страхових внесків. В період його діяльності матеріальних збитків підприємство не зазнало та штрафів не сплачувало. Погоджується з тим, що середня заробітна плата працюючих в ДП «Миргородський лісгосп» у вказаний період становила 5208 грн., але при цьому зазначає, що в порівнянні з 2016 роком вона збільшилася. Вказує на відсутність на підприємстві заборгованісті по заробітній платі. При його звільненні до уваги взялися факти, які в дійсності відсутні. Статистичні дані про зменшення обсягу реалізації продукції в діяльності підприємства, дані про зменшення продуктивності праці з розрахунку обсягу реалізованої продукції, факт недоотримання підприємством 533,3 тис. грн. через застосування цін нижчих від тих, що склалися на аукціоні, не є наслідком бездіяльності чи неналежного виконання ним своїх службових обовязків, а є результатом господарських ризиків. Крім того, зазначає, що зменшення обсягу реалізації продукції спостерігається на всіх підприємствах лісового господарства Полтавської області, а отже не може ставитися йому у вину. Вважає, що він не міг впливати на ринкові ціни на необроблену деревину чи на показники аукціонних торгів, щодо біржової вартості необробленої деревини, а тому приймаючи міри по реалізації необробленої деревини діяв в інтересах підприємства, його діяльність була направлена на отримання можливих прибутків підприємством в існуючих умовах економічного стану галузі. Умови по поставці лісо продукції по аукціонних договорах не виконувалися переможцями цих торгів, а не очолюваним ним підприємством. Також вважає надуманим посилання на порушення ним вимог наказу Держлісагенства України №487 від 23.08.2007 року, оскільки цей наказ йому до відома не доводився. Зазначає, що його звільнення проведено в період тимчасової непрацездатності, а отже, відповідачем грубо порушено вимоги ч.4 ст. 40 КЗпП України, де прямо вказано, що не допускається звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. Зважаючи на викладене, просить суд визнати незаконним та скасувати наказ голови Державного агентства лісових ресурсів України №135-к від 04.05.2017 року про припинення з ним трудового договору та звільнення його з посади на підставі підпункту «б», пункту 26 контракту за одноразове грубе порушення законодавства чи обовязків передбачених контрактом, за п.8 ст. 36 КЗпП України; зобовязати [PERSON] агентство лісових ресурсів України поновити його на посаді директора ДП «Миргородське лісове господарство» та стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з розрахунку його середньомісячної заробітної плати 12686,67 грн. Крім того зазначив, що наказ №135-к від 04.05.2017 року також є незаконним з тих підстав, що даним наказом з ним був припинений трудовий договір і він був звільнений з посади директора ДП «Миргородське лісове господарство» , вважає, що оскільки він працював за контрактом, то його трудові відносини регулювалися контрактом і як наслідок припинення з ним трудового договору є неможливим, адже трудовий договір не існував. Також вважає, що відповідачем [PERSON] агентством лісових ресурсів України було грубо порушено Постанову КМУ від 19 березня 1994 року №170, якою затверджено [PERSON] про порядок укладення контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників. Відповідно до п.22 розділу 4 вищевказаного положення, у разі не виконання або неналежного виконання сторонами зобовязань, передбачених у контракті, його може бути достроково розірвано з попередженням відповідної сторони за два тижні, чого відповідачем дотримано не було. Акт перевірки ДП «Миргородський лісгосп», який був однією із підстав його звільнення вважає сфальшованим, тобто таким, який не існував на момент його звільнення. При судовому розгляді справи позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві. Представники позивача адвокати [PERSON], [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити, як законний та обґрунтований. Представники відповідача Державного агентства лісових ресурсів України [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернули увагу суду на пропуск позивачем [PERSON] строків позовної давності для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі та наполягали на застосування до заявлених позовних вимог строку позовної давності. Зазначали, що звільнення проведено у відповідності з вимогами діючого законодавства, жодних порушень прав позивача при звільненні не допущено. Просили в задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обємі. Представники відповідача Державного підприємства «Миргородське лісове господарство» [PERSON], [PERSON] позов не визнали та в його задоволенні просили відмовити. Пояснили, що дійсно, позивач [PERSON] на підставі контракту працював на посаді директора ДП «Миргородський лісгосп» та був звільнений з посади відповідно до наказу №135-к від 04.05.2017 року з підстав передбачених підпунктом «б» пункту 26 контракту за одноразове грубе порушення керівником законодавства чи обовязків передбачених контрактом, за пунктом 8 ст. 36 КЗпП України. Підставою звільнення є лист [PERSON] обласного управління лісового та мисливського господарства від 19.04.2017 року, лист-погодження [PERSON] ОДА, акт перевірки ДП «Миргородський лісгосп» від 18.04.2017 року, контракт. Вважають, що позивач вводить суд в оману твердженням про те, що він в день звільнення перебував на лікарняному, оскільки позивач 04 травня 2017 року у відповідності з трудовим розпорядком підприємства перебував на роботі , приймав відвідувачів, підписував документи, користувався службовим автомобілем. Позивач був повідомленим про звільнення 04 травня 2017 року о 15 год. 20 хв., але відмовився від ознайомлення під розпис з наказом Держлісагенства України №135-к від 04.05.2017 року та від отримання трудової книжки, про що свідчать відповідні акти по підприємству. Позивач безпідставно стверджує про відсутність в наказі про його звільнення доказів порушень обовязків передбачених контрактом. Посилання позивача в позові на лист Миргородської ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області від 10.05.2017 року про відсутність матеріальних збитків та виплачених штрафів свідчить виключно про відсутність таких даним в Миргородській ОДПІ, а не взагалі про відсутність збитків. Безпідставним вважає і посилання позивача на господарські ризики на ринку необробленої деревини, адже ДП «Миргородський лісгосп» є державним підприємством та підпорядковане Державному агентству лісових ресурсів України, а отже чітке дотримання наказів є обовязковим для керівників вказаного підприємства, а саме [PERSON] про організацію та проведення аукціонів з продажу необробленої деревини, затвердженого Наказом Державного комітету лісового господарства України від 19.02.2007 року №42. [PERSON] передбачено, що реалізація необробленої деревини всіма постійними лісокористувачами здійснюється через аукціони з продажу необробленої деревини на біржі. Пункт 1.5 вищезазначеного [PERSON] вказує, що не реалізована на товарних біржах необроблена деревина реалізується підприємствами постійними лісокористувачами по прямим договорах за цінами, не нижчими від тих, що склались на останньому аукціоні, а отже позивачем допущено порушення вимог вище вказаного Наказу. Звертають увагу суду на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з даним позовом до суду. Наполягали на застосуванні до позовних вимог [PERSON] строків позовної давності. Звільнення позивача вважали законним, а тому в задоволенні позову просили відмовити. Представники відповідача [PERSON] обласного управління лісового та мисливського господарства [PERSON] та [PERSON] позов не визнали та в його задоволенні просили відмовити, вважали звільнення позивача на підставі підпункту «б» пункту 26 контракту за одноразове грубе порушення керівником законодавства чи обовязків, передбачених контрактом, за п. 8 ст. 36 КЗпП України правомірним, оскільки [PERSON] в своїй діяльності не дотримувався наказів Держлісагенства України та реалізовував деревину по прямих договорах за цінами, нижчими від тих, що склалися на останньому аукціоні. Відповідно до наказу [PERSON] обласного управління лісового та мисливського господарства від 29.12.2016 року №58 «Про створення постійно діючої комісії», було створено таку комісію з метою моніторингу стану господарсько-фінансової діяльності підприємств, що входять до сфери управління [PERSON] обласного управління лісового та мисливського господарства. Саме цією комісією і були виявлені допущені позивачем [PERSON] порушення, які стали підставою для його звільнення. Також наполягали на застосуванні до заявлених [PERSON] позовних вимог строків позовної давності. Представник відповідача [PERSON] обласної державної адміністрації [PERSON] суду пояснила, що головою [PERSON] обласної державної адміністрації було погоджено звільнення [PERSON] з посади директора ДП «Миргородське лісове господарство» з підстав викладених в листі [PERSON] обласного управління лісового та мисливського господарства від 19.04.2017 року. Вважає, що [PERSON] обласною державною адміністрацією не допущено жодних порушень прав позивача, а тому в задоволення позову просила відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Встановлено, що 31 жовтня 2014 року між [PERSON] агентством лісових ресурсів України в особі Голови Державного агентства лісових ресурсів України [PERSON] та [PERSON] було укладено контракт, за яким [PERSON] наймається на посаду директора державного підприємства «Миргородське лісове господарство» [PERSON] обласного управління лісового та мисливського господарства на термін з 12.12.2014 року по 11.12.2019 року. Розділом 5 Контракту п.26 передбачено, що керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади до закінчення терміну його дії… п. б) у разі одноразового грубого порушення Керівником законодавства чи обовязків, передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали негативні наслідки (понесені збитки, виплачено штрафи тощо) (а.с.22-30, т.1). Наказом Державного агентства лісових ресурсів України №630-к від 31.10.2014 року [PERSON] призначено за контрактом на посаду директора державного підприємства «Миргородське лісове господарство» [PERSON] обласного управління лісового та мисливського господарства з 12.12.2014 року по 11.12.2019 року (а.с.21, т.1). До укладення вище згаданого контракту позивач [PERSON] займав посаду директора державного підприємства «Миргородське лісове господарство» на підставі іншого контракту термін дії якого закінчився (а.с. 20, т.1). Наказом Державного агентства лісових ресурсів України №135-к від 04.05.2017 року припинено трудовий договір з [PERSON] та звільнено його з посади директора державного підприємства «Миргородське лісове господарство», яке координується [PERSON] обласним управлінням лісового та мисливського господарства з підстав передбачених підпунктом «б» пункту 26 контракту за одноразове грубе порушення керівником законодавства чи обовязків, передбачених контрактом за п.8 ст. 36 КЗпП України (а.с.16, т.1). Підставою звільнення [PERSON] з посади директора державного підприємства «Миргородське лісове господарство», стала інформація [PERSON] обласного управління лісового та мисливського господарства №01-40/361 від 25 квітня 2017 року про те, що на підприємстві очолюваному позивачем за 1 квартал поточного року зменшився обсяг реалізації продукції порівняно з відповідним періодом минулого року. Зменшилась продуктивність праці. Підприємством не виконуються вимоги наказу №42 від 19.02.2007 року Держкомлісгоспу України. На аукціони з продажу необробленої деревини виставляються не всі передбачені обсяги. Не виконуються договірні зобовязання по поставці лісо продукції. Виконання аукціонних договорів складає 3,2 % Натомість спостерігається високий відсоток реалізації необробленої деревини за прямими договорами. Систематично порушуються вимоги наказу Держлісагенства України №487 від 23.08.2007 року «Про створення єдиного реєстру Сертифікатів про походження лісоматеріалів та виготовлених з них пиломатеріалів для здійснення експортних операцій, угод з реалізації лісопродукції та протоколів результатів аукціонів». Ціни на лісопродукцію застосовуються нижчі, ніж зафіксовані на аукціонах та затверджені прайс-листами, внаслідок чого підприємством за 1 квартал 2017 року втрачено 523,2 тис. грн. В результаті зменшення обсягів реалізації заробітна плата працюючим на підприємстві зменшилась на 6,1%. Поточна заборгованість по заробітній платі станом на 01.04.2017 року (згідно балансу) зросла в 2,8 рази. Поточна заборгованість перед пенсійним фондом зросла відповідно в 12,5 рази (а.с.17-19, т.1). Звільнення [PERSON] було проведено в період його тимчасової непрацездатності, про що свідчить листок непрацездатності, яким він був звільнений від роботи з 04.05.2017 року по 11.05.2017 року, оскільки перебував на стаціонарному лікуванні в Миргородській ЦРЛ (а.с.74). Суд приходить до переконання, що [PERSON] було звільнено з роботи з дотриманням вимог чинного законодавства, виходячи з наступних обґрунтувань. Відповідно до п. 1 контракту керівник зобов'язується безпосередньо і через адміністрацію здійснювати поточне керівництво підприємством, забезпечувати ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством державного майна. Зі змісту ст.3 Кодексу законів про працю України вбачається, що законодавство про працю України регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ч.3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Оскільки контракт це особлива форма трудового договору, то посилання позивача на ту обставину, що між ним та відповідачем не було укладено трудового договору є безпідставним і формулювання записане в наказі про звільнення є вірним. Обов'язковість контрактної форми трудового договору з керівником державного підприємства передбачається Законом України «Про управління об'єктами державної власності». У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року №12-рп/98 щодо офіційного тлумачення ч.3 ст. 21 КЗпП України акцентовано увагу на те, що незважаючи на ці (які містить ст. 9 КЗпП України) та інші застереження, що містяться у Кодексі законів про працю України та інших актах трудового законодавства України і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це як правило тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору тощо. Таким чином, при укладенні контракту закон надає право сторонам установлювати підвищену відповідальність особи й додаткові підстави для розірвання трудового договору - контракту. Пунктом 8 статті 36 КЗпП України визначено, що підставою припинення трудового договору є підстави, зазначені в контракті. Згідно п.26 укладеного сторонами контракту керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення терміну його дії:… б) у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки (понесені збитки, виплачено штрафи тощо)… В п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п.8 ст. 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотність наслідків порушення трудових обов'язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов'язку, який входить до кола його трудових обов'язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов'язку, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв'язку між невиконанням працівником трудових обов'язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі за №6-33цс14. Судом встановлено, що ДП «Миргородський лісгосп» є державним підприємством та підпорядковане Державному агентству лісових ресурсів України, а отже чітке дотримання наказів є обовязковим для керівників вказаного підприємства, а саме [PERSON] про організацію та проведення аукціонів з продажу необробленої деревини, затвердженого Наказом Державного комітету лісового господарства України від 19.02.2007 року №42, п. 1.1 якого передбачено, що вказане [PERSON] регулює порядок реалізації усієї необробленої деревини, заготовленої підприємствами, які здійснюють заготівлю деревини як постійні користувачі лісових ресурсів, за винятком дров паливних, деревини, яка використовується для розвитку матеріально-технічної бази (будівництво, ремонт тощо) постійних лісокористувачів відповідно до затверджених кошторисів, деревини, використання якої передбачено колективними договорами, деревини для індивідуального ремонту та будівництва згідно з поданими заявами, деревини для забезпечення потреб соціальної сфери, а також деревини для забезпечення потреб виробничих деревообробних підрозділів постійних лісокористувачів. Крім того п.1.2 цього [PERSON] передбачено, що реалізація необробленої деревини всіма постійними лісокористувачами здійснюється через аукціони з продажу необробленої деревини на біржі. Пункт 1.5 вищезазначеного [PERSON] вказує, що не реалізована на товарних біржах необроблена деревина реалізується підприємствами постійними лісокористувачами по прямим договорах за цінами, не нижчими від тих, що склались на останньому аукціоні. Дослідженням дотримання підприємством цінової політики при реалізації лісопродукції за 1 квартал 2017 року встановлено випадки її реалізації за цінами нижчими, ніж зафіксовані на аукціонах та затверджених прайс-листами, в результаті чого підприємством недоотримано доходів на 523,2 тис.грн. Отже, позивачем допущено порушення вимог вище вказаного [PERSON], він здійснював продаж продукції через прямі договори по цінам нижчим ніж склалися на останньому аукціоні, що завдало підприємству збитків. Крім того, посилання позивача на незаконність наказу про звільнення з підстави розірвання контракту у період його тимчасової непрацездатності є необґрунтованим, з огляду на висловлену Верховним Судом України правову позицію в постанові від 23.01.2013 року у справі № 6-127цс12, оскільки звільнення відбулося не з ініціативи роботодавця, а з підстав, передбачених контрактом. На контрактну форму трудового договору не поширюються положення ст.9 КЗпП про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Безпідставним є посилання позивача в позовній заяві на постанову КМУ №170 від 19.03.1994 року, якою затверджено [PERSON] про порядок укладення контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, яким передбачено можливість дострокового розірвання контракту з попередженням відповідної сторони за два тижні. Адже, дане положення про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору розповсюджується на працівників, а не на керівників підприємства, щодо яких передбачена підвищена відповідальність за невиконання умов контракту. Зважаючи на вище викладене, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. Також суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з позовом до суду з наступних обґрунтувань. Частиною 1 ст.233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду із позовом про поновлення на роботі 07 серпня 2017 року. До цього, 31 травня 2017 року [PERSON] звернувся з аналогічним позовом в порядку адміністративного судочинства до [PERSON] окружного адміністративного суду та ухвалою даного суду від 25 липня 2017 року провадження по справі було закрито з розясненням позивачеві права на звернення з такими позовними вимогами до місцевого загального суду у порядку визначеному Цивільним процесуальним кодексом України (а.с.66-69, т.1). Позивач [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду із клопотанням про продовження строку на подання позовної заяви, як пропущеного з поважних причин (а.с. 64, т.1). Суд не вбачає підстав для поновлення позивачеві [PERSON] строку для звернення з даним позовом до суду, оскільки перебіг позовної давності шляхом предявлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подача позову з недодержанням правил підсудності, що мало місце в розглядуваному випадку. Отже, позов [PERSON] подано з пропуском визначеного законом строку позовної давності та обґрунтовані підстави для поновлення такого строку судом відсутні.

Outcome: dismissed