Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

06 травня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що 17 квітня 2015 року відповідач взяв у неї в борг гроші в сумі 7 850 грн., які зобов'язався повернути до 30 квітня 2015 року, про що власноручно написав розписку. У зв'язку з тим, що у встановлений строк [PERSON] гроші не повернув, [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник за договором про надання правової допомоги адвокат Конєва Л. К. уточнили позовні вимоги, просили стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за розпискою в сумі 7 850 грн., судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. та 1 000 грн. судових витрат за надання правової допомоги, а також зобов'язати Управління державного казначейства України в Білопільському районі повернути зайво сплачений судовий збір у розмірі 541 грн. 40 коп. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, суду зазначив, що ніяких коштів від позивачки не отримував. Заслухавши сторони, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування покладений на сторони у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором та сплатити відсотки за користування коштами у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з розпискою від 17 квітня 2015 року [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] борг у сумі 7 850 грн. в строк до 30 квітня 2015 року (а. с. 5). У судовому засіданні відповідач заперечував факт укладення з позивачкою договору позики та отримання від неї грошових коштів, суду зазначив, що вказана сума може бути заборгованістю за комунальні послуги за час його проживання в квартирі [PERSON], за адресою: [ADDRESS], з вересня 2011 року по 20 квітня 2015 року. Вказану розписку він писав, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, під примусом позивачки, в той час, коли мешкав у її квартирі і не мав іншого житла. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що відповідач [PERSON] на підставі усної домовленості винаймав у неї квартиру, розташовану за вказаною вище адресою. За час проживання останнього, виникла заборгованість за комунальні послуги. Крім того, відповідач привів помешкання у непридатний для проживання стан, на часткове відновлення якого вона витратила власні кошти. [PERSON] не заперечував свого боргу, у зв'язку чим написав розписку. За цією розпискою вона кошти відповідачу не передавала. Вказана в ній сума фактично складається із заборгованості по комунальним послугам, витраченим нею коштам на прибирання квартири та проведення оцінки вартості відновлювальних робіт. У судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що за час проживання відповідача [PERSON] у квартирі її доньки [PERSON], за адресою: [ADDRESS] з кінця 2011 року і до середини квітня 2015 року утворилась заборгованість по комунальним послугам. Покази вказаного свідка стосовно того, що в її присутності [PERSON] передавала [PERSON] гроші, у зв'язку з чим останній написав розписку, суд не приймає до уваги, оскільки вони суперечать показам позивачки в судовому засіданні, а також спростовуються письмовими матеріалами справи, дослідженими судом. Крім того, свідок [PERSON] є матір'ю позивачки [PERSON] і зацікавлена постановленні судом рішення на користь останньої, а тому її покази в цій частині суд ставить під сумнів. Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі склалися правовідносини, які регулюються нормами житлового законодавства, а не нормами законодавства про позику, на які посилається позивачка. Разом із цим судом встановлено, що станом на квітень 2015 року мається заборгованість за комунальними послугами за квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], у загальному розмірі 7 063 грн. 24 коп., про що свідчать надані позивачкою довідки з організацій, які надають ці послуги, та квитанціями до сплати (а. с. 26-32). В судовому засіданні позивачка підтвердила, що заборгованість по комунальним послугам виникла за час проживання відповідача в її квартирі, розташованій за вказаною вище адресою, і на час розгляду справи нею не сплачена. Також, всупереч статті 60 ЦПК України позивачка не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів стосовно того, що понесла будь-які матеріальні витрати на прибирання квартири, в якій мешкав відповідач, і проведення оцінки вартості відновлювальних робіт. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення із [PERSON] заборгованості за борговою розпискою в сумі 7 850 грн. за їх необґрунтованістю. У відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. При зверненні з даним позовом до суду позивачка сплатила судовий збір у розмірі 785 грн. замість необхідних 243 грн. 60 коп., тобто на 541 грн. 40 коп. більше (а. с. 1). У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. За таких обставин, суд вважає за необхідне зобов'язати управління Державної казначейської служби України у Білопільському районі Сумської області повернути позивачці [PERSON] надмірно сплачений судовий збір у розмірі 541 грн. 40 коп. Що стосується решти судових витрат, то у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України вони покладаються на позивачку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed