Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

05.02.2021р. [PERSON] звернулась через свого представника - адвоката Негробова О.В. (діє на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги від 19.05.2020р. та ордеру серії АЕ № 1054316 від 05.02.2021р. - а.с. № 67, 69) до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», [PERSON] про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди (а.с. № 3 - 8). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 02.03.2021р. позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до положень ч. 1 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України (а.с. № 73). В обґрунтування позовних вимог представник позивачки зазначив, що 19.01.2020р. у м. Дніпро, на вул. Панікахі, в районі буд. 75, відбулась ДТП, за участю транспортних засобів «Hyundai Getz», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , що належить [PERSON] , та «Audi Q5», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , відповідальність якого забезпечена полісом ОСЦПВ 194039079, страховик - ПрАТ «СК «ВУСО». Згідно з постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.02.2020р. (справа № 932/1467/20), водія [PERSON] було визнано винним у вчинені даної ДТП та притягнуто до відповідальності за ст. 124 КУпАП. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні ушкодження. З метою компенсації спричинених збитків, позивачка в порядку визначеному Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», звернулась до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою на виплату страхового відшкодування. За результатами розгляду наданої заяви на виплату страхового відшкодування, ПрАТ «СК «ВУСО» 10.03.2020р. здійснила позивачці виплату суми страхового відшкодування у розмірі 21 541 грн.50коп. З метою визначення розміру матеріального збитку (в т.ч. і суми страхового відшкодування), позивачка звернулась до судового експерта авто-товарознавця [PERSON] . Згідно з висновком експерта № 2703/20/20 від 20.03.2020р., складеного судовим експертом [PERSON]., вартість матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу «Hyundai Getz», реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП, складає 42 758 грн.22коп., а вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу замінюваних складових частин без урахування складової ПДФ складає 39 469 грн. 28 коп. Витрати позивачки на оплату послуг експерта склали 3 500 грн. У відповіді на адвокатський запит від 25.05.2020р. страхова компанія зазначила, що розмір франшизи, яка встановлена полісом №194039079, становить 2 500 грн. У відповіді на адвокатський запит від 21.09.2020р. ПрАТ «СК «ВУСО» повідомило, що 28.05.2020р. було прийнято рішення про доплату страхового відшкодування [PERSON] на підставі висновку експерта (авто-товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ) №2703/20/20 від 20.03.2020р. 28.05.2020р. на рахунок [PERSON] надійшла доплата суми страхового відшкодування у розмірі 14 103 грн.79коп. Отже, загальний розмір суми страхового відшкодування, яке страховик - ПрАТ «СК «ВУСО» сплатило позивачці, складає 35 645 грн.29коп. Однак, незважаючи на те, що страховик погодився з розміром відшкодування, встановленим у висновку експерта № 2703/20/20 від 20.03.2020р., недоплачена сума страхового відшкодування становить - 1 323 грн. 99 коп. (39 469 грн. 28 коп. -35 654 грн. 29 коп. - 2 500 грн. = 1 323 грн. 99 коп.). Відповідно до п. 36.6 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Оскільки вина [PERSON] щодо пошкодження транспортного засобу позивачки встановлена постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.02.2020р. (справа № 932/1467/20), то у відповідності до п. 36.6 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 11, 22, 1166, 1187 ЦК України, представник позивачки вважав, що саме з [PERSON] підлягає стягненню розмір франшизи, а саме 2 500 грн. Представник позивачки зазначав, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачці завдано моральну шкоду, яка полягає у пережитому у ДТП нервовому стресі, а також через пошкодження власного майна, погіршення його технічного і естетичного стану, у неможливості користуватися ним та побутових незручностях, що виникли внаслідок цього. Крім того, після настання ДТП [PERSON] пообіцяв усіляко сприяти відшкодуванню спричинених збитків, проте його слова не знайшли свого відображення в його діях. Таким чином, з метою захисту своїх порушених прав, позивачка змушена була звернутися до суду із даною позовною заявою та понести відповідні судові витрати. Розмір спричиненої моральної шкоди позивачка оцінює у 4 000 грн. Адвокат Негробов О.В. просив стягнути з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь [PERSON] недоплачену суму страхового відшкодування у розмірі 1 323 грн.99коп.; а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] франшизу у розмірі 2 500 грн., а також моральну шкоду у розмірі 4 000 грн. 05.05.2021р. та 12.05.2021р. від представника ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» - Шиліна В.А. (діє на підставі довіреності № ГН-8/2021 від 04.01.2021р. - а.с. № 84) до суду надійшли заяви, в яких останній просив закрити провадження у справі в частині позовних вимог до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» у розмірі 1 323 грн.99коп., у зв`язку з відсутністю предмету спору. Також просив відмовити у задоволенні інших вимог до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» (а.с.№79, 82). В обґрунтування заявленого, представник відповідача зазначив, що ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» прийнято рішення про доплату страхового відшкодування у розмірі 1 323 грн.99коп. На підтвердження вказаного представник відповідача долучив до матеріалів справи копію платіжного доручення № 16196 від 28.04.2021р. на суму 1 323 грн.99коп., яка була сплачена [PERSON] (а.с.№ 83). 28.05.2021р. представник позивачки - адвокат Негробов О.В. надав суду заяву, в якій просив відкласти розгляд клопотання представника відповідача ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» про закриття провадження у справі у відповідній частині вимог, у зв`язку з тим, що позивачка перебуває на території Західної України та не має можливості перевірити надану страховою компанією інформацію. Також зазначив, що позивачці необхідний час (протягом 10 днів) для уточнення своєї правової позиції по справі (а.с. № 89). 30.06.2021р. представник позивача - адвокат Негробов О.В. надав суду заяву, в якій зазначив, що позивачка, реалізуючи своє право, з метою отримання компенсації понесених нею судових витрат, вважала за необхідне надати суду документи, які б підтверджували розмір та факт оплати судових витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою адвоката у розмірі 5 000 грн. та послуг експерта у розмірі 3 500 грн. Таким чином, загальний розмір судових витрат, які були понесені позивачкою під час розгляду даної справи, складає сума 9 408грн.80 коп.: 908грн.80коп. - оплата судового збору; 3 500 грн. - оплата послуг експерта та 5 000 грн. - судові витрати на оплату послуг адвоката (професійна правнича допомога). Окрім цього, представник позивачки просив суд під час розгляду даної справи по суті пред`явлених вимог, врахувати те, що відповідачем - ПрАТ «СК «ВУСО» була подана заява про закриття провадження на п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (відсутність предмету спору). Дана заява аргументована тим, що ПрАТ «СК «ВУСО» 28.04.2021р. було сплачено на користь позивачки частку страхового відшкодування у розмірі 1 323 грн.99коп. Зазначена частка суми страхового відшкодування у розмірі 1 323грн.99коп. дійсно надійшла на рахунок позивачки, проте з матеріалів даної справи вбачається, що в повному обсязі ПрАТ «СК «ВУСО» розрахувалось з позивачкою вже після відкриття судом провадження по даній цивільній справі. На переконання представника позивачки, ПрАТ «СК «ВУСО», здійснивши 28.04.2021р. виплату несплаченої частки суми страхового відшкодування, цілковито погодилось із обґрунтованістю відповідної вимоги [PERSON] . Згідно з ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. На теперішній час, позивачка не підтримує свою вимогу щодо стягнення з ПрАТ «СК «ВУСО» несплаченої частки суми страхового відшкодування у розмірі 1 323 грн.99коп., у зв`язку із задоволенням даної вимоги страховиком після пред`явлення позову, проте просила суд врахувати положення ч. 3 ст. 142 ЦПК України та стягнути з ПрАТ «СК «ВУСО» понесені нею судові витрати пропорційно до заявлених нею позовних вимог. Позовні вимоги, які [PERSON] були заявлені до [PERSON] , адвокат Негробов О.В. підтримав в повному обсязі (а.с. №90 - 91). Разом з заявою представник позивачки долучив до матеріалів справи копію додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої (правової) допомоги від 19.05.2020р., складеної 19.05.2020р.; копію акту приймання - передачі робіт по договору про надання правничої (правової) допомоги від 19.05.2020р., складений 30.06.2021р., а також квитанцію від 30.06.2021р. на оплату отриманих послуг на суму 5 000 грн. (а.с. №92 - 93). 05.07.2021р. до суду надійшло клопотання представника ПрАТ «СК «ВУСО» - Шиліна В.А., в якому останній просив суд зменшити розмір судових витрат, якщо буде ухвалене рішення про задоволення позовних вимог позивачки, зокрема, судові витрати на професійну правничу допомогу, а саме до розміру, що відповідає засадам пропорційності та співмірності, а це до розміру 3 000 грн. (а.с. № 95 - 96). Відповідач [PERSON] правом на надання відзиву на позов та доказів на його обґрунтування не скористався, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином, на адресу місця його реєстрації, яка була підтверджена відповіддю ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 18.02.2021р. (а.с. №72), проте поштовий конверт повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. №74, 78). Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за правилами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до преамбули Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Відповідно до ст. 6 вказаного Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно з п. 1.6 ст. 1 Закону, власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Згідно з п. 1.4 ст. 1 Закону, особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Як вбачається з постанови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 932/1467/20 від 14.02.2020р., що набрала законної сили 25.02.2020р., 19.01.2020р., приблизно о 13 год. 30 хв., [PERSON] , рухаючись в районі будинку 75 по вул. Панікахи в м. Дніпро, керуючи автомобілем «Audi Q5», державний номер [NUMBER] , порушуючи п. 10.2 Правил дорожнього руху (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. № 1306), при виїзді з прилеглої території на проїзну частину не надав перевагу транспортному засобу, який рухався по вул. Панікахи, внаслідок чого зіткнувся з автомобілем «Hyundai Getz», державний номерний знак [NUMBER] , що спричинило пошкодження транспортних засобів. Означеною постановою суду [PERSON] визнано винним у скоєнні ДТП, на нього у відповідно до ст. 124 КУпАП накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с. № 11). Автомобіль «Hyundai Getz», реєстраційний номер [NUMBER] (яким на момент ДТП керувала водій [PERSON] ), належить [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію серії [NUMBER] (а.с. № 9). Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Audi Q5», реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована ПрАТ «СК «ВУСО» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 194039079 від 19.01.2020р. (а.с. № 12). З метою компенсації спричинених збитків, позивачка, в порядку визначеному Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», звернулась до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою на виплату страхового відшкодування (а.с. № 13 - 14). Відповідно до ст. 29 Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Згідно з п. 2 ст. 36 Закону, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) або здійснити виплату страхового відшкодування. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. За результатами розгляду наданої заяви на виплату страхового відшкодування, ПрАТ «СК «ВУСО» 10.03.2020р. здійснило позивачці виплату суми страхового відшкодування у розмірі 21 541 грн. 50 коп.(а.с. № 58). З метою визначення розміру матеріального збитку (в т.ч. і суми страхового відшкодування), позивачка звернулась до судового експерта авто-товарознавця [PERSON] . Згідно з висновком експерта № 2703/20/20 від 20.03.2020р. вартість матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу «Hyundai Getz», р.н. [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП, складає 42 758 грн.22коп., а вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу замінюваних складових частин без урахування складової ПДФ складає 39 469 грн. 28 коп. (а.с.№16 - 39). Витрати позивачки на оплату послуг експерта склали 3 500 грн. (а.с. № 93 зв.ст). У відповіді на адвокатський запит від 25.05.2020р. страхова компанія повідомила, що розмір франшизи, який встановлено полісом №194039079, становить 2 500 грн. (а.с. № 44 - 48). У відповіді на адвокатський запит від 21.09.2020р. страховик зазначив, що 28.05.2020р. ним було прийнято рішення про доплату страхового відшкодування [PERSON] на підставі висновку експерта (авто-товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ) №2703/20/20 від 20.03.2020р. (а.с. № 59-60). 28.05.2020р. на рахунок [PERSON] надійшла доплата суми страхового відшкодування у розмірі 14 103 грн. 79коп. (а.с. № 62). Отже, загальний розмір суми страхового відшкодування, яке ПрАТ «СК «ВУСО» сплатило позивачці, складає 35 645 грн.29коп. Однак, незважаючи на те, що страховик погодився з розміром відшкодування, встановленим у висновку експерта № 2703/20/20 від 20.03.2020р., недоплачена сума страхового відшкодування складає 1 323 грн. 99 коп. (39 469 грн. 28 коп. - 35 654 грн. 29 коп. - 2 500 грн. = 1 323 грн. 99 коп.). З метою стягнення зазначеної суми зі страхової компанії позивачка і звернулась до суду з вказаним позовом. Під час розгляду справи судом, представник відповідача зазначив, що ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» прийнято рішення про доплату страхового відшкодування у розмірі 1 323 грн.99коп. На підтвердження вказаного представник відповідача долучив до матеріалів справи копію платіжного доручення № 16196 від 28.04.2021р. на суму 1 323 грн.99коп., сплачені [PERSON] (а.с. № 83). Представник позивачки - адвокат Негробов О.В. надав суду заяву, в якій зазначив, що на теперішній час позивачка не підтримує свою позовну вимогу щодо стягнення з ПрАТ «СК «ВУСО» несплаченої частки суми страхового відшкодування у розмірі 1 323 грн.99коп., у зв`язку із задоволенням даної вимоги страховиком після пред`явлення позову, проте, просив суд врахувати положення ч. 3 ст. 142 ЦПК України та стягнути з ПрАТ «СК «ВУСО» понесені позивачкою судові витрати пропорційно до пред`явлених позовних вимог (а.с. № 90 - 91). Як визначено п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своє ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Вивчивши заяви представника страхової компанії про закриття провадження в частині вимог до ПрАТ «СК «ВУСО», а також заяву представника позивача про відмову від частини позовних вимог до ПрАТ «СК «ВУСО» та дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне прийняти відмову сторони позивача від позовних вимог до ПрАТ «СК «ВУСО», та на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України закрити провадження у справі в даній частині позовних вимог, оскільки позивачка, відповідно до положень ст.ст. 49, 255 ЦПК України відмовилася від частини позовних вимог до ПрАТ «СК «ВУСО», підстави для неприйняття такої відмови судом не встановлені і відмова від частини позовних вимог не суперечить вимогам чинного законодавства і не порушує права сторін, наслідки відмови від позову позивачці зрозумілі. Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Велика Палата Верхового Суду у постанові від 04.07.2018р. у справі № 755/18006/15-ц, зробила висновки, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). У разі, якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.10.2018р. у справі № 760/15471/15-ц. Відповідно до п. 36.6 ст. 36 Закону, страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Оскільки вина [PERSON] щодо пошкодження транспортного засобу позивачки встановлена постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.02.2020р. (справа № 932/1467/20), то відповідно до п. 36.6 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст.11, 22, 1166, 1187 ЦК України, саме з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає відшкодуванню розмір франшизи, яка становить 2 500 грн. Вирішуючи питання про стягнення з [PERSON] на користь позивачки моральної шкоди, суд дійшов наступних висновків з таких підстав. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України). Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019р. у справі № 465/4287/15. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд, вирішуючи питання про підстави відшкодування моральної шкоди, виходить з того, що є встановленою, а отже в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає і доказуванню, вина водія [PERSON] , який порушенням зі свого боку Правил дорожнього руху, пошкодив майно позивачки. При вирішенні питання про відшкодування моральної (немайнової) шкоди судом враховані обставини справи, характер та обсяг фізичних і душевних страждань, які зазнала позивачка, тривалість немайнових втрат та враховуючи вимоги розумності і справедливості, розмір відшкодування моральної шкоди слід визначити в сумі - 1 000 грн., оскільки після дорожньо-транспортної пригоди позивачка отримала стрес через пошкодження автомобіля, змінилося її життя, оскільки неможливість користуватись автомобілем позбавила звичного для неї порядку організації життя. Розмір моральної шкоди, визначений позивачкою - 4 000 грн. є завищеним. Крім того, позивачкою та її представником не зазначено, як саме розраховувалась сума моральної шкоди та з чого вони виходили при визначенні її розміру. Стосовно розподілу судових витрат у справі суд зазначає наступне. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч.ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України зазначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 135 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідачем ПрАТ «СК «ВУСО» були подані заяви про закриття провадження на п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (відсутність предмету спору). Дані заяви аргументовані тим, що ПрАТ «СК «ВУСО» 28.04.2021р. було сплачено на користь позивачки частку страхового відшкодування у розмірі 1 323 грн. 99коп. (стягнення яких було предметом розгляду по справі). Зазначена частка суми страхового відшкодування у розмірі 1 323 грн. 99коп. сплачена та надійшла на рахунок позивачки, проте з матеріалів даної справи вбачається, що в повному обсязі ПрАТ «СК «ВУСО» розрахувалось з позивачкою лише після відкриття судом провадження по даній справі. Згідно з ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. З наданих представником позивачки пояснень вбачається, що на теперішній час, позивачка не підтримує свою вимогу щодо стягнення з ПрАТ «СК «ВУСО» несплаченої частки суми страхового відшкодування у розмірі 1 323 грн.99коп., у зв`язку із задоволенням даної вимоги страховиком після пред`явлення позову, проте просить суд врахувати положення ч. 3 ст. 142 ЦПК України та стягнути з ПрАТ «СК «ВУСО» понесені позивачкою судові витрати пропорційно до пред`явлених вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002р. «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019р. у справі № 922/1163/18. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких судових витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16, постановах Верховного Суду від 15.04.2020р. у справі №199/3939/18-ц, від 09.06.2020р. у справі № 466/9758/16-ц, від 30.09.2020р. у справі № 379/1418/18. На підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачкою надано: копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 19.05.2020р., копію додаткової угоди № 1 до договору про надання про надання правничої (правової) допомоги від 19.05.2020р., укладеної 19.05.2020р., копію акту приймання - передачі виконаних робіт до договору про надання про надання правничої (правової) допомоги від 19.05.2020р., укладеного 30.06.2021р., а також копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЗП 002072 від 12.03.2019р., ордер серії АЕ № 1054316 від 05.02.2021р., копію посвідчення адвоката від 12.03.2019р. (а.с. № 67 - 70, 92). Згідно зі статтею 13 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Відповідно до ст. 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. В свою чергу Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів» та Положення «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність. Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає суду право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. До таких висновків щодо застосування норм матеріального права дійшов Верховний Суд у постановах від 19.02.2020р. у справі 755/9215/15-ц та від 16.04.2020р. у справі 727/4597/19. На підтвердження судових витрати на оплату послуг адвоката позивачкою було надано суду копію квитанції від 30.06.2021р. на суму 5 000 грн. (а.с. № 93). За вищезазначеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивачки в частині стягнення зі сторін понесених нею судових витрат на оплату послуг адвоката. Отже, обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позов задоволено частково, то судові витрати слід розподілити пропорційно задоволеній частині позовних вимог наступним чином. При подачі позову позивачкою були сплачені наступні судові витрати на загальну суму 9 408 грн. (судовий збір 908 грн. (а.с. № 2), витрати по оплаті проведення експертизи 3 500 грн. (а.с. № 93 зв.ст.) і судові витрати на правничу допомогу - 5 000 грн. (а.с. № 93)). Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути судові витрати по справі пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. При цьому, відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Судом встановлено, що фактично спір виник через неправомірні дії у тому числі і відповідача ПрАТ «СК «ВУСО», що підтверджується і здійсненою ним страховою виплатою на користь позивачки лише після її звернення з позовною заявою до суду та відкриття провадження у справі, а тому судові витрати по справі підлягають розподілу між обома відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог. Так, ціна позову становить 7 823 грн.99коп., з відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» заявлялось до стягнення 1 323 грн.99коп., що дорівнює 16,92 % від загального розміру позовних вимог (1 323 грн.99коп. * 100 % / 7 823 грн.99коп. = 16,92 %), а з [PERSON] стягнуто 3 500 грн., що дорівнює 44,73 % (3 500 грн. * 100 % / 7 823 грн.99коп. = 44,73 %). Так, позивачкою сплачено судові витрати на загальну суму 9 408 грн., які підлягають частковій компенсації відповідачами пропорційно до задоволених позовних вимог. Так, ПрАТ «СК «ВУСО» має сплатити в рахунок компенсації судових витрат по справі позивачці - 1 591 грн. 83коп. (9 408 грн. * 16,92 % / 100 % = 1 591 грн.83коп.), а [PERSON] - 4 208 грн. 20коп. (9 408 грн. * 44,73 % / 100 % = 4 208 грн.20коп.). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial