Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

05 травня 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк (надалі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, предметом якого є: стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 27 962 грн 05 коп., з яких 4 727 грн 38 коп. - заборгованість за кредитом, 255 грн 77 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 21 171 грн 18 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн - штраф (фіксована частина), 1 307 грн 72 коп. - штраф (процентна складова). Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 15 квітня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк») та [PERSON] уклали кредитний договір № NKXRFS06961238 (надалі - Договір), який складається із Заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»). За умовами Договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, а також інших витрат згідно з умовами Договору. Однак відповідачка своїх зобов'язань за кредитним договором не виконала, внаслідок чого банк звернувся з позовом до суду. В судове засідання представник позивача не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. У поданій до суду письмовій заяві зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена через оголошення у пресі (а.с. 42), про причини неявки суд не повідомила. Суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, ухвалив розглядати справу в заочному порядку. Дослідивши письмові докази, що є у справі, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 14 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», з одного боку, та [PERSON], з другого боку, був укладений кредитний договір, що складається із Заяви позичальника від 14.04.2008 року та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»). За умовами Договору, банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 5 237 грн 10 коп. на строк 10 місяців, тобто з 15.04.2008 року по 15.02.2009 року включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту, єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 476 грн 10 коп. При цьому, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 553 грн 36 коп. для погашення заборгованості за кредитом. Крім того, сторони домовились, що термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за Договором встановлюється тривалістю п'ять років (п.п. 5.5 Умов). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Суд також враховує правову позицію Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладену у п. 27 Постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зокрема про те, що проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Згідно з п. 3.2.7. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам позичальник зобов'язується погасити заборгованість за кредитом у повній сумі, сплатити нараховані за весь період користування кредитом відсотки. З наведеного вбачається, що сторони, укладаючи кредитний договір, домовились про те, що проценти за користування кредитними коштами нараховуються у розмірі, передбаченому договором, за весь період користування кредитом. За таких обставин, вимоги банку про стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитом та процентами, нарахованими за час фактичного користування кредитом, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо цивільно-правової відповідальності відповідача за порушення зобов'язання, суд звертає увагу на таке. Закінчення строку договору, згідно з ч. 4 ст. 631 ЦК України, не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Договором, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Так, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. За порушення зобов'язання винна особа несе цивільно-правову відповідальність, тобто зазнає основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні боржника певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до п. 5.4 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»), нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбаченої п.п. 5.1, 5.2, 5.3 цих Умов, здійснюється протягом трьох років з дня коли відповідне зобов'язання повинне бути виконане Позичальником (а.с. 8). П.п. 5.1 Умов, зокрема, передбачено відповідальність за порушення зобов'язань з погашення кредиту у строки, визначені в Заяві, та сплати відсотків за користування кредитом. Так, при порушенні зазначених зобов'язань, Позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0, 5 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу. За змістом п. 5.3 Умов, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн та 5 % від суми заборгованості. Таким чином, сторонами досягнуто домовленості про встановлення трирічного терміну нарахування, зокрема, пені за порушення строків погашення кредиту та відсотків за користування кредитом. Оскільки останнім днем виконання зобов'язання є 10.02.2009 року, то останнє нарахування пені за порушення зобов'язання з погашення суми кредиту та нарахованих відсотків мало відбутися 10.02.2012 року. Нараховуючи пеню до 31.03.2014 року, банк допустив порушення умов кредитного договору, стороною якого він є. Крім того, суд звертає увагу, що договором між сторонами встановлено щомісячне погашення суми кредиту (553 грн 36 коп.), а тому перебіг встановленого договором трирічного строку нарахування неустойки за порушення цього зобов'язання починається з дня, наступного за останнім днем строку, коли платіж мав бути внесений позичальником, тобто з 16 числа місяця. Така правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 06.11.2013 року у справі №6-116цс13, що, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх судів України. Вирішуючи спір в частині притягнення боржника до цивільно-правової відповідальності, суд виходить з положень ст. 61 Конституції України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Як вбачається зі змісту кредитного договору (розділ 5 «Відповідальність сторін»), підставами для нарахування як пені, так і штрафу є порушення однієї і тієї ж умови договору, а саме не виконання зобов'язання вчасно. Отже, нараховуючи одночасно пеню та штраф за одне й те саме порушення зобов'язання, банк порушив закладений в Конституції України принцип гарантування прав, свобод та обов'язків людини. Відмовляючи в частині вимог щодо стягнення з відповідача суми пені, суд, крім того, виходить з необґрунтованості нарахування пені з порушенням умов договору (після 15.02.2012 року) та невиконання позивачем свого процесуального обов'язку доказування в цій частині позовних вимог. За приписом ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Судом встановлено, що при подачі позову, позивач сплатив судовий збір у розмірі 279 (двісті сорок чотири) гривень 62 коп., що підтверджується платіжним дорученням №IHB99B0LL6 від 09.04.2014 року, доданим до матеріалів справи (а.с.1). Крім того, на розміщення оголошення у пресі, а саме повідомлення про виклик в судове засідання відповідачки, позивачем витрачено 420 грн. В підтвердження до матеріалів справи долучено копію платіжного доручення №ІНВ92В0ОКU від 02.07.2014 року (а.с. 40). Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За таких обставин, враховуючи принцип обов'язковості виконання зобов'язання, принцип недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов'язання та розподілу судових витрат між сторонами, суд задовольняє позов частково, стягує з відповідача суму заборгованості за тілом кредиту, процентами за користування коштами, а також суму штрафу та частину судових витрат. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial