Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

06 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Артемівської міської ради про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 42412 грн. 24 коп., та компенсації за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 31723,30 грн., а всього 74 135 грн. 54 коп. В обгрунтування позову [PERSON] посилався на те, що розпорядженнями Артемівського міського голови від 02 березня 2011 року № 50рк та згідно з наказом відділу культури Артемівської міської ради від 02.03.2011 року № 3-нк він був призначений на посаду директора комунального підприємства «Артемівський міський парк культури та відпочинку». Розпорядженням № 9рк від 21.01.2014 року його було звільнено з займаної посади згідно з п.1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін з 31 січня 2014 року. Проте, з березня 2013 року нарахована заробітна плата йому не виплачувалася, у звязку з чим за період з березня 2013 року по січень 2014 року у відповідача перед ним утворилася заборгованість у сумі 42412 грн. 24 коп. Уточнивши в травні 2016 року позовні вимоги, позивач зазначив в якості відповідачів також Управління культури Бахмутської міської ради та КП «Артемівський міський парк культури та відпочинку» та просив стягнути з Бахмутської міської ради вказану суму заборгованості 42412,24 грн., і компенсацію втрати частини заробітної плати у сумі 31723,30 грн. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 червня 2016 року у задоволені позову [PERSON] до Бахмутської міської ради, Управління культури Бахмутської міської ради та Комунального підприємства «Артемівський міський парк культури та відпочинку» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини заробітку відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду позивач через свого представника [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі і стягнення з Бахмутської міської ради суми заборгованості на його користь, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обгрунтування доводів скарги посилається на те, що КП «Бахмутський міський парк культури та відпочинку» є комунальним унітарним підприємством, власником якого є територіальна громада та майно якого (в тому числі й те, що сформовано за рахунок доходів, одержаних від реалізації послуг) є комунальною власністю. До спірних правовідносин підлягає застосуванню, зокрема ч.7 ст. 77 ГК України, відповідно до якої казенне підприємство відповідає за своїми зобовязаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобовязаннями казенного підприємства. З урахуванням вказаної норми та ч.10 ст. 78 ГК України у разі недостатності зазначених коштів територіальна громада несе повну субсидіарну відповідальність за зобовязаннями комунального унітарного підприємства. У спірних правовідносинах переважно перед нормами ст.ст. 96 та 176 ЦК України, які є загальними, підлягають застосуванню спеціальні норми ч.10 ст. 78 та ч.7 ст. 77 ГК України, які врегульовують питання відповідальності засновника унітарного комунального підприємства за зобовязаннями цього підприємства. Вважає, що Бахмутська міська рада є належним відповідачем у справі та має виконувати зобовязання з виплати заробітної плати, тому висновок суду щодо предявлення позову до неналежного відповідача є хибним. Суд не зважив на те, що контракт був укладений між позивачем, як керівником, та Артемівською міською радою, тому відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобовязаний сплатити йому заробітну плату. В апеляційному суді представник позивача [PERSON] підтримав доводи скарги у повному обсязі. Представник Бахмутської міської ради [PERSON] заперечував проти скарги, просив рішення суду залишити без змін. Представник відділу культури Бахмутської міської ради [PERSON] заперечувала проти скарги, просила рішення суду залишити без змін. Директор комунального підприємства «Бахмутський міський парк культури та відпочинку» [PERSON] просив розглянути справу на розсуд суду, пояснивши, що перед позивачем дійсно є заборгованість по заробітній платі у сумі 42412,24 грн., яку підриємство визнає. Апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду частковому скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення. Судом першої інстанції визнано встановленим, що на підставі розпорядження Артемівського міського голови № 50-рк від 02.03.2011 року та згідно з наказом відділу культури Артемівської міської ради від 02.03.2011 року [PERSON] був призначений на посаду директора комунального підприємства «Артемівський міський парк культури та відпочинку» по 01 березня 2012 року. Відповідно до п. 3.1 контракту за виконання обовязків, передбачених цим контрактом, керівнику нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержавного підприємством в результаті його господарської діяльності, виходячи з встановленого йому посадового окладу в розмірі 4502 грн. 70 коп. Також встановлено, що керівнику можуть виплачуватися премії в розмірі посадового окладу за виконання наступних показників: при наявності фонду економії заробітної плати; за наявності прибутку; при забезпеченні безперебійної роботи антракціонів; винагорода за вислугу років відповідно до діючого на підприємстві положення. В подальшому з позивачем укладалися контракти на строк дії з 1.03.2012 року по 31.12.2012 року, з 02.07.2012 по 31.12.2012 року, посадовий оклад збільшився до 5200 грн. Додатковою угодою № 1 до контракту від 02.01.2013 року було встановлено з 02.01.2013 року [PERSON] посадовий оклад у розмірі 5856 грн. Крім того було визначено строк дії укладеного 02 липня 2012 року контракту, а саме з 02.01.2013 року по 31.12.2013 року. На підставі розпорядження міського голови м. Артемівська від 21 січня 2014 року № 9 було звільнено позивача за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Рішенням Артемівської міської ради № 6/82-1443 від 23.03.2016 року було вирішено перейменувати Артемівську міську раду у Бахмутську міську раду, у відповідності до вказаного рішення було внесено зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Рішенням Бахмутської міської ради від 27 квітня 2016 року № 6/83-1474 перейменовано відділ культури Артемівської міської ради в Управління культури Бахмутської міської ради. Відповідно до додаткової угоди № 3 від 01 липня 2016 року до Контракту з директором КП «Артемівський міський парк культури та відпочинку» від 02.02.2015 року [PERSON] слова «Артемівську», «Артемівська», «Артемівський» замінено на слова «Бахмут», «Бахмутська», «Бахмутський». Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що КП «Артемівський парк культури та відпочинку» є самостійною юридичною особою, його керівнику нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством внаслідок його господарської діяльності. При укладанні контракту з позивачем [PERSON] міська рада виступала як орган управління майном комунальної власності територіальної громади і не є належним відповідачем у справі. Належним відповідачем у справі є КП «Артемівський міський парк культури та відпочинку», в штаті якого перебував відповідач. Позивач висуває вимоги про стягнення заробітної плати та компенсації тільки з міської ради, тому суд не може вийти за межі позовних вимог і стягнути заборгованість з КП «Артемівський міський парк культури та відпочинку». Проте апеляційний суд не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції. Відповідно до змісту ст.ст. 11 та 33 ЦПК України суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно без клопотання позивача замінювати первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов предявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Як вбачається зі змісту ст.ст. 33,36,119 ЦПК України на позивача покладається обовязок визначити коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обовязку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 33 ЦПК України. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволені позову. При цьому обгрунтованість позовних вимог, заявлених до неналежного відповідача не перевіряється. З матеріалів справи вбачається, що при звернені до суду в жовтні 2015 року [PERSON] зазначив в якості відповідача тільки Артемівську міську раду (а.с.1 том 1). В судовому засіданні 27 листопада 2015 року представник позивача [PERSON] заявив клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідачів Відділ культури Артемівської міської ради та КП «Артемівський міський парк культури та відпочинку», клопотання судом було задоволено, про що свідчить ухвала суду від 27 листопада 2015 року ( а.с.145 том 1). В травні 2016 року представником позивача подається уточнена позовна заява, в якій сторона позивача просить стягнути заборгованість по заробітній платі та компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати з Бахмутської міської ради та в якості відповідачів зазначає Бахмутську міську раду, Управління культури Бахмутської міської ради та Комунальне підприємство «Артемівський міський парк культури та відпочинку» (а.с.245 том 1). Апеляційний суд вважає висновки суду про те, що Бахмутська міська рада є неналежним відповідачем обгрунтованими та законними. Доводи скарги про неправильне застосування норм матеріального права є безпідставними, оскільки в рішенні суду наведені норми матеріального права, які регулюють правовідносини, що виникли між позивачем та Бахмутською міською радою на підставі укладеного контракту. КП «Артемівський парк культури та відпочинку» в період роботи позивача керівником, діяв на підставі статуту, затвердженого рішенням Артемівської міської ради № 4/21-634 від 16.11.2009 року, відповідно до п. 2.1 є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахункові та валютні рахунки у банківських установах, круглу печатку, штамп та бланки зі своїм повним найменуванням. Пунктом 2.4 Статуту передбачено, що підприємство не відповідає за зобовязаннями держави і засновника підприємства; підприємство несе відповідальність за своїми зобовязаннями в межах переданого йому в господарське відання майна, згідно з чинним законодавством. Відповідно до п. 5.5 Статуту підприємства джерелом формування фінансових ресурсів підприємства є прибуток (доход), прибуток від реалізації продукції, робіт, послуг. Пунктом 5.6.3 передбачено внесення у бюджет визначених законом податків та платежів, погашення матеріальних витрат, у тому числі і на оплату праці. Відповідно до п. 5.7 директор підприємства вирішує порядок використання грошей фонду заробітної плати підприємства. Пунктом 6.4 визначено, що порядок використання доходів, що залишаються в підприємстві після виплати обовязкових платежів і податків, визначає директор. Пунктом 6.13 передбачено, що кошти фонду споживання підприємства використовуються на виплату заробітної плати штатним працівникам підприємства згідно штатного розкладу. Матеріали справи містять штатні розписи КП «Артемівський міський парк культури та відпочинку» на 2011,2012,2013 та 2014 роки, відповідно до яких заробітна плата директора підприємства включена до фонду оплати праці, сформованого за рахунок коштів підприємства ( а.с.220-227). Суд вірно дійшов висновку, що трудові правовідносини у позивача виникли з КП «Артемівський міський парк культури та відпочинку», яке є самостійним обєктом господарювання та юридичною особою, і саме це підприємство несе відповідальність по сплаті заборгованості по заробітній платі. Позивач дійсно виконував обовязки директора комунального підприємства на підставі контракту, проте умовами цього контракту врегульовано питання матеріального забезпечення за рахунок підприємства, що відповідає вимогам постанови КМУ від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності». Оскільки з резолютивної частини рішення суду випливає відмова у задоволені позову [PERSON] до всіх трьох відповідачів, то апеляційний суд також погоджується з відмовою суду у задоволені позову до Управління культури Бахмутської міської ради, яке також не є належним відповідачем у цій справі. При цьому апеляційний суд не погоджується з висновком суду про неможливість стягнення сум заборгованості з КП «Бахмутський міський парк культури та відпочинку» з таких підстав. Пунктом 8 постанови пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Судом першої інстанції не враховано, що КП «Бахмутський міський парк культури та відпочинку» залучений до участі у справі в якості співвідповідача за клопотанням представника позивача. Дійшовши висновку в мотивувальній частині рішення про те, що вказане комунальне підприємство є належним відповідачем, суд в резолютивній частині рішення фактично відмовляє у задоволені позовних вимог [PERSON], в тому числі і до КП «Бахмутський міський парк культури та відпочинку». Апеляційний суд вважає, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового ріщення про задоволення позовних вимог частково. З матеріалів справи вбачається, і це не оспорюється директором КП «Бахмутський міський парк культури та відпочинку», що перед позивачем є заборгованість по заробітній платі за період з березня 2013 року по 31 січня 2014 року у розмірі 42 412 грн. 24 коп., про що також свідчить довідка КП «Бахмутський міський парк культури та відпочинку» (а.с.201 том 1). Таким образом вказана сума заборгованості по заробітній платі підлягає стягненню з відповідача КП «Бахмутський міський парк культури та відпочинку» на користь позивача. Що стосується заявлених вимог про стягнення суми компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строку її виплати, то вони підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Згідно із ст. 34 Закону України «Про оплату праці» провадиться компенсація втрати частини заробітної плати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством у звязку із порушенням строків виплати заробітної плати. Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати поширюється на випадки порушення передбачених ст. 115 КЗпП України строків виплати заробітної плати. З позовної заяви вбачається, що [PERSON] просить стягнути компенсацію у розмірі 31 723 грн. 30 коп. за період з березня 2013 року (місяць утворення заборгованості) по вересень 2015 року (місяць звернення до суду з заявою про видачу судового наказу). Між тим, звільнення позивача відбулося 31 січня 2014 року, тому потрібно враховувати індекси споживчих цін для визначення суми компенсації зарплати станом на січень 2014 року, а не вересень 2015 року, як просить позивач. Проведення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати після звільнення позивача, тобто після 31 січня 2014 року, є необгрунтованим, оскільки законодавством проведення такої компенсації працівникам підприємством після припинення між ними трудових відносин не передбачено. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Порушення прав працівника на своєчасне отримання належних йому при звільненні коштів підлягає захисту в інший спосіб, - у порядку, встановленому ст. 117 КЗпП України. Таким образом апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення компенсації і вважає, що сума компенсації складе 218 грн.83 коп., виходячи з наступного розрахунка: 2013 рік: Березень - 695, 97 грн. х 0,004 = 2,78 грн.; Квітень 4798,4 грн. х 0,004 = 19,19 грн.; Травень 2525,47 грн. х 0,003 = 7,58 грн.; Червень 4798,4 грн. х 0,003 = 14,40 грн.; Липень 4798,4 грн. х 0,004 = 19,19 грн.; Серпень 4798,4 грн.х 0,011 = 52,78 грн.; Вересень 4798,4 грн.х 0,011 = 52,78 грн.; Жовтень 5952,38 грн. х 0,007 = 41,67 грн.; Листопад 1692,17 грн. х 0,005 = 8,46 грн. Відповідно до ч.2 ст. 88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позивач при поданні позову судовий збір не сплачував, оскільки звільнений від оплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», то з КП «Бахмутський міський парк культури та відпочинку» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial