Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

07.06.2021 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд звільнити його від заборгованості зі сплати аліментів за рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 05.06.2015 на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову вказував, що в період з 2012 року вони з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах, а шлюб зареєстрували 24.07.2014. [INFO] у них народився син [PERSON] . У квітні 2015 року вони з відповідачем припинили шлюбні відносини та відповідач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] . Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 05.06.2015, на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , в розмірі ј частини його доходу. У вересні 2015 року відповідач [PERSON] забрала виконавчий лист з виконавчої служби, оскільки вони примирилися та почали проживати разом, а [INFO] у них народився син [PERSON] . В жовтні 2020 року він поїхав на заробітки, а відповідачка здала виконавчий лист до органів державної виконавчої служби, не повідомивши його про це, у зв`язку з чим йому почала нараховуватися заборгованість за аліментами за виконавчим листом від 05.06.2015 року, починаючи з 15.04.2015. Заборгованість по аліментам з липня 2016 по січень 2021 року склала 116935,35 грн. Наполягав на тому, що в період з вересня 2015 року по вересень 2020 року вони з відповідачкою та їх дітьми проживали разом за адресою: [ADDRESS] , при цьому він за вказаною адресою не був зареєстрованим. В цей період, працюючи в інших місцевостях, він перераховував відповідачці кошти, а після припинення шлюбних відносин у вересні 2020 року - сплачував їй аліменти, в підтвердження чого надав суду розписки. Вважаючи, що не має заборгованості перед відповідачем за аліментами на утримання сина [PERSON] , оскільки в період з липня 2016 по вересень 2020 вони з відповідачем проживали разом, він приймав участь в утриманні сім`ї, а з вересня 2020 року по січень 2021 року він сплачував аліменти на утримання сина, а тому просив звільнити його від сплати заборгованості за аліментами. Вказані обставини позивач вважав суттєвими, такими, що мають істотне значення, дають підстави для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами на утримання сина [PERSON] . Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала, надала суду відзив на позов. В обґрунтування заперечень проти позову вказувала, що обставини, на які посилається [PERSON] не відповідають дійсності та направлені на уникнення обов`язку з утримання дитини. Не заперечувала факт перебування у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] до 2014 року та реєстрації між ними шлюбу [INFO] в них сина [PERSON] . Вказувала, що позивач не працював, існував за дитячі кошти та за рахунок її приватного господарства, допомоги на утримання дитини не надавав, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] та її позов було задоволено, з [PERSON] стягнуто аліменти в розмірі ј частини його заробітку. У вересні 2015 року вони примирилися та на прохання [PERSON] , який обіцяв зміни ставлення до питання забезпечення сім`ї, забрала виконавчий лист з державної виконавчої служби. [INFO] вона народила сина [PERSON] . Однак, з вересня 2020 року їх шлюбні відносини знову були припинені, відповідач не забезпечував сім`ю, а тому вона змушена була стати до роботи. Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 18.12.2020 року їх шлюбу було розірвано, а рішенням суду від 17.12.2020 стягнуто аліменти з [PERSON] на користь сина [PERSON] , у розмірі ј частини з усіх видів його доходів. Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 11.06.2021, розмір стягнутих аліментів на утримання кожного з їх синів, було зменшено до 1/6 частини з усіх видів доходу, заробітку позивача. Зазначала, що вказаним рішенням суду встановлено те, що в період 2019-2020 років [PERSON] не працював, не сплачував аліменти та не надавав матеріальної допомоги на утримання дітей. Визнала, що позивач сплатив їй аліменти на утримання сина [PERSON] 20.10.2020 року - 2000 грн., 25.10.2020 року - 1500 грн., 05.03.2021 року - 3800 грн., а всього 7300 грн. Решту сум, що нібито перераховані [PERSON] не визнала, як суми сплачених аліментів на утримання сина [PERSON] . Вказала, що сам факт проживання сторін під одним дахом, не свідчить про виконання обов`язку [PERSON] зі сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , що є його батьківським обов`язком. Вказувала, що більшість періоду [PERSON] взагалі не працював, або мав періодичні заробітки, але зароблені кошти утримував у себе та не вносив у сім`ю, що й стало підставою для їх розлучення. У зв`язку з чим, просила відмовити в задоволенні позову. Позивач надав суду відповідь на відзив, в якій наполягаючи на своїх позовних вимогах, вказав про відсутність обов`язку сплати аліментів на період спільного проживання з відповідачем, а також про те, що перераховані [PERSON] кошти є саме аліментами на утримання сина [PERSON] . Позивач у ході судового засідання позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові, відповіді на відзив. Будучи допитаним у судовому засіданні в порядку допиту свідків, суду пояснив, що до вересня 2020 проживав з відповідачем однією сім`єю, працював та приймав участь в утриманні сім`ї, а тому вважав відсутнім у нього обов`язок щодо сплати аліментів на утримання сина [PERSON] у вказаний період, а тому просив звільнити від сплати заборгованості по аліментам, що нарахована станом на 01.02.2021. Пояснив, що про рішення суду 05.06.2015 щодо стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] знав, після відновлення стосунків з відповідачем до суду з питання припинення стягнення аліментів не звертався. Щодо заборгованості за аліментами за період з вересня 2020 по січень 2021 року, яка також є предметом спору, вказував, що її він сплатив, що підтверджено квитанціями доданими до позову. Представник позивача адвокат Бойченко Л.П., в ході судового засідання позовні вимоги [PERSON] підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач до суду не з`явилась. В ході судового засідання її представник - адвокат Зеленкіна Н.Г. позов не визнала та заперечувала проти його задоволення з підстав, вказаних у відзиві на позов. Третя особа - Металургійний відділ ДВС у м. Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, участь представника у розгляді справи не забезпечив, що відповідно до ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Вислухавши пояснення учасників провадження, розглянувши заяви по суті справи, дослідивши докази надані сторонами на обґрунтування своїх вимог та заперечень, встановивши правовідносини, які виникли між сторонами та яка правова норма підлягає застосуванню до них, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що з 24.07.2014 року сторони перебували в шлюбі, в якому в них народилися сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що визнано сторонами, а тому не підлягає доказуванню в силу ст. 82 ЦПК України, крім цього, вказані обставини підтверджуються рішеннями суду щодо спорів між сторонами про аліменти (а.с. 7). Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 05.06.2015 за позовом [PERSON] , з [PERSON] стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] до досягнення ним повноліття на користь [PERSON] , починаючи стягнення з 15.04.2015. Рішення набрало законної сили 16.06.2015 (а.с.17-18). Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 11.06.2021 за позовом [PERSON] , яке набрало законної сили 13.07.2021, зменшено розмір аліментів стягнутих за рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 05.06.2015 на утримання сина [PERSON] з 1/4 частки на 1/6 та за рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16.11.2020 на утримання сина [PERSON] з 1/4 частки на 1/6 (а.с. 47-49). На підставі рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 05.06.2015 видано виконавчий лист, який звернуто [PERSON] до примусового виконання та 19.10.2020 старшим державним виконавцем Металургійного відділу ДВС у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Ярмоленко А.А. відкрито виконавче провадження № 63336718 (а.с.10). Заборгованість зі сплати аліментів за період з липня 2016 по лютий 2021 склала 116935,27 грн. (а.с.11-12). Згідно даних розрахунку, графа «сплачено боржником/стягнуто виконавцем» містить нульове значення у кожному періоді (а.с. 11-12). Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Тобто в разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки. Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Положеннями статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно з частиною другою статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Частину третю статті 197 СК України, яка передбачала право суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред`явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти, виключено Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року, що набув чинності 05 жовтня 2016 року. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. В даній справі судом встановлено існування судового рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 05.06.2015, яким з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] на користь матері [PERSON] в розмірі ј частини його доходу щомісячно до досягнення дитиною повноліття, яке набрало законної сини та підлягало обов`язковому виконанню відповідачем [PERSON] до 13.07.2021, коли набрало законної сили інше рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області, яким зменшено розмір аліментів. Про існування рішення Криворізького районного суду від 05.06.2015 року [PERSON] був обізнаний, оскільки приймав участь при розгляді справи, при цьому проти позову, який [PERSON] обґрунтовувала окремим проживання з [PERSON] та не наданням ним матеріальної допомоги на утримання дитини, [PERSON] не заперечував, що встановлено вказаним рішенням суду (а.с. 7-8). Незважаючи на це, [PERSON] рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області не виконував. Звертаючись до суду з позовом саме про звільнення від сплати заборгованості по сплаті аліментів на утримання сина [PERSON] , [PERSON] посилався на те, що він проживав разом з [PERSON] та їх синами однією сім`єю, за адресою [ADDRESS] . У вересні 2020 року його шлюбні відносини з відповідачем було фактично припинено, з цього часу вони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, їх шлюб розірвано. Оскільки заборгованість за аліментами виникла не з його вини, а внаслідок тривалого непред`явлення [PERSON] виконавчого листа до виконання, проживання їх разом, позивач просив звільнити його від сплати заборгованості на підставі частини третьої статті 197 СК України. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підтвердження факту спільного проживання з відповідачем, [PERSON] надав суду акт-підтвердження, складений депутатом Новопільської сільської ради, згідно якого останній без реєстрації проживав за адресою: [ADDRESS] , разом з дружиною та дітьми, з вересня 2015 по вересень 2020 року (а.с. 13). Однак, вказаний акт підтверджує лише факт проживання сторін за однією адресою, при цьому він не може бути належним та допустимим доказом існуючих між сторонами відносин щодо матеріальної участі кожного зі сторін у забезпеченні дітей. Позивачем, з якого стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] на підставі рішення суду, не надано суду належних та допустимих доказів, які б вказували, що останній в період з 2015 по 2020 рік приймав участь в утриманні сина [PERSON] , надавав [PERSON] допомогу в утриманні дитини в розмірі, що визначена рішенням суду. Сам факт проживання позивача [PERSON] з [PERSON] за однією адресою, з урахуванням заперечення нею факту участі [PERSON] в матеріальному забезпеченні сім`ї, в тому числі сплати ним аліментів на утримання сина [PERSON] , в період за який нарахована заборгованість (з липня 2016 по січень 2021 - в межах заявлених вимог), не може бути тією істотною обставиною, в розумнні ст. 197 СК України, яка б дозволяла суду звільнити позивача від сплати заборгованості за аліментами, оскільки сам факт проживання жінки та чоловіка разом, не свідчить про участь останнього в матеріальному утриманні дитини, в тому числі в розмірі не меншому ніж визначено рішенням суду про стягнення аліментів. [PERSON] , будучи особою з якої стягнуто аліменти на утримання дитини, після фактичного поновлення відносин з дружиною, прийняття участі в матеріальному утриманні дитини [PERSON] , як він зазначає в дані справі, мав право звернутися до суду з позовом про припинення стягнення аліментів, однак з таким позовом до суду не звернувся, будучи обізнаним про існування рішення суду про стягнення аліментів, рішення суду не виконував, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість зі сплати аліментів. Доказів протилежного суду не надано. Існування обставин, визначених ч.2 ст. 197 Сімейного кодексу України, які б давали суду підстави для повного чи часткового звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, як то виникнення такої заборгованості у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення, перед судом не доведено. Надані позивачем квитанції щодо нібито сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , датовані 12.11.2020 на суму 3500 грн. та 3300 грн. (дві квитанції з однаковим часом операції (а.с. 14, 16)0, від 13.02.2021 на суму 3000, від 14.01.2021 на суму 3700 грн., суд не може вважати сумами сплаченими саме в рахунок сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , оскільки вказане заперечувалося відповідачем, а квитанції не мають призначення платежу, позивач мав аліментні зобов`язання щодо утримання іншого сина [PERSON] , квитанції від 12.11.2020 не мають зазначення платника (а.с. 14, 16), а в квитанції від 14.01.2021 платником вказано [PERSON] , без зазначення отримувача платежу та за якими саме аліментами проведено платіж (а.с. 14-15, 16). В рахунок сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , суд відносить виключно суми за квитанціями від 20.10.2020 на суму 2000 грн., від 25.10.2020 на суму 1500 грн. та від 05.03.2021 на суму 3800 грн., які містять дані щодо платника, отримувача та призначення платежу, визнані відповідачем. Однак, враховуючи принцип диспозитивності, згідно якого суд розглядає справи виключно в межах заявлених позовних вимог, беручи до уваги, що позивачем заявлено позов саме про звільнення від сплати заборгованості в порядку ст. 197 СК України, будь-яким даних щодо подання позивачем вказаних квитанцій державному виконавцю, для їх врахування при визначенні заборгованості зі сплати аліментів на утримання [PERSON] , суду не надано, що свідчить про відсутність спору щодо розміру заборгованості та відповідних вимог про її визначення судом в порядку ч.3 ст. 195 СК України, тому суд не вирішує питання про зменшення заборгованості. Вказане не позбавляє права позивача надати вказані квитанції (розписки відповідача) державному виконавцю для врахування при визначенні заборгованості за аліментами, а у разі спору щодо розміру заборгованості за аліментами звернутися до суду з відповідним позовом в порядку визначеному ч.3 ст. 195 Сімейного кодексу України. Оскільки в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, понесені ним втрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed