Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

06.11.2018 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсним розпорядження голови Дрогобицької районної державної адміністрації від 08.08.2003 року за №240 «Про затвердження проекту передачі земельних ділянок (паїв) видачу Державних актів на право приватної власності на землю» в частині надання [PERSON] (в документах [PERSON]) в приватну власність земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та особистого селянського господарства. Крім того, просить визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,5240 га серія [NUMBER] від 02.03.2007 року, виданий [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом отримала у спадок після смерті батька - [PERSON] ? частину права приватної власності на земельну ділянку площею 0,58 га, яка розташована на території Опарівської сільської ради. Дана земельна ділянка належала [PERSON] (її бабусі), яка померла [INFO] на підставі сертифікату серія [NUMBER], виданого 06.04.1995 року Опарівською сільською радою на підставі рішення Опарівської сільської ради народних депутатів від 06.04.1995 року №22. Вказує на те, що її батько - [PERSON] спадщину після смерті її бабусі - [PERSON] прийняв по заповіту, але належно не оформив своїх спадкових прав. Однак, відповідно до Розпорядження голови Дрогобицької районної держадміністрації від 08.08.2003 року за №240 був затверджений проект передачі земельних часток (паїв) у приватну власність, у якому «дано [PERSON] (в деяких документах значиться [PERSON]) - відповідачці, земельну ділянку площею - 0,5407 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та особистого селянського господарства. Зазначає, що про вказану обставину довідалась з відповіді Опарівської сільської ради № 93 від 04.08.2017 року. Згідно із зазначеною відповіддю, виданий 06.04.1995 року сертифікат серії [NUMBER] на право приватної власності на землю (середню земельну частку) на ім'я [PERSON], яка померла [INFO], був переоформлений на [PERSON], в деяких документах значиться ([PERSON]), яка є рідною сестрою її покійного батька. В подальшому, на підставі розпорядження Дрогобицької РДА від 08.08.2003 року за № 240 відповідачці [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,5240 га серії [NUMBER] від 02.03.2007 року. Зазначає, що у Розпорядженні голови Дрогобицької районної держадміністрації від 08.08.2003 року за №240 вказано, що проект передачі земельних ділянок (паїв) жителям с. Опарі у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва затверджений відповідно до п. 12 р. 10 Земельного Кодексу України, в якому вказано, що «До відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: видача висновків про надання або вилучення земельних ділянок, яке провадиться вищестоящою Радою народних депутатів». Звертає увагу суду на те, що на той час вказана редакція Земельного Кодексу України, на яку посилався відповідач втратила чинність з 01.01.2002 року на підставі Кодексу N 2768-ІІІ, що вказує на недійсність такого Розпорядження у зв'язку з відсутністю повноважень на це у органів державної влади. В зв'язку з чим, просить позовні вимоги задовольнити. Процесуальні дії вчинені судом. 06.11.2017 року направлено запит до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідача, що містяться в картотеці реєстраційного обліку, відповідь на який судом отримано 05.12.2018 року. Ухвалою від 07.11.2018 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу п'ятиденний термін на усунення недоліків, підтвердження усунення яких позивачем усунено 17.11.2018 року. 20.11.2017 року у справі відкрито провадження, призначено попереднє судове засідання на 11.12.2017 року. 07.12.2018 року на адресу суду надійшло клопотання від представника позивачки - [PERSON] про відкладення судового засідання. 11.12.2017 року попереднє судове засідання відкладено за поданим клопотанням представника на 26.01.2018 року. 20.12.2018 року представником відповідача - [PERSON] - [PERSON] подано клопотання про виклик свідка та застосування строку позовної давності. 26.01.2018 року та 01.03.2018 року в судовому засіданні оголошено перерву у зв'язку з витребуванням доказів з ДП «Західгеодезкартографія» на 15.03.2018 року 15.03.2018 року продовжено перерву у зв'язку з неявкою позивача та її представника на 13.04.2018 року. Крім того, потворно надіслано запит ДП «Західгеодезкартографія». 13.04.2018 року проведено підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті на 08.05.2018 року. 08.05.2018 року в судовому засіданні представником відповідача - [PERSON]- [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в зв'язку з чим задля надання можливості позивачу подати відповідь на відзив в судовому засіданні оголошено перерву до 25.06.2018 року. 14.06.2018 року на адресу суду надійшло заперечення на відзив. 25.06.2018 року справа слухалась, в судовому засіданні оголошено перерву до 03.09.2018 року. 03.09.2018 року розгляд справи відкладено в зв'язку з перебуванням головуючої на амбулаторному лікуванні на 20.09.2018 року. 17.09.2018 року на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача - адвоката [PERSON] про проведення судового засідання призначеного на 20.09.2018 року в режимі відеоконференції з Окружним адміністративним судом м. Києва. 19.09.2018 року ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача - адвоката [PERSON] про проведення судового засідання призначеного на 20.09.2018 року в режимі відеоконференції з Окружним адміністративним судом м. Києва. 20.09.2018 року в судовому засіданні продовжено перерву у зв'язку з неявкою в судове засідання позивача та відповідача на 05.10.2018 року. 05.10.2018 року справа слухалась, в судовому засіданні оголошено перерву у зв'язку з витребуванням з Львівського державного нотаріального архіву доказів на 09.11.2018 року. 09.11.2018 року в судовому засіданні продовжено перерву у зв'язку з неотриманням доказів витребуваних з Львівського державного нотаріального архіву на 27.11.2018 року. Доводи учасників справи. В судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві та запереченнях на відзив. Додатково вказали, що батько [PERSON] спадщину після смерті - [PERSON] прийняв по заповіту, але належно не оформив своїх спадкових прав. Вказує, що відповідачка [PERSON] протиправно переоформила сертифікат [PERSON] одноособово на себе, не маючи на це жодних правових підстав. Відповідачка та її представники [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечили з підстав, викладених у відзиві. Крім того, просять застосувати строк позовної давності, оскільки позивачу було відомо про факт оформлення права власності на спірну земельну ділянку ще в 2003 році, про що вона - відповідачка [PERSON] особисто мала розмову з матір'ю позивачки в приміщенні сільської ради, куди їх обох було запрошено для вирішення питання щодо переоформлення земельної ділянки [PERSON] Матір позивачки вказала, що ця земля їм не потрібна. Написавши відповідну заяву, їй на підставі оспорюваного розпорядження було виділено земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та особистого селянського господарства. Поряд з цим, звертають увагу на те, що таку земельну ділянку їй - відповідачці було виділено не у порядку спадкування після смерті [PERSON], а у порядку безоплатної передачі у власність. Починаючи з 2003 року, вона - [PERSON] відкрито володіла земельною ділянкою, сплачувала за неї земельні податки, а тому не заслуговує на увагу посилання позивачки про те, що їй не було відомо про оспорювань розпорядження. Представник Дрогобицької районної державної адміністрації - Венгжин О.Я. в судовому засіданні позов не визнав, вказавши, що спірна земельна ділянка (пай) розташований за межами населеного пункту, а тому розпорядження земельними ділянками не могло бути здійснено Опарівською сільською радою. При винесенні оспорюваного розпорядження, земельну ділянку відповідачці було передано безоплатно у власність, а не переоформлено у порядку спадкування. Просить в позові відмовити. Представник третьої особи - Куций Г.В. в судовому засіданні з приводу задоволення позову покладається на думку суду. Зазначив, що земельну ділянку відповідачці було передано у власність безоплатно. Обставини справи встановлені судом. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], є донькою [PERSON] [INFO], /а.с. 164/, який помер [INFO] в с. Опарі Дрогобицького району Львівської області, /а.с. 163/. Відповідачка [PERSON] є рідною сестрою покійного [PERSON] Відповідно до заповіту від 29.06.1998 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Опарівської сільської ради народних депутатів 29.06.1998 року вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла, зокрема, відповідачці [PERSON] та покійному батьку позивачки - [PERSON] по ? ідеальній частині будинку /а.с.150/. Даний будинок належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 27.09.1988 року виданого виконавчим комітетом Дрогобицької районної Ради народних депутатів /а.с. 151/. Розпорядження щодо належної спадкодавцю на праві приватної власності земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та особистого селянського господарства [PERSON] на випадок своєї смерті у вказаному заповіті не зробила. [PERSON], померла [INFO] в с. Опарі Дрогобицького району Львівської області /а.с. 149, зворот/. 20.07.2000 року державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Мойсеєнко В.П. на підставі спільної заяви [PERSON] та [PERSON] про прийняття спадщини і про видачу свідоцтва про право на спадщину від 18.07.2000 року за №777, спадкова справа №669/2000, видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі №I-I537, згідно якого спадкоємцями майна [PERSON], а саме житлового будинку з господарськими спорудами, що на [ADDRESS] є в рівних частках [PERSON] та [PERSON], /а.с. 149, 154/. Крім того, як вбачається з заяви (додаткової) про видачу свідоцтва про право на спадщину від 13.05.2002 року за №571, спадкова справа №669/2000, відповідачка [PERSON], додатково звернулась із заявою, в якій просила видати їй свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно за заповітом, а саме ? частини права власності на землю по сертифікату, серія [NUMBER] /а.с. 155/. Разом з тим, 14.05.2002 року державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Єдин Л.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі №1-1067, згідно якого відповідач [PERSON] успадкувала ? ідеальну частину права приватної власності на землю (середню земельну частку) належного [PERSON] на підставі сертифіката серії [NUMBER], виданого 28.01.1996 року на підставі рішення Опарівської сільської Ради народних депутатів. Крім того, в даному свідоцтві міститься відмітка, що інша - ? ідеальна частина спадкового майна залишається відкритою, свідоцтво про право на спадщину не видано /а.с. 159/. В подальшому, позивачу [PERSON] 29.10.2002 року державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Єдин Л.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі №1-2867, згідно якого позивач успадкувала за законом після смерті батька - [PERSON], який помер [INFO], зокрема, ? частину права приватної власності на землю (середню земельну частку) на земельну ділянку, площею 0,56 га, яка розташована на території Опарівської сільської ради і належала [PERSON], яка померла [INFO] на підставі сертифіката серії [NUMBER], виданого 28.01.1996 року на підставі рішення Опарівської сільської Ради народних депутатів, після якої спадщину він прийняв по заповіту, але належно не оформив спадкових прав /а.с. 174/. Позиція суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] (1999 рік) діяв Цивільний Кодекс УРСР (в редакції 1963 року), який слід застосовувати в частині спадкування відповідачкою та покійним батьком позивачки спадкового майна після смерті [PERSON], та в частині спадкування позивачкою спадкового майна після смерті батька [PERSON] Відповідно до ст. ст. 529 - 532 ЦК УРСР (1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Статтею 534 ЦК України (в редакції 1963 року) визначено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України та ч. 2 ст. 1 Земельного Кодексу України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. У відповідності до п. г ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, прийняття спадщини. Беручи до уваги зазначені норми закону та наявні матеріали справи, судом встановлено, що батько позивачки [PERSON] та відповідач по справі - [PERSON] успадкували за заповітом після смерті [PERSON] по ? частині житлового будинку на [ADDRESS]. Що стосується спірної земельної ділянки площею 0,58 га розташованої на території Опарівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, належної спадкодавцю [PERSON] згідно сертифіката на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії [NUMBER], виданого 28.01.1996 року на підставі рішення Опарівської сільської Ради народних депутатів, судом встановлено, що при складанні 29.06.1998 року заповіту [PERSON] не робила розпорядження на випадок своєї смерті щодо зазначеної земельної ділянки, а відтак спадкування такої повинно би було відбуватись за законом для її спадкоємців першої черги. При цьому, з врахуванням презумпції правомірності свідоцтв про право на спадщину за законом та заповітом, які видані позивачу та відповідачу, зокрема, в частині спадкування земельної ділянки, питання законності їх видачі спадкоємцям не є бути предметом даного судового розгляду. Отже, спадкоємцями належної [PERSON] згідно сертифіката на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії [NUMBER], виданого 28.01.1996 року на підставі рішення Опарівської сільської Ради народних депутатів, земельної ділянки стали [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.05.2002 року, виданого державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Єдин Л.В., р. №1-1067, та [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.10.2002 року, виданого державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Єдин Л.В., р. №1-2867 /а.с. 159, 174/. Відповідно до вимог ст. 125, 126 ЗК України (в редакції 2001 року), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні і сторонами не оспорюється, [PERSON], отримавши 29.10.2002 року свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема, на 1/2 частину права приватної власності на земельну ділянку площею 0,58 га, яка розташована на території Опарівської сільської ради, державної реєстрації своїх спадкових прав, зокрема, в частині державної реєстрації права власності на земельну ділянку не здійснила, а відтак, права власності на таку земельну ділянку у відповідності до вимог ст. 125 ЗК України (в редакції 2001 року) позивач не набула. Поряд з цим, починаючи з 2002 року і по даний час, будь-якого догляду за вказаною земельною ділянкою, користування нею, використання за призначенням, сплата земельних платежів [PERSON] також не здійснювалось. Натомість, як встановлено в судовому засіданні, Розпорядженням голови Дрогобицької районної державної адміністрації від 08.08.2003 року за №240 «Про затвердження проекту передачі земельних ділянок (паїв) видачу Державних актів на право приватної власності на землю», був затверджений проект передачі земельних часток (паїв) у приватну власність, у якому «дано [PERSON] (в деяких документах значиться [PERSON]) - відповідачці, земельну ділянку площею - 0,5407 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та особистого селянського господарства, /а.с. 3-5/. В подальшому, як встановлено і сторонами не оспорюється, на ім'я [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,5240 га серії [NUMBER] від 02.03.2007 року, на підставі розпорядження Дрогобицької РДА від 08.08.2003 року за № 240. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини i основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися i розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших ociб. Відповідно до п. 16 Перехідних положень ЗК України громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Так, як вбачається з оспорюваного Розпорядженням голови Дрогобицької районної держадміністрації від 08.08.2003 року за №240, підставою для його видачі були, зокрема, проект передачі земельних ділянок (паїв) жителям с. Опарі у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно вказаного розпорядження [PERSON], як зазначено вище, [PERSON] передано безоплатно у власність земельну ділянку площею - 0,5407 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та особистого селянського господарства. В подальшому, [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказувала, що з відповіді Опарівської сільської ради 04.08.2017 року №93 /а.с. 9/ дізналась, що виданий 06.04.1995 року сертифікат серії [NUMBER] на право приватної власності на землю площею 0,58 га (середню земельну частку) на ім'я [PERSON], яка померла [INFO], був переоформлений на [PERSON], в деяких документах значиться ([PERSON]). На ім'я [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,5240 га серга [NUMBER] від 02.03.2007 року, згідно розпорядження Дрогобицької РДА від 08.08.2003 року за №240. При цьому, будь-яких інших даних, які б підтверджували що земельна ділянка, передана безоплатно у власність [PERSON] є саме тією земельною ділянкою, яка належала покійній [PERSON] суду не надано. Як встановлено судом, [PERSON] оспорюваним розпорядженням передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,5407 га, державний акт їй видано на право власності на земельну ділянку площею 0,5240 га, а [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,58 га. Посилання позивача на те, що оспорюване розпорядження прийняте з перевищенням повноважень, оскільки РДА втратила своє право з 01.01.2002 року на розпорядження землями поза межами населених пунктів, є необґрунтованим, оскільки на момент прийняття такого Розпорядження - 08.08.2003 року п. 12 Розділу Х Перехідних положень ЗК України (в редакції 2001 року) діяв, і згідно зазначеної норми саме до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади, яким є районні державні адміністрації. Таким чином судом встановлено, що оспорюване розпорядження прийняте Дрогобицькою РДА в межах повноважень; за таким розпорядженням відповідач [PERSON] отримала безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,5240 га; відкрито та безперервно нею користувалась на протязі останніх 15 років, отримала 02.03.2007 року державний акт на право власності на цю ділянку; позивач же свого права на спадщину належним чином не оформила (не провела державної реєстрації своїх спадкових прав на земельну ділянку), а відтак не довела порушення свого права в суді, не користувалась та не намагалась використовувати земельну ділянку за призначенням, не сплачувала земельних платежів, до суду звернулась лише після спливу 15 років з моменту прийняття спадщини після смерті свого батька. В той же час, відповідачами не надано суду будь-яких доказів щодо позбавлення права власності на належну спадкодавцю [PERSON] згідно сертифіката на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії [NUMBER], виданого 28.01.1996 року на підставі рішення Опарівської сільської Ради народних депутатів, земельну ділянку, скасування чи визнання такого Сертифікату недійсним, вилучення земельної ділянки. Згідно листа №3.5/7 від 02.08.2018 року архівного відділу Дрогобицької РДА, до розпорядження голови Дрогобицької РДА №240 від 08.08.2003 року не додані документи, які були підставою для його прийняття. Отже, перевірити в повній мірі законність оспорюваного Розпорядження неможливо. Разом із цим, відповідачем подано заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, в якій вона стверджує, що позивачу було відомо про факт оформлення права власності на спірну земельну ділянку ще у 2003 році, про що вона -відпоідачка особисто мала розмову з матір'ю позивачки в приміщенні сільської ради. При цьому, звертаючись із даним позовом до суду, позивач вказувала, що строк позовної давності нею не пропущений, оскільки про порушення Дрогобицькою РДА вимог земельного законодавства дізналась лише в серпні 2017 року, із відповіді Опарівської сільської ради 04.08.2017 року №93. Вирішуючи обґрунтованість доводів сторін в цій частині, судом враховується наступне. Відповідно до вимог ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі 6-2469 цс16, яка є обов'язковою для судів, порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. У позові позивач посилається на те, що їй не було відомо про позбавлення її власності, оскільки проживала в іншому районі. Проте, зазначені доводи є неспроможними, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які дані про наявність об'єктивних перешкод у отриманні зазначеної вище інформації із сільської ради, із земельних органів, яка стала підставою для подальшого звернення до суду, про намагання позивачки належним чином зареєструвати своє право власності на землю, а також обробляти її чи використовувати за призначенням. Разом з тим, встановлення строків звернення до суду у системному зв'язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв'язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності). Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду. Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про те, що позивачем пропущено встановлений законодавством строк звернення до суду із даним позовом, підстав для поновлення такого строку судом не встановлено, а відтак і немає законних підстав для задоволення даного позову. За наведених вище підстав для відмови у позові в частині визнання недійсним розпорядження, суд не знаходить підстав для визнання недійсним державного акту на право власності не земельну ділянку площею 0,5240 га серія [NUMBER] від 02.03.2007 року, який виданий на ім'я [PERSON]

Outcome: dismissed