Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

06 вересня 2005 року позивачка [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. 18 вересня 2006 року заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задоволений; поділено між [PERSON] та [PERSON] сумісно нажите спожите майно подружжя та визнано за [PERSON] право власності на ідеальну долю у сумісно спожитому майні подружжя 71/2000 часток будівлі (дачі), розташованій на земельній ділянці площею 0,0682 га за адресою: [ADDRESS] на території ДБК «Нова Аркадія»; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 51 грн. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 січня 2007 року, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2014 року змінено; поділено між [PERSON] та [PERSON] сумісно спожите майно подружжя - 71/1000 будівлі (дачі), розташованої за адресою: [ADDRESS] на території ДБК «Нова Аркадія»; визнано за [PERSON] право власності на ідеальну долю у сумісно спожитому майні подружжя 71/2000 часток будівлі (дачі), розташованої на земельній ділянці площею 0,0682 за адресою: [ADDRESS] на території ДБК «Нова Аркадія»; визнано за [PERSON] право власності на ідеальну долю у сумісно спожитому майні подружжя 71/2000 часток будівлі (дачі), розташованої на земельній ділянці площею 0,0682 за адресою: [ADDRESS] на території ДБК «Нова Аркадія»; в частині стягнення судових витрат рішення суду залишено без змін. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03 жовтня 2007 року вищезгадане рішення за заявою відповідача [PERSON] про перегляд його за нововиявленими обставинами скасовано, а справу направлено за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси на новий розгляд. У грудні 2007 року [PERSON] звернулась до суду з заявою про перегляд ухвали апеляційного суду Одеської області від 03 жовтня 2007 року в зв'язку з нововиявленими обставинами. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 березня 2008 року заяву [PERSON] відхилено. У березні 2008 року [PERSON] звернулась до Верховного Суду України з касаційною скаргою на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 березня 2008 року. Ухвалою Верховного Суду України від 16 вересня 2008 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 березня 2008 року залишено без змін. 06 грудня 2007 року, 20 листопада 2008 року, 30 липня 2010 року та 19 листопада 2014 року позивачкою [PERSON] були надані до суду уточнені позовні вимоги та відповідно до уточнених позовних вимог в редакції від 19.11.2014 року просить суд визнати за нею право власності на 71/2000 частину дачного будинку, визнати право власності на ? частину земельної ділянки, усунути перешкоди в здійснення [PERSON] права користування дачним будинком, шляхом зобов'язання відповідача привести за власний рахунок дачний будинок з господарськими будівлями в первісний стан, відображений у технічному паспорті від 17 лютого 1998 року, який виготовлений КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсації в розмірі 24139,63 гривень, що складає ? частини середньої ринкової вартості автомобіля «Mercedes-Benz 230», 1991 року випуску, державний номер [NUMBER]. В обґрунтування заявлених позивних вимог зазначила, що 17.07.1998 року рішенням Виконкому Одеської міської ради №702 передано [PERSON] безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 682 кв.м., розташовану в [ADDRESS]. На підставі вказаного рішення, 28.12.1998 року [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІУ-ОД №019572, на земельну ділянку площею 0,0682 га, розташовану на території Приморського району [ADDRESS] для індивідуального дачного садівництва. Також позивачка стверджує, що відповідачем [PERSON] в порушення встановленого законом порядку було здійснено самовільну реконструкцію дачної будівлі та надвірних споруд, збільшивши загальну площу будівлі до 57,1 кв.м., та змінено склад її приміщень. 15.06.2010 року до суду відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON], за яким позивач за зустрічним позовом просить суд визнати особистою приватною власністю [PERSON] 71/1000 частини дачі, розташованої в [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,0682 га, розташовану в [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він з 1997 року постійно проживав за адресою: [ADDRESS], припинивши шлюбні відносини та ведення спільного господарства з відповідачкою [PERSON], що підтверджується кореспонденцією, що надходила на ім'я [PERSON] за адресою: [ADDRESS], супровідний лист № 345 станції швидкої медичної допомоги від 7.11.1997 р., та довідкою Станції швидкої медичної допомоги, а тому згідно з частиною 6 статті 57 СК України, просить суд визнати особистою приватною власністю майно, яке набуте ним, за час окремого проживання з відповідачкою за зустрічним позовом у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. 06 липня 2010 року ухвалою суду об'єднано в одне провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. 23 жовтня 2014 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], за участю третіх осіб: ДБК «Нова Аркадія», Управління земельних ресурсів Одеської міської ради про розподіл спільного майна подружжя, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи: ДБК «Нова Аркадія» про усунення перешкод в здійсненні [PERSON] права користування дачним будинком, шляхом зобов'язання відповідача привести за власний рахунок дачний будинок з господарськими будівлями в первісний стан, відображений у технічному паспорті від 17 лютого 1998 року, який виготовлений КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», об'єднано в одне провадження. 03 лютого 2015 року під час розгляду судової справи на підставі протокольної ухвали суду виключено третю особу Управління земельних ресурсів Одеської міської ради та Одеську міську раду з участі у справі та залучено до участі у справі до складу третіх осіб без самостійних вимог - Департамент комунальної власності Одеської міської ради. У судовому засіданні [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі, заперечували проти задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. У судовому засіданні представник [PERSON] підтримала зустрічні позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі та заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON], посилаючись на те, що спірну земельну ділянку відповідач отримав безоплатно у власність шляхом використання свого особистого права на безоплатну передачу земельної ділянки із земель державної та комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації і є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, а дачна будівля, яка збудована в період з 2002 року по 2007 рік в експлуатацію не прийнята, право власності на неї не зареєстровано, з 1997 року до земельної ділянки та будівлі [PERSON] не приїжджала, не користувалася та не брала участь у будівництві дачної будівлі. Представник третьої особи ДБК «Нова Аркадія» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Третя особа Департамент комунальної власності ОМР в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON] Вислухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON] та відмові їм в позовах з наступних підстав. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 08 жовтня 1988 року перебували у шлюбі, від шлюбу дітей не мають. 21 грудня 2005 року рішенням Київського районного суду м. Одеси, розірваний шлюб, зареєстрований 08 жовтня 1988 року між [PERSON] та [PERSON] Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, Київський районний суд м. Одеси встановив, що сторони з жовтня 2001 року сумісно не проживають та припинили шлюбні відносини(т.1 а.с.94). На підставі Розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому №145 від 2 березня 1998 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради народних депутатів, [PERSON] було видано Свідоцтво про право приватної власності на дачне приміщення №3-ІО36 на 71/1000 частини, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. На підставі рішення Виконкому Одеської міської ради №702 від 17 липня 1998 року [PERSON] було передано безкоштовно в приватну власність земельну ділянку, площею 682 кв.м., що розташована в [ADDRESS], призначену для індивідуального дачного будівництва, про що 28 грудня 1998 року Виконкомом Одеської міської ради видано Державний акт на право приватної власності на землю (т.2 а.с. 100-118). На вказаній земельній ділянці, починаючи з 2002 року, відповідач по справі [PERSON] здійснював будівництво спірної дачної будівлі. Зазначене підтверджується копією проекту Капітального ремонту з реконструкцією дачного будинку з підсобними приміщеннями №9 ДБК «Нова Аркадія» за адресою: [ADDRESS], розробленого у 2002 році Центром НТТМ по АС АСУ м. Одеса (ліцензія 21023281), фотографіями дачного приміщення за період реконструкції 2002-2007 років, копіями технічних умов водовідведення, копіями актів підключення до міських каналізаційних мереж дачного приміщення від 22.12.2004 р., копією проекту водовідведення міських будинків, розташованих за адресою: [ADDRESS], копією технічних умов газопостачання дачної будівлі від 02. 04. 2003 р., копією звідного кошторисного розрахунку на реконструкцію дачного приміщення, складений в поточних цінах станом на 10 серпня 2002 року, копіями технічних паспортів від 26.06.2007 року, 15.03.2012 року, виготовлених Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості (т.2 а.с.62-86, 221-319, т.3 а.с. 64-87). На даний час будівництво вказаного майна не завершено, який в експлуатацію не прийнято, право власності на нього не зареєстровано. Згідно ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Разом з тим, як пояснив відповідач [PERSON], на момент розірвання шлюбу, тобто 21 грудня 2005 року, сторони з жовтня 2001 року сумісно не проживали та ними були припинені шлюбні відносини (т.1 а.с.94). Після припинення шлюбних відносин він особисто продовжував будівельні роботи, зробив каналізацію, провів світло, здійснив внутрішньо-оздоблювальні роботи та інше. Докази того, що на спірне дачне приміщення зареєстровано право власності як на об'єкт незавершеного будівництва, згідно ст. 331 ЦК України, суду не надано. Відтак на основі належних, допустимих і достатніх доказів у суді не доведено, що сторони (як подружжя) за час шлюбу набули у встановленому Законом порядку право власності саме на об'єкт незавершеного будівництва, яке може бути визнано (захищене в разі порушення) в судовому порядку. На момент припинення шлюбу сторони у власність об'єкт незавершеного будівництва згідно ст. 331 ЦК України не набули, а тому спільним сумісним майном у даному випадку можуть були тільки матеріали, обладнання, тощо, які використані в процесі цього будівництва. Втім питання про поділ таких матеріалів у суді не порушено і предметом судового розгляду не було. Згідно роз'яснень, даних в п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК України). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. Також слід зазначити й те, що за правилами ст.ст. 355 і 367 ЦК України та ст. 71 СК України може бути поділено в натурі лише те майно, право власності на яке набуто (виникло) в установленому Законом порядку. 05 березня 2012 року та 28 листопада 2012 року ухвалами суду у справі призначені судові будівельно-технічні експертизи з метою визначення можливості поділу в натурі спільного майна подружжя - дачного будинку, розташованого в [ADDRESS]. 23 жовтня 2013 року судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз складено висновок судової будівельно-технічної експертизи №10275/630 (т.4 а.с. 90-106). Як видно із висновку експерта, у заключній частині зазначено, що реконструкція дачного будинку, розташованого у [ADDRESS] виконувалася і полягала в перепланування приміщень з організацією кухні, санвузла і житлової кімнати; обладнанні дачного будинку каналізацією та газопостачанням; виконанні капітального ремонту несучих та огороджуючих конструкцій. Збільшення площі відбулося за рахунок збільшення площі забудови і часткового розбирання внутрішніх перегородок. Встановити, чи співпадає вартість і обсяг фактично виконаних робіт по дачному будинку і надвірним будівлям з даними зведеного кошторису від 10 серпня 2002 року не представляється можливим на підставі розділу 6 «Методичних рекомендацій по встановленню фактичних обсягів та вартості будівельних робіт за звітною документацією». Визначати ринкову вартість 71/1000 дачного будинку з надвірними будівлями, які розташовані на земельній ділянці пл. 0,0682 га за адресою: [ADDRESS] станом на дату проведення експертизи не представляється можливим, у зв'язку з наявністю в його складі самовільно переобладнаних приміщень «3-3, 3-4, 3-5» а також самовільно зведених надвірних будівель літ. «Щ» гараж, літ. «Ш» сарай. Також, за цим висновком судової експертизи з урахуванням вимог нормативної документації не представляється можливим розділити 71/1000 дачного будинку з надвірними будівлями, розташованого на земельній ділянці площею 0,0682 га за адресою: [ADDRESS] в натурі на підставі п.2.3. «Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна». Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи у зв'язку з відсутністю технічної можливості розділу дачного будинку з надвірними будівлями в натурі, розділ земельної ділянки площею 0,0682 га за адресою: [ADDRESS] в натурі не пропонується. Також з висновку експерта вбачається, що дійсна вартість будівель і споруд дачного будинку, площею 73,5 кв.м., який був переданий у користування в 1992 році, що складався з двох кімнат: 3-1 пл.18,5 кв.м. та 3-2 пл.8,1 кв.м., трьох веранд: 3-3 пл.13,5 кв.м., 3-4 пл.6,7 кв.м. та 3-5 пл.8,7 кв.м. до проведення реконструкції в 2002 році відповідно до технічного паспорту, що виготовлений Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості від 17 лютого 1998 року на дачу [ADDRESS], виходячи з її складу і технічного стану з 1997 року до моменту проведення реконструкції становила 10759 грн., 1/2 вартості становила 5379,5 гривен. Ухвалою суду від 18 лютого 2014 року по справі призначено додаткову судову будівельно-технічну експертизу на предмет визначення ринкової вартості 71/1000 дачного будинку з надвірними будівлями, які розташовані на земельній ділянці пл. 0,0682 га за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до висновку № 3104 додаткової судової будівельно-технічної експертизи зазначено, що не представляється можливим визначити ринкову вартість 71/1000 дачного будинку з надвірними будівлями, які розташовані на земельній ділянці пл. 0,0682 га за адресою: [ADDRESS] станом на дату проведення експертизи, у зв'язку з наявністю в його складі самовільно переобладнаних приміщень «3-3, 3-4, 3-5» а також самовільно зведених надвірних будівель літ. «Щ» гараж, літ. «Ш» сарай. Проаналізувавши в ході розгляду справи висновок №3104 додаткової судової будівельно-технічної експертизи, суд дійшов висновку, що в ході проведення експертизи, експерт у висновку посилаючись на ст. 376 ЦК України, на п. 3 «національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» визначив дійсну вартість 71/1000 дачного будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] станом на дату проведення експертизи, яка складає 379097 грн., в т.ч.: літ. «Б» дача - 218591 грн., літ. «Щ» гараж - 88924 грн., літ. «Ш» сарай - 20608 грн., ІІІ мощення - 36511 грн., №17-18 огорожа - 14463 гривен (т.4 а.с. 164-166). За таких обставин позов у частині визнання за позивачкою права власності на 71/2000 частину дачного будинку задоволенню не підлягає. Відмовляючи позивачці [PERSON] в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на ? частину земельної ділянки суд виходив з наступного. Згідно ст. 6 Земельного Кодексу України (від 18 грудня 1990 року, який діяв на час виникнення правовідносин) громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим кодексом. У відповідності зі ст. 17 вказаного Кодексу громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,1 гектара. Крім того відповідно до листа Верховного суду України від 29.10.2008 року «Щодо розгляду земельних спорів» зазначено, що при розгляді земельних справ необхідно врахувати, що земельна ділянка, право власності на яку набуто шляхом приватизації, є особистою приватною власністю того із подружжя, кому вона безоплатно передана у власність, та не є спільною сумісною власністю подружжя. 17 травня 2012 року Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», були внесені зміни до Сімейного кодексу України, а саме: частина перша ст. 57 (майно, що є особистою власністю приватною власністю дружини, чоловіка) доповнена пунктом 5 такого змісту: земельна ділянка, набута нею/ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її/його користуванні або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (опубліковано 12.06.2012 року, офіційне видання «Голос України»). Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з частинами 1 та 2 ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Проте, в період до і після приватизації спірної земельної ділянки склалася судова практика, згідно якої земельні ділянки, отримані внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю чоловіка (дружини) і не є предметом поділу під час поділу спільного сумісного майна подружжя. Згідно п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116 Земельного кодексу України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Відповідно до вимог ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Отже, спірну земельну ділянку відповідач отримав безоплатно у власність шляхом використання свого особистого права на безоплатну передачу земельної ділянки із земель державної та комунальної власності в межах норм безплатної приватизації в порядку ст. 81, 116 Земельного кодексу України на підставі рішення Виконкому Одеської міської ради №702 від 17 липня 1998 року Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у своїх постановах від 15.02.2012 р. (справа №6-98цс11) та від 22.02.2012 р. (справа №6-99цс11) при вирішенні аналогічних спорів зробили такі правові висновки: 1. Відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. 2. Одержана громадянином під час шлюбу (у липні 1998 року) у власність на підставі Земельного кодексу України шляхом приватизації земельна ділянка, незалежно від того, що на ній подружжям розпочато будівництво житлового будинку, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і ст. 360-7 ЦПК України, сформульовані Верховним Судом України за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанцій одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах висновки є обов'язкові для усіх судів України правові позиції. При таких обставинах, підстави для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки відсутні, а тому її позовні вимоги не підлягають задоволенню. Зі змісту уточненої позовної заяви [PERSON] від 19.11.2014 року та її резолютивної частини вбачається, що позивачкою з посиланням на ст. 376 ЦК України, яка регулює питання щодо знесення об'єктів самочинного будівництва, ставитися лише питання про усунення перешкод в здійсненні нею права користування дачним будинком, шляхом зобов'язання відповідача привести за власний рахунок дачний будинок з господарськими будівлями в первісний стан, відображений у технічному паспорті від 17 лютого 1998 року, який виготовлений КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості». Проте нею не вказано, яким способом можлива перебудова нерухомості відповідно до норм та правил, визначених державними правилами та санітарними нормами та в якій саме частині, з огляду на проведені будівельні роботи, чи є технічна можливість виконати перебудову, чи відмовлявся відповідач від такої перебудови, чи не призведе таке знесення до порушення його права власності. Крім того, матеріали справи взагалі не містять жодного припису інспекції державного архітектурно - будівельного контролю, щодо усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил по реконструкції щодо вказаного самочинного будівництва, з визначенням строку для добровільного виконання припису. В суді першої інстанції учасники процесу не скористалися правом на звернення до суду із заявою про призначення судової експертизи з метою встановлення можливого порушення прав власників та користувачів земельної ділянки, на якій збудовано спірну споруду. Тобто, враховуючи вищевказані вимоги закону знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використані усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності (п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) і лише в разі неможливості перебудови нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами (відсутності технічної можливості перебудови), або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, розглядаючи позов про знесення самочинного будівництва або перебудову на підставі ч. 7 ст. 376 ЦК України суд має встановити, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Зважаючи на викладене, суд прийшов до висновку, що заявлені вимоги [PERSON] про усунення перешкод в здійсненні нею права користування дачним будинком, шляхом зобов'язання відповідача привести за власний рахунок дачний будинок з господарськими будівлями в первісний стан, є такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, не обґрунтовані на вимогах закону, відповідно є такими, що не підлягають задоволенню. Відмовляючи позивачці [PERSON] в задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації в розмірі 24139,63 гривень, що складає ? частину ринкової вартості спірного автомобіля, суд виходив з наступного. Щодо Висновку експертного дослідження від 13.11.2014 року №36т, складеного Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром при ГУМВС України в Одеській області (т.5 а.с.5-9), суд вважає, що він повинен бути оцінений у сукупності з іншими доказами. При цьому суд керується вимогами ст. 147 ЦПК України, яка встановлює, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу, яка в свою чергу передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно роз'яснень, наданих судам у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року №8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» встановлено, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Відповідно до частини 1 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до п.п. 2.1, 2.3 п. 2 розділу IV Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5, до числа основних завдань авто товарознавчої та транспортно-товарознавчої експертизи належить визначення ринкової вартості колісних транспортних засобів, їх складових, а також розміру вартості матеріальних збитків, заподіяних власнику або володільцю колісних транспортних засобів, їх складових унаслідок пошкодження останнього. На дослідження експерту надаються колісні транспортні засоби та документація, що стосується його реєстрації, матеріали розслідування події, що призвела до матеріальної шкоди, а також документи, у яких зафіксовані інші вихідні дані, необхідні для вирішення поставленого питання. Орган(особа), який(яка) призначив(ла) експертизу(залучив(ла) експерта), повинен(на) забезпечити можливість огляду КТЗ та належні безпечні умови (освітлення, вільний доступ, можливість огляду КТЗ з різних боків тощо. Відповідно до ст. 61 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Але, всупереч встановленому порядку, з Висновку експертного дослідження від 13.11.2014 року №36т вбачається, що на дослідження надано лише копія свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] від 09.12.1999 р. на автомобіль «Mercedes-Benz 230», 1991 року випуску, кузов [NUMBER], державний номер [NUMBER]. Тобто, експертне дослідження проводилось за відсутності оригіналу вказаного свідоцтва та самого транспортного засобу та у відсутності сторін по справі, без призначення та проведення судової експертизи відповідно до ст.ст. 143-147 ЦПК України. Отже, суд приходить до переконання, що Висновок експертного дослідження від 13.11.2014 року №36т, складений «Науково-дослідний експертно-криміналістичний центр», є недопустимим доказом у цивільній справі . Таким чином, у задоволенні щодо стягнення грошової компенсації в розмірі 24139,63 гривень, що складає ? частину ринкової вартості спірного автомобіля, слід відмовити у повному обсязі у зв'язку з його недоведеністю. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, суд виходив з наступного. Як вбачається з пояснень представника [PERSON], позивач за зустрічним позовом просить визнати за ним особисту приватну власність на 71/1000 частини дачі, розташованої в [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,0682 га, розташовану в [ADDRESS], оскільки після припинення на початку 1997 року фактичних шлюбних відносин між подружжя, спірне майно відповідно до вимог ч. 6 ст. 57 СК України та ч. 2 ст. 28 КпШС УРСР, який діяв до 1 січня 2004 року, є особистою власністю позивача за зустрічним позовом. Оскільки судом встановлено, що в період до і після приватизації спірної земельної ділянки склалася судова практика, згідно якої земельні ділянки, отримані внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю чоловіка (дружини) і не є предметом поділу під час поділу спільного сумісного майна подружжя, тому визнання особистою приватною власністю земельної ділянки, площею 0,0682 га, [PERSON] у зв'язку з фактичним припиненням на початку 1997 року фактичних шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] на підставі ч. 6 ст. 57 СК України, не має правового значення для вирішення вказаної вимоги. Встановлені судом обставини підтверджуються рішенням Київського районного суду м. Одеси, який встановив, що сторони з жовтня 2001 року сумісно не проживають та припинили шлюбні відносини(т.1 а.с.94). Окрім викладеного, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2005 року, було задоволено заяву [PERSON] - забезпечено позов шляхом накладання арешту на спірну частку будівлі (дачі), та встановлено заборону на її відчуження. Згідно ч. 5 та 6 ст. 154 ЦПК України питання про скасування заходів забезпечення позову вирішується в судовому засіданні з повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Неявка цих осіб не перешкоджає розгляду питання про скасування заходів забезпечення позову. Якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу (ч.3 ст. 154 ЦПК України). На підставі ст.ст. 6, 22, 17, Земельного Кодексу України (від 18 грудня 1990 року, який діяв на час виникнення правовідносин), ст.ст. 81, 116 Земельного кодексу України в редакції 2001 року, ст.ст. 57, 60, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. 368 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed