Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

05 липня 2021 року позивач [PERSON] звернулась до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] проусунення перешкод у користування та розпорядженні майном шляхом зняття з реєстрації місця проживання. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . У зазначеному будинку зареєстровані: [PERSON] , [INFO] та відповідач [PERSON] , [INFO] , яка у спірному будинку не проживає з листопада 2020 року та не має родинних стосунків з нею. Вона вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб. Також зазначена реєстрація створює для неї перешкоди для отримання житлових соціальних пільг (субсидії), оскільки в розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою. За даних обставин належним способом захисту її прав є усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втартила право користування житлом та у подальшому примусове зняття з реєстрації місця проживиання відповідача за вказаною адресою. 05 липня 2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Філь О.Є. 06 липня 2021 року ухвалою суду відкрито провадження, надано відповідачу 15 - денний строк на подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження на 10 серпня 2021 року. Позивач у підготовче засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 10 серпня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 25 серпня 2021 року. 25 серпня 2021 року розгляд справи відкладено на 27 вересня 2021 року. Відзив на позовну заяву відповідачем не надано. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги та доводи, викладені в позовній заяві на їх обгрунтування, підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, пояснила, що вона 12 років проживала з [PERSON] в цивільному шлюбі, періодично уходила від нього, оскільки він бив її, остаточно покинула будинок за адресою: [ADDRESS] 21 листопада 2020 року, віддала ключі від будинку, всі свої речі забрала. Зараз вона проживає за адресою: [ADDRESS] , де винаймає житло, до цього була зареєстрована в будинку своїх батьків, з якими стосунків не підтримує. В добровільному порядку вона не бажає знятися з реєстраційного обліку, оскільки хоче поморочити голову позивачу. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивачка по справі [PERSON] його мати, він дійсно з відповідачкою [PERSON] він проживав в цивільному шлюбі, вона декілька разів уходила від нього, останній раз покинула будинок в листопаді 2020 року, забрала всі свої речі, ключі від будинку віддала. Будинок, в якому вони проживали, належить його матері [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивачка по справі [PERSON] його дружина, вона є власницею будинку за адресою: [ADDRESS] , йому відомо, що в цьому будинку зареєстрований та проживає син позивачки [PERSON] , також в будинку зареєстрована [PERSON] , яка там не проживає з листопада 2020 року. Заслухавши пояснення відповідача, представника відповідача, свідка, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатній і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 399601 від 18.04.2003 (а.с.7). Відповідно довідки № 3679 від 07.04.2021 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 27.12.2006 року по теперішній час, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 11.12.2018 року по теперішній час (а.с.11). Відповідно довідки № 01-12/1498 від 05.04.2021 року, виданої Комунальною установою Покровський координаційний комітет самоорганізації населення за адресою: Донецька область, м.Покровськ, вул. Авангардна, 21 зареєстровані: [PERSON] , 1978 року народження та [PERSON] , 1981 року народження, яка не проживає за вказаною адресою з листопада 2020 року (а.с.12). Факт непроживання відповідачки [PERSON] в будинку також підтверджений в судовому засіданні показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] . Крім того, сама відповідачка підтвердила, що дійсно виїхала з зазначеного будинку остаточно 21 листопада 2020 року. Ключі від будинку віддала, особисті речі забрала. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). Судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] в силу положень частини другої статті 64 ЖК Української РСР, частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР не є членами сім`ї власника житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , оскільки не проживала разом із нею у цьому житловому будинку, не вела спільного господарства. Жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було. У зв`язку з реєстрацією у вказаному житловому будинку відповідачки у позивача виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг (плата за вивіз сміття), які не надаються, але нараховуються, та перешкоди щодо отримання житлових соціальних пільг (субсидії). За таких умов та з огляду на положення статті 391 ЦК України позовні вимоги [PERSON] про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Згідно ст. 317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. ст. 386, 391 ЦК України власник має право звертатися до суду за захистом свого права перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та становлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. В зазначеному випадку суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачка [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] зареєстрована в зазначеному будинку, але не проживає в ньому, що порушує права позивачки, як власника будинку, оскільки реєстрація відповідачки тягне за собою додаткові витрати по сплаті комунальних послуг (плата за вивіз сміття) та унеможливлює отримання житлових соціальних пільг (субсидії). У справі відсутні належні і допустимі докази на спростування доводів позивачки. За встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстраційного обліку здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням. Таким чином позивачка обрала належний засіб свого цивільного права в розумінні ст. 16 ЦК України, тому її позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved