Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

06.12.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Єврокар України», в якому шляхом захисту прав споживача, просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 30 травня 2017 року № 2189, укладений між сторонами, та стягнути з відповідача сплачені за договором кошти у розмірі 26000 грн. Позов обґрунтований тим, що 30.05.2017 року між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 2189, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов`язання придбати у власність предмет лізингу - автомобіль марки DAEWOO GENTRA комплектації Comfort, вартістю 9812,32 долари США, що на дату укладення договору згідно обмінного курсу становить 26000 грн., та передати предмет лізингу у користування позивачеві. Того ж дня позивач сплатив на користь відповідача 2600 грн. комісії за організацію Договору, однак на момент звернення позивача до суду предмет лізингу йому так і не був переданий, укладений договір лізингу нотаріально не був посвідчений. Позивач вважає, що Договір фінансового лізингу суперечить положенням Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», вимогам Цивільного кодексу України, так як не посвідчений нотаріально, у відповідача відсутні ліцензії на ведення фінансової діяльності, умови Договору є несправедливими та порушують принцип добросовісності, а тому має бути визнаний недійсним, а кошти сплачені в рахунок комісії та не повернуті позивачеві у повному обсязі, підлягають стягненню. Ухвалою суді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Парфьонова Д. О. від 07.12.2017 року відкрите провадження по справі (а.с. 37), в зв`язку з закінченням його повноважень справа передана в провадження судді Сороки О.В. 24.05.2018 року. Справа у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. До початку судового розгляду позивач звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома, тому суд, з погодження позивача, у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, провів заочний розгляд справи. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази з точки зору допустимості та належності, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Суду надано копію договору № 2189 фінансового лізингу, укладеного 30 травня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та [PERSON] , предметом якого є транспортний засіб зазначений у статті 1.1 Договору та Специфікації (додаток № 2 Договору), а саме автомобіль марки DAEWOO GENTRA комплектації Comfort; об`єм/тип двигуна 1.5.; тип КПП 5 МТ, привід 2Wd (а.с. 12-26). Сторонами не оспорено, що зазначений договір нотаріально не посвідчувався. Специфікації (додаток №2 Договору), як і ніші додатки, визначені договором, суду не надано. Вартість предмета лізингу визначено у статті 8.2 Договору в розмірі 9811, 32 долари США, що на дату укладення договору у гривневому еквіваленті становить 26000 грн. Відповідно до статті 1.3 Договору, лізингодавець бере на себе зобов`язання придбати Предмет Лізингу у власність (отримати право власності на Предмет Лізингу) та передати Предмет Лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом Лізингу на умовах даного Договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу Предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п 9.5. ст. 9 даного договору (статті 1.7 Договору). Статтею 9.1 Договору визначено, що комісія за організацію Договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу в розмірі 10%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію Договору зазначено у Додатку №1 до даного Договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обов`язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов`язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. Позивач 30.05.2017 року сплатив 26000 грн. - комісії за організацію Договору (а.с. 27). Доказів передачі позивачеві предмету договору суду не надано. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми закону. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини). Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані), в зв`язку з чим суд вважає за необхідне, перш за все з`ясувати чи дотримано сторонами норми закону, які висувають вимоги до правомірності правочину та виконання яких виключає віднесення правочину до нікчемного. Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України, на які позивач посилається у своєму позові, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Правовідносини, що виникли між сторонами, в зв`язку з укладенням договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Отже, з урахуванням того, що на договір фінансового лізингу розповсюджуються норми Цивільного кодексу, які регулюють відносини з приводу найму (оренди), то у відповідності до ст.799 ЦК України такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Зміст правочину не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України). Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо). Отже, нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як зазначено вище Договір нотаріально не посвідчувався. Таким чином, договір фінансового лізингу предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч положень ст.799 ЦК не було укладено в нотаріальній формі, а тому він в силу положень ст.220 цього ж Кодексу є нікчемним та не може бути визнаний недійсним, як на тому наполягає позивач. Зазначена правова позиці узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеним у постановах від 16 грудня 2015р. по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Судом встановлено, що сплачені позивачем грошові суми у розмірі 26000 грн., суд розцінює як авансові платежі, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконані й роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. У розумінні вимог чинного законодавства, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Судом не встановлено правомірності укладеного між сторонами правочину, а тому він не може бути визнаний недійсним, стягненню підлягають суми, які сплачені за нікчемним договором лізингу. У відповідності до вимог ст. 141 ЦК України з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 1600 грн.

Outcome: partial