Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

05 квітня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності їх понад встановлені строки. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що вона, [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири в рівних долях, що знаходиться у [ADDRESS] . Чоловік позивачки [PERSON] помер [INFO] . У вищезазначеній квартирі зареєстрованими є відповідачі: її син [PERSON] , його дружина [PERSON] та їх донька [PERSON] . Дані особи не проживають у квартирі з січня 2017 року так, як знаходяться на заробітках у Чехії, де і проживають на сьогоднішній день. Реєстрація відповідачів у квартирі є перешкодою для оформлення позивачем субсидії на оплату комунальних послуг. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з наведених вище підстав. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися належним чином, однак причину неявки суду не повідомили, будь-яких клопотань, заперечень суду не надавали. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення про заочний розгляд даної справи. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Згідно копії свідоцтва про право власності на житлову квартиру від 29.12.2000 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить в рівних долях [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної власності. (а.с.9). Згідно копії будинкової книги у вищевказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.15). [PERSON] , як вбачається з копії паспорту громадянина України позивачки є її чоловіком. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Положеннями частини першої ст. 318 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною другою п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п.41 50, Справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначила, що вона разом із відповідачем [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , а відсутність відповідачів [PERSON] , його дружини [PERSON] та дитини [PERSON] по місцю реєстрації більше року надає їй право для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою. Надаючи правову оцінку таким доводам позивача у позові, суд виходить з того, що положеннями частин першої ст. 356 Цивільного кодексу України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» звернув увагу судів на те, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. За результатами судового розгляду справи, судом встановлено, що спірний об`єкт нерухомості перебуває у спільній частковій власності сторін, тому вони мають рівні права щодо володіння, користування і розпорядження цим майном, і факт тимчасового не проживання відповідача [PERSON] та його сім`ї у квартирі не може стати підставою для визнання їх такими, що втратили право користування вказаним об`єктом нерухомості, оскільки право спільної часткової власності на майно не може залежати від періоду відсутності співвласника у такому майні. За наведених обставин, позовні вимоги щодо визнання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням задоволенню не підлягають. Судові витрати по справі у сумі 768,40 грн. слід віднести за рахунок позивача відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed