Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

06.12.2017 позивач звернулася до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про визнання права на об`єкт незавершеного будівництва. Позовні вимоги, після їх уточнення (а.с.87-88), позивачем мотивовано тим, що 23 листопада 1993 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . 30.09.2014р. шлюб між сторонами розірваний. Зазначає, що під час спільного проживання ними було набуте майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: житловий будинок завершеного будівництва, але не прийнятого до експлуатації, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що будівництво спірного житлового будинку ними було розпочато у 1994 році; вони спільно, своїми силами будували будинок, провели електрику, газ, придбавали необхідні будівельні матеріали та меблі. Технічний паспорт на даний житловий будинок виготовлений 30.01.2004 року. Зазначає, що відповідач не вживає відповідних заходів до введення спірного новоствореного житлового будинку в експлуатацію та оформлення права власності на цей будинок у встановленому законодавством порядку, щоб уникнути поділу будинку як спільного сумісного майна подружжя. В свою чергу, вона позбавлена можливості самостійно здійснити вказані дії, оскільки всі дозвільні документи на цей будинок оформлені на ім`я відповідача, що перешкоджає їй реалізувати її право на отримання у власність частини новоствореного під час шлюбу з відповідачем нерухомого майна. Вказує, що земельна ділянка зареєстрована за [PERSON] відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія ВН №2834 . Зазначає, що після фактичного припинення шлюбних стосунків та офіційного розірвання шлюбу відповідач систематично та навмисно перешкоджає в здійсненні нею права власності, так як вважає даний будинок своєю власністю, численні намагання вирішити проблему мирним шляхом та потрапити до свого будинку та мешкати в ньому результатів не дали. У зв`язку з чим , з посилкою на ст. 22 КпШС , ст.112 ЦК ( 1963), ст.17 Закону України «Про власність» ст.317,321,331,372 ЦК України, просить суд визнати за нею, як співзабудовника право на 1/2 частини збудованого нею у шлюбі із [PERSON] , але не прийнятого в експлуатацію, житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 231,1 кв. м. та житловою 82,3 кв. м. 14.02.2018 через канцелярію суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, який мотивовано тим, що дійсно між ним та позивачем 23.11.1993 зареєстровано шлюб, який було розірвано 30.09.2014 та в період шлюбу в них народилась донька [PERSON] . Вважає, що житловий будинок, який не прийнятий в експлуатацію за адресою: [ADDRESS] не належить на праві спільної сумісної власності позивачу [PERSON] з огляду на наступне. Зазначає, що відповідно до рішення Вінницької районної ради народних депутатів № 314 від 24.11.1990 в межах перспективної забудови населених пунктів району дозволено будівництво індивідуальних житлових будинків та господарських споруд на ново виділених земельних ділянках [PERSON] - робітнику кооперативу «Вітязь», з земель вільного присадибного фонду земельну ділянку, площею 0,10 га. Вказує, що 31.01.1994 на 14 сесії 21скликання Агрономічної сільської ради прийнято рішення про передачу землі у приватну власність, відповідно до якого передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки на індивідуальне житлове будівництво та обслуговування господарських будівель громадянину [PERSON] земельну ділянку площею 0,10 га. Зазначає, що дозвіл на виконання будівельних робіт № 314 від 24 листопада 1990 року, відповідно до якого [PERSON] дозволяють будівництво житлового будинку (дата початку будівельних робіт листопад 1990 року - дата закінчення будівельних робіт листопад 1992 року). Вказує, що земельну ділянку під будівництво житлового будинку він отримав у 1990 році, у той час, коли перебував у шлюбі з його першою дружиною [PERSON] . Розпочато будівництво та здійснено основну частину будівництва житлового будинку під час перебування у шлюбі з [PERSON] Зазначає, що під час перебування у шлюбних відносинах з позивачкою він своїми силами почав виконувати внутрішні ремонтні роботи у будинку, провів опалення та газ, і це все за його власні кошти. Крім цього, під час спільного проживання ними у 2007 році була приватизована квартира, що належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки дана квартира була набута в шлюбі. Квартира, що є їх спільною сумісною власністю, знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що під час розлучення, в 2014 році між ним та позивачем була усна домовленість про те, що після розлучення їй залишається квартира, а йому залишається недобудований житловий будинок в селі Агрономічному. Зазначає, що з часу розлучення з позивачем він самотужки здійснює будівельні та ремонтні роботи у будинку, на даний час введення новоствореного житлового будинку в експлуатацію та оформлення права власності на цей будинок є неможливим, оскільки відсоток його готовності є меншим, ніж 80. В зв`язку з тим, що земельну ділянку під будівництво житлового будинку відповідач отримав під час перебування у шлюбі з [PERSON] , житловий будинок було побудовано в період шлюбу з першою дружиною, а позивач не надала жодних доказів того, що вона приймала хоча будь-яку участь у будівництві житлового будинку по [ADDRESS] , просить суд відмовити в задоволенні позову в зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю. 15.03.2019, через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с.48-51), відповідно до якої отримавши відзив на позовну заяву , позивач вважає, що [PERSON] вводить суд в оману щодо фактичних обставин справи. Зазначає, що відповідач стверджує, що будівництво спірного будинку розпочалося ще у 1990 році, однак ніяких доказів щодо початку здійснення будівництва в цей період він не наводить. Зважаючи не те, рішення про надання дозволу на будівництво було прийнято 24.11.1990 вочевидь будівництво повинно було розпочатися у грудні місяці, не самому сприятливому для будівництва періоду. Вказує, що відповідач стверджує, що його перша дружина [PERSON] може надати пояснення щодо будівництва житлового будинку в період їхнього шлюбу з 1990 по 1993 роки. Але при цьому він не зазначає дати розірвання шлюбу з [PERSON] -04.03.1992. Вважає, що якби житловий будинок був збудований в період шлюбу відповідача з першою дружиною, то при виготовленні технічного паспорту 31.01.2004 технік мав би (за свідченнями спеціалістів) вказати відсоток зношеності житлового будинку, якому на той момент було б більше 10 років. Натомість в технічному паспорті зазначено 0 % зношеності, що свідчить про те, що будинок новозбудований. Зазначає, щодо твердження відповідача про будівництво за його власні кошти, то в період шлюбу та і після розлучення [PERSON] не працював. Всі роки відповідач матеріально сім`ю не підтримував пояснюючи це тим, що в нього немає грошей. Після розлучення відмовився сплачувати аліменти дочці, яка як студентка стаціонарного відділення Вінницького національного технічного університету мала право на отримання аліментів по досягненню нею 23 років. Вказує, що відповідач надав неправдиві свідчення щодо їх усної домовленості про те, що після розлучення їй залишається квартира, а йому недобудований житловий будинок в селі Агрономічному. Зазначає, що після розлучення вона намагалась продовжити ремонтні роботи у будинку з метою переїхати туди жити, а квартиру- здати в оренду аби покращити матеріальний стан їх дочки. Нею були завезені будівельні матеріали, але відповідач всіляко перешкоджав їй здійснювати ремонтні роботи, влаштовував скандали. В кінці кінців поміняв замки в будинку, не пускає її в будинок. Вказує, що також не відповідає дійсності твердження відповідача про те, що введення новоствореного житлового будинку в експлуатацію та оформлення права власності на спірний будинок є неможливим, так як відсоток його готовності є меншим ніж 80%. Відповідач після розлучення переїхав на постійне місце проживання саме в спірний будинок, в якому, за його словами, не можливо проживати, та зареєстрував своє місце проживання саме в ньому. Просить суд позов задовільнити. 04.04.2018 від відповідача [PERSON] надійшли заперечення (а.с.102), відповідно до яких у відповіді на відзив позивач зазначає, що відповідач - [PERSON] , передбачаючи розлучення з першою дружиною - [PERSON] вирішив не розпочинати будівництво житлового будинку, щоб потім не ділити збудоване майно. Вказує, що позивач вводить суд в оману щодо зазначених фактів, оскільки будівництво житлового будинку розпочалося саме в 1990 році, коли він перебував у шлюбі з [PERSON] Зазначає, що після розлучення з [PERSON] ( [INFO] ) і до моменту укладення шлюбу з позивачкою ( 23.11.1993) , він здійснював будівництво самостійно, тому основні будівельні роботи по зведенню вищезазначеного будинку в [ADDRESS] були ним здійсненні до моменту укладання шлюбу з позивачкою. Вказує, що твердження позивача про те, що відповідач в період шлюбу та після розлучення не працював не відповідають дійсності , про що свідчать відповідні записи в трудовій книжці. Зазначає, що він позивачу неодноразово повідомляв про те, що будинок [ADDRESS] залишиться їх єдиній спіл дитині - [PERSON] , [INFO] . Вказує, що стосується документів, які позивач додала до відповіді на відзив, жоден із них не підтверджує факт участі позивача в будівництві незавершеного будинку та не є підтвердженням того, що [PERSON] є співзабудовником неприйнятого в експлуатацію житлового будинку . Просить суд відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] . уточнені позовні вимоги підтримали, з підстав, які зазначені у позову та відповіді на відзив . Позовні вимоги просили задовольнити. Відповідач [PERSON] , його представники- [PERSON] , [PERSON] заперечували з приводу задоволення позову з підстав які зазначені у відзиві на позовну заяву, просили відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши позов, дослідивши письмові докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення, виходячи з такого. Судом встановлено такі обставини. Рішенням виконавчого комітету Вінницької районної ради народних депутатів від 24.11.1990 № 314 вирішено в межах перспективної забудови населених пунктів району дозволити будівництво індивідуальних житлових будинків та господарських споруд громадянам, в тому числі і [PERSON] - робітнику кооперативу «Вітязь», з земель вільного присадибного фонду Вінницького НВО «Еліта», земельна ділянка площею 0,10 га, склад сім`ї - 2 особи, про що свідчить копія даного рішення (а.с.38). На підставі даного рішення виконавчим комітетом Вінницької районної ради народних депутатів відповідачу надано дозвіл №314 на право виконання будівельних робіт від 24.11.1990 року [PERSON] на будівництво одноповерхового індивідуального жилого будинку та інших споруд згідно з планом забудови в с. Агрономічне. Дата початку будівельних робіт зазначена листопад 1990, кінець - листопад 1992 (а.с.41,170). Дані документи також наявні в будівельному паспорті №645, копія якого міститься в матеріалах інвентаризаційної справи (№384) 427. 23.11.1993 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.11,168). Рішенням Агрономічної сільської ради народних депутатів Вінницького району 14 сесії 21 скликання від 31.01.1994 року вирішено передати у безкоштовну приватну власність земельні ділянки на індивідуальне житлове будівництво та обслуговування господарських будівель громадянам - під номером [NUMBER] значиться гр. [PERSON] (а.с.39-40). Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 26.02.1999 [PERSON] ( продавець) продав, а [PERSON] , ( покупець) купила квартиру [ADDRESS] (а.с.89). На підставі Державного акту серії ВН № 2834, виданого 11.01.2001 на підставі рішення 14 сесії 21 скликання Агрономічної сільської ради народних депутатів від 31.01.1994 відповідачу [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка, площею 0, 1195 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району (а.с.19). 30.11.2014 шлюб між сторонами було розірвано, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.12,169). З копії висновку начальника Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області від 21.04.2016 убачається, що 10 квітня 2016 року до Вінницького РВП надійшла письмова заява від [PERSON] , [INFO] , жительки [ADDRESS] про те, щоб прийняти міри відповідно до чинного законодавства з приводу ситуації яка виникла з колишнім чоловіком [PERSON] , який не допускає її у користуванні спільним майном, а саме будинки володінням за адресою : [ADDRESS] . Органами поліції позивачу роз`яснено, що дані правовідносини мають цивільно-правовий характер і потребують вирішення в порядку цивільного судочинства (а.с.78,84). З копії трудової книжки [PERSON] заведеної [INFO] , убачається, що вона в період шлюбу з [PERSON] , з 23.11.1993 по 30.09.2014 була працевлаштована , а саме: 08.12.1986 - позивач була прийнята на посаду товарознавця на підприємство «Взуття»; 01.05.1989 їй присвоєна кваліфікація товарознавця; 31.07.1998 звільнена згідно п.5 ст.36 КЗпП України по переведенню; 03.08.1998 - прийнята на посаду товарознавця на підприємство «Гамма»; 05.06.2000 - звільнена за власним бажанням по догляду за дитиною по досягнення нею чотирнадцятирічного віку. З копії трудової книжки [PERSON] заведеної [INFO] , убачається, що був працевлаштований, а саме: 01.02.1990 - прийнятий в кооператив начальником дільниці; 11.04.1990 - звільнений за власним бажанням; 15.10.1990 - КМП «Ровесник»; 01.11.1991 - звільнений за власним бажанням; 01.11.1991 - прийнятий на посаду інженера - будівельника в МП «Ватра»;06.04.1994 року звільнений за власним бажанням; 07.04.1994- прийнятий на посаду тесляра в ЛТД; 13.08.1998 - звільнений за власним бажанням; 19.08.1998 - призначений на посаду директора підприємства «Велс»; 16.06.2000 - звільнений з посади директора; інші відомості у суду відсутні (а.с.103). На підтвердження свого матеріального стану під час перебування в шлюбі з відповідачем, позивачем подано копію приватизаційного платіжного доручення №24 від 12.01.1994 року, з якого убачається, що [PERSON] доручила Ленінському сбербанку № 80 переказати належну їй суму майнового сертифікату 1 050 000 карбованців ВООПФ «Взуття» (а.с.60) та копії розписок, з яких убачається, що позивач позичала фізичним особам певні кошти (а.с.65-66). З інвентаризаційної справи на будинок, який розташований в [ADDRESS] убачається, що вона була заведена 30.01.2004 КП «ВООБТІ» на незакінчений будівництвом жилий будинок літ. «А» - готовність 83 %; літ. «п/А» - підвал; літ. «а» - веранда; літ «N1-N» загорожа. Рік побудови житлового будинку літ. «А» -вказаний 1994-2004. Станом на вказану дату в будинку відсутні: оздоблення підлоги, сантехн. прибори, сходи. Дані відомості також відображені в технічному паспорті, складеному 30.01.2004 на спірний незакінчений будівництвом жилий будинок (а.с13-16). З копії домової книги на спірний об`єкт нерухомості убачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстрована одна особа - відповідач [PERSON] (а.с.17-18). Застосовуючи норми матеріального та процесуального права суд виходить з наступного. Відповідно до ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Судом установлено , що сторони перебували у шлюб з 23.11.1993 по 30.09.2014. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Оскільки правовідносини між сторонами є тривалими , які виникли до 01 січня 2004 року, та продовжували існувати після 01 січня 2004 року, то вони повинні регулюватися Кодексом про шлюб та сім`ю України, Сімейним Кодексом України, ЦК України . Статтею 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ст.28 КпШС, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, як приклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. У постанові Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовам про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення щодо захисту права приватної власності поширюються також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на підставах, передбачених законом чи договором. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. У разі відсутності доказів того, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою, частки визнаються рівними. Встановлено, що право на майно може бути визнано не лише за громадянами, які є родичами, а й за іншими особами, коли буде встановлено, що вони входили до складу сім`ї та брали трудову участь у його придбанні. Разом з тим, відповідно до положень сімейного законодавства, правова конструкція «майно, набуте подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю» представляє собою науково виважену презумпцію виникнення права спільної сумісної власності на майно, в тому числі і на нерухоме, тобто виступає єдиною підставою набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна. Відповідно подружжя має право спільної сумісної власності (в рівних частинах) на об`єкт нерухомого майна, безвідносно до того, чи завершений він будівництвом. Відповідач заперечуючи проти задоволення позову посилається на висновок ВСУ в справі № 716/53/15 щодо визначення частки власності в новобудові ( а.с. 37), на що суд вважає за необхідне зазначити таке. Згідно до висновку ВП Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року (справа № 405/2391/15-ц, провадження № 61-21846св18), зазначено, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Суд вважає, хибним доводи відповідача про те , що оскільки будівництво спірного будинку ним розпочато ще в 1990 році, у період іншого шлюбу, на підставі виданого дозволу на виконання будівельних робіт № 314 від 24.11.1990, а тому позивач не має право на нього претендувати, - оскільки , ця обставина відповідачем не підтверджена належними, достатніми та допустимими доказами а , навпаки, спростовується наявними письмовим доказами . Так, згідно до інвентаризаційної справи заведеної КП «ВООБТІ» 30.01.2004, в якій рік побудови спірного будинку зазначений період - 1994-2004 ( а.с. 12 інвентарної справи ), що також а підтверджено технічним паспортом на будинок , тобто у період перебування сторін у шлюбі. Також, посилання відповідача на те, що земельну ділянку на якій розташований спірний будинок він отримав у 1990 році під час перебування у першому шлюбі, не заслуговує на увагу, оскільки згідно ч.1, ст.22, ч.1 ст. 23 Земельного Кодексу ( 1990 - № 561-XII)( в редакції Закону діючої на час винесення рішення сільської ради ( 31.01.1994) та державного акту ( 31.01.2001)) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Отже право власності у відповідача на вищевказану земельну ділянку 0,1195 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель виникло - 31.01.2001 , тобто з дня видачі йому Державного акту на право приватної власності на землю серії ВН-2834 (а.с. 19), і в цей час сторони також перебували у шлюбі. Також з копії трудових книжок сторін, судом установлено що вони у визначені в них періоди перебуваючи у шлюбі -офіційно працювали.( а.с.58,63,64,103,125-128) Наявні в матеріалах справи копії квитанцій, накладних на купівлю будівельних матеріалів , виданих на ім`я відповідача, суд вважає недостатніми доказами у підтвердження доводів відповідача що він за власний кошти будував спірний будинок у період з 1994-2004.( а.с.71-77) Додані відповідачем копії розписок про запозичення ним грошових коштів у сторонніх осіб, ( а.с.65,66 ), суд не вважає належними та допустимим доказами того, що ці кошти були спрямовані саме на будівництво спірного будинку. Також суд вважає хибними посилання відповідача про усну домовленість з позивачем про те, що вона не буде претендувати на спірний будинок, оскільки їй залишиться квартира в м. Вінниці , так як ця обставина не визнається позивачем , а відповідач не надав суду належних та допустимих доказів в обґрунтування цієї обставини. Проаналізував наявні докази в даній справі у їх сукупності , суд дійшов висновку про те, що відповідач [PERSON] , який заперечує проти задоволення позову, чим поклав на себе тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, повинний був надати суду належні, достовірні, достатні та допустимі докази у оспорювання поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірний будинок, але таких доказів не надав. Суд вважає, що спірний житловий будинок, який не зданий в експлуатацію , є об`єктом незавершеного будівництва ( готовність 83%), зведений за час шлюбу сторін , отже є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи викладене й те, що будинок є незавершеним будівництвом, враховуючи принцип рівності часток подружжя суд вважає за необхідне позов задовольнити та визнати за позивачем право як співзабудовника на 1/2 частину збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 231,1 кв.м. Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 23 березня 2018 року, були вжиті заходи забезпечення позову, шляхом заборони відповідачу [PERSON] вчиняти будь-які дії, пов`язані з розпорядженням та відчуженням будинковолодіння [ADDRESS] , тому відповідно до ст. 158 ЦПК України, їх слід скасувати.

Outcome: approved