Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

05 квітня 2021р. до Деснянського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Ухвалою суду від 13 квітня 2021р. вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 23 квітня 2021р. позивач [PERSON] подала позовну заяву з усуненими недоліками. Ухвалою суду від 29 квітня 2021р. позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу прийнято до розгляду, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В позовній заяві позивач [PERSON] зазначає, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 2013 року. Від шлюбу вони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки постійно не могли знайти спільну мову та часто сварились. В середині 2018р. відповідач поїхав працювати до Сполучених Штатів Америки, позивач переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, буде суперечити інтересам дітей позивача від першого шлюбу. Ухвалою суду від 22.07.2021р. сторонам надано строк для примирення терміном два місяці та зупинено провадження у справі до 22 вересня 2021р. Ухвалою суду від 23.09.2021р. відновлено провадження у справі. В судове засідання, призначене на 23.09.2021р. з`явилась позивач, наполягала на задоволенні позову, зазначивши, що збереження шлюбу суперечить її інтересам. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся за зареєстрованим місце проживання. На офіційну електронну адресу суду 21.07.2021р., 22.09.2021р. надходили повідомлення від імені [PERSON] . Вказані повідомлення не скріплені електронним цифровим підписом, що не відповідає нормам закону, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 14 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документообіг здійснюється відповідно до законодавства України або на підставі договорів, що визначають взаємовідносини суб`єктів електронного документообігу. Згідно ч.2 ст. 9 вказаного Закону, порядок електронного документообігу, визначається державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями всіх форм власності згідно з законодавством. Відповідно до ст.5 вказаного Закону, електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Відповідно до п.4 ст. 1 Закону, обов`язковий реквізит електронного документа - обов`язкові дані в електронному документі, без яких він не може бути підставою для його обліку і не матиме юридичної сили. Згідно ч.1 ст. 7 вказаного Закону, оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Таким чином, в розумінні Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригінал документа в електронній формі є електронний документ, який має юридичну силу за умови, якщо цей документ відповідає вимогам щодо обов`язкових реквізитів електронного документу законодавства і за своєю формою (форматом) дає згоду довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством. Паперова форма є тільки його візуальною формою і має юридичну силу лише копії електронного документа на папері. Статтею 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Відносини, пов`язані з використанням удосконалених та кваліфікованих електронних підписів, регулюються Законом України «Про електронні довірчі послуги». Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Повідомлення від імені [PERSON] направлені на електронну адресу суду, не є оригіналом документу і не скріплені електронно-цифровим підписом останнього, крім того, для її подання не використовувалась підсистема «Електронний суд», що унеможливлює ідентифікацію суб`єкта звернення, в той час як оригінал даних звернень до суду не надходив. Крім того, правова позиція щодо повернення заяв, поданих у електронній формі до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи також викладена Верховним Судом в ухвалах від 30 серпня 2018р. у справі 405/8608/13-ц, від 10 травня 2019р. у справі 522/1959/17, від 29 квітня 2020р. у справі 712/281/20. Таким чином, надіслане повідомлення від імені [PERSON] електронною поштою на офіційну електронну адресу звернення має статус інформаційного, оскільки не скріплене електронним цифровим підписом у визначеному законодавством порядку. За даних обставин, суд вважав за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Статтями 12, 13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 12 січня 2013року, який зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції м. Києва, про що зроблений актовий запис №22 (а.с.5). Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.6). Відповідно до ст. ст.21,24 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.ст.110-112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ч.3 ст. 109 Сімейного кодексуУкраїни шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені, у зв`язку з виїздом відповідача в 2018 році до іншої країни, спільне господарство не ведеться та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Згідно зі ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Доказів примирення стороною відповідача надано не було. Відповідно до ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Суд, приймаючи до уваги викладені в позовній заяві та в заяві про задоволення позову, позивачем обставини життя подружжя, а також надані позивачем в судовому засіданні пояснення, дійшов висновку, що шлюб на підставі ст.112 СК України належить розірвати, оскільки між сторонами втрачені почуття взаєморозуміння і поваги, шлюбні стосунки припинені, а примирення між подружжям неможливе, оскільки суперечить інтересам позивача.

Outcome: approved