Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

05.07.2018 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до Дніпровської міської ради, про визнання права власності на житло за набувальною давністю, у якій позивач просить визнати право власності за набувальною давністю на 41/100 частин та 29,5/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовує наступним чином. З 1989 року позивач постійно проживає у будинку за адресою [ADDRESS] , який був відновлений у сорокових роках ХХ століття, після Великої Вітчизняної Війни. Співвласниками цього домоволодіння були [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З огляду на те, що власники були похилого віку позивач доглядала за ними, допомагала по господарству, а вони обіцяли подарувати свої частки домоволодіння, після того як оформлять право приватної власності на домоволодіння. Своє бажання оформити домоволодіння на позивача, вони в присутності свідків виклали в письмовій формі у вигляді заяви до місцевих органів влади, яка не збереглась. Тільки 2003 році, рішенням Бабушкінського РВК від 17.01.2003 року № 52 узаконено за померлими [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] : прибудова літ. А-1; літня кухня літ.Б,б, Г; гараж В, Ж; сарай З: сіни літ. А-1, а-1; веранда літ. а-1; переобладнання приміщення 2-5 площею 7,4 кв.м; затверджені акти ідеальних часток. Оформлено право приватної власності на домоволодіння [ADDRESS] , за [PERSON] - 41/100, [PERSON] - 29,5/100 та [PERSON] - 29,5/100. 12.07.2007 року позивач прийняла в дар 59/200 частин вказаного домоволодіння на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Новіковою Н.А. Дарувальником була [PERSON] , яка володіла цією часткою на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом. Позивач зазначає, що вона володіє на законних підставах 59/200 частинами домоволодіння [ADDRESS] . 41/100 частин та 29,5/100 частин домоволодіння належать позивачу, але не були належним чином оформлені, оскільки право власності на майно за [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано тільки у 2003 році, після їх смерті. Вважає, що у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у неї виникло право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст.. 344 ЦК України. Окремими підставами, що підтверджують безперервність, відкритість та добросовісність користування майном, зазначає те, що вона добросовісно сплачувала всі комунальні послуги з 1989 року, неодноразово проводила косметичний ремонт житла. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому зазначає наступне. Інститут набувальної давності базується на сукупності обставин, зазначених у статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Однак , позивачу було відомо про те, що спірне нерухоме майно належало померлим [PERSON] 41/100 частин та [PERSON] 29,5/100 частин. Окрім цього, сам позивач зазначає, що після смерті [PERSON] та [PERSON] ніхто спадщину не прийняв, отже уданому випадку, мова йде про відумерлу спадщину, яка за нормами закону фактично належить органу місцевого самоврядування. Внаслідок відсторонення судді [PERSON] від здійснення правосуддя на підставі рішення Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя за № 2299/3дп/15-20 від 29.07.2020 року, справу протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2020 року передано у провадження цього складу суду. Ухвалою суду від 29.12.2020 року справу прийнято до провадження цим складом суду та призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою від 22.07.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали. Пояснення надали аналогічні тим, які зазначені у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення позивач та представника позивача, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради від 17.01.2003 року № 52 узаконено за померлими [PERSON] прибудову літ. А-1, літню кухню літ.Б,б, сіни літ. а-1, веранду літ. а-1, та переобладнання приміщення 2-5 площею 7,4 кв.м, узаконено за померлими [PERSON] та [PERSON] сіни літ. А-1, гараж В, Ж, літню кухню літ. Г, сарай З. Затверджено акт ідеальних частин у домоволодінні [ADDRESS] : за гр. [PERSON] 41/100 частин домоволодіння, гр. [PERSON] 59,5/100 частин домоволодіння, гр. [PERSON] 59,5/100 частин домоволодіння. Згідно відповіді Шевченківського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 31.03.2021 року № 660/20,22-31, у Державному реєстрі актів цивільного стану виявлено наступні записи: 29.04.1994 року № 524 про смерть [PERSON] , 1914 р.н.; [INFO] № 190 про смерть [PERSON] , 1918 р.н.; [INFO] № 5304 про смерть [PERSON] , 1910 р.н. Як вбачається з відповіді Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори від 24.06.2021 року № 840, у спадковому реєстрі відсутня інформація про відкриття спадкових справ після смерті [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] 12.02.2007 року набула право власності на 59/200 частин домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 12.02.2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Новіковою Н.А. та зареєстрований у реєстрі за № 894. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили суду, що [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] з 1989 року. Разом з нею у домоволодінні проживали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які померли. Відмовляючи в задоволенні позову суд виходить з наступного. За змістом частини першої\~статті 16 Цивільного кодексу України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~статті 328 Цивільного кодексу України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої\~статті 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі, безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивачка була обізнана відносно того, що співвласниками домоволодіння яке є предметом спору та на яке вона просить визнати право власності за набувальною давністю, були [PERSON] та [PERSON] , тому не можна вважати володіння позивачкою частиною будинку, яка залишилась після їх смерті, добросовісним. Право власності після смерті особи може переходити до спадкоємців або спадщина може бути визнана відумерлою. Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю. [PERSON] не є добросовісним набувачем спірної частини будинку, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами\~статті 344 ЦК України. Таким чином, позивачем не доведено усіх обставин, передбачених\~статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат, понесених позивачем на сплату судового збору при поданні позову до суду, не здійснюється. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed