Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

05.10.2012 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Приморська сільська рада Білгород - Дністровського району Одеської області про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що [INFO] помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно. 04.01.2011 року [PERSON] був складений заповіт на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] Позивач вважає вищевказаний заповіт недійсним з підстав ст..233 ЦК України, оскільки він був укладений під впливом тяжкого стану здоров'я [PERSON], який не міг самостійно скласти заповіт та прочитати його. Змінивши позовні вимоги 13.05.2014 року позивач, посилаючись на те, що заповіт, складений 04.01.2011 року її цивільним чоловіком [PERSON] є нікчемним, оскільки складений поза робочим місцем секретаря Приморської сільської ради у автомобілі [PERSON], який привіз [PERSON] до сільради. В самому заповіті взагалі відсутні відомості щодо місяця вчинення дії складання та посвідчення заповіту. Тож, посилаючись на ст. 1257 ч.1 ЦК, остаточно просить суд: визнати нікчемним заповіт [PERSON], складений 04.01.2011 року, посвідчений секретарем Приморської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Мазурик Л.П. та зареєстрований в реєстрі за № 230. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.06.2014 року було залучено до участі у справі в якості співвідповідачів [PERSON], 1992 року народження, [PERSON], 1973 року народження, що мешкають за адресою: [ADDRESS] (а.с.218-219). Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Позивач а також її представники про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, проте в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. (а.с.53). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причина неявки суду невідома. Представник Приморської сільської ради в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома. У відповідності до ст. 169 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи не виявлено, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи у відсутність не з'явившехся осіб. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Приморської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області 14.02.2011 року (а.с.5). Таким чином, спірні правовідносини регулюються Книгою шостою «Спадкове право» Цивільного кодексу України в редакції 2003 року. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Об'єктом спадкування є права та обов'язки, якими володіла особа, що померла - спадкодавець. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Фізична особа може за життя розпорядитися своєю власністю на випадок смерті, склавши заповіт. Якщо фізична особа склала заповіт і не скасувала його, то у разі її смерті спадкування здійснюється за заповітом, тобто за останньою волею спадкодавця. Спадкування за законом здійснюється у разі: відсутності заповіту; повного або часткового визнання заповіту недійсним; неприйняття спадщини спадкоємцем за заповітом чи відмови від неї; усунення спадкоємця за заповітом від права на спадкування; охоплення заповітом лише частини спадщини. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст.1223 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Розпорядження, яке міститься в заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (ст.1234 ЦК України). Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України). Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (ч.ч.2,4 ст.1236 ЦК України). Відповідно до вимог статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. [PERSON] зробив особисте розпорядження на випадок своєї смерті, склавши заповіт, який 04 січня 2011 року було посвідчено секретарем Приморської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Мазурик Л.П., зареєстровано в реєстрі за № 230. Заповіт складено в селі Приморське Білгород-Дністровського району Одеської області від 04 січня 2011 року о 10 годині 31 хвилин, підписано власноручно [PERSON] у присутності секретаря Приморської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Мазурик Л.П. у двох примірниках, один з яких зберігається у справах Приморської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, а другий видано заповідачу. За заповітом [PERSON] заповів все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б таке майно не складалось, і в загалі все те, що йому буде належати на день смерті на що за законом заповідач матиме право заповів: [PERSON] 1961р.н., [PERSON] 1992р.н., [PERSON] 1973р.н. (а.с.6) Таким чином, визначені статтею 1247 ЦК України загальні вимоги до форми заповіту дотримано, заповіт складено у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, особисто підписано заповідачем, посвідчений секретарем виконкому сільської ради. В первісній позовній заяві [PERSON] посилалась на сумніви щодо тяжкого стану здоров'я [PERSON], який не міг самостійно скласти заповіт та прочитати його. З метою встановлення стану [PERSON] в момент вчинення правочину суд призначив судово-медичну експертизу. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.04.2013 року призначено у справі судово-психіатричну (посмертну) експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання: Чи міг [PERSON], з урахуванням його стану здоров'я, віковихособливостей та психічного стану на момент складання заповіту 04 січня 2011 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними? (а.с.145-146). Згідно акту судово-психіатричного експерта №15 Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, [PERSON] на момент складання заповіту 04.01.2011 року будь-яким стійким хронічним чи тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав і за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними (а.с.175-177). Після уточнення позовних вимог позивач вже не наполягала на визнанні заповіту недійсним з тих підстав, що такий був укладений під впливом тяжкого стану здоров'я [PERSON], який не міг самостійно скласти заповіт та прочитати його. Оскільки суд відповідно до визначеного статтею 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства розглядає справи в межах заявлених вимог, то обставини щодо підписання заповіту під впливом тяжкого стану здоров'я [PERSON], не з'ясовувались, відтак, слід виходити з того, [PERSON] на момент складання заповіту 04.01.2011 року будь-яким стійким хронічним чи тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав і за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Відповідно до положень статті 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Встановлено, що в селі Приморське Білгород-Дністровського району Одеської області, де був зареєстрований і проживав [PERSON] знаходиться сільська рада, до якої відноситься село Приморське Білгород-Дністровського району Одеської області, де посвідчено заповіт, нотаріуса не має. Заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Приморської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, куди [PERSON] звернувся, посвідчено в с. Приморське , тобто в межах території Приморської сільської ради та повноважень секретаря виконкому Приморської сільської ради. Посилання позивача на те, що секретар виконавчого комітету Приморської сільської ради не вправі була посвідчувати заповіт, в автомобілі, судом до уваги не приймається, оскільки, заповіт посвідчений в межах території Приморської сільської ради та повноважень секретаря виконкому Приморської сільської ради з додержанням вимоги до форми заповіту. Громадянин України має право звернутися до будь-якого нотаріуса чи посадової, службової особи органу місцевого самоврядування. Це право громадянина, яке може бути обумовлене тими чи іншими обставинами або причинами. Для дійсності заповіту важливим є волевиявлення особи на складання заповіту і посвідчення такого нотаріусом в межах закріпленого за ним територіального нотаріального округу чи посвідчення секретарем виконавчого комітету на території сільської ради, де його обрано. Вимоги до документів, що подаються для вчинення нотаріальної дії та місця посвідчення заповіту не забороняють посвідчувати заповіт заповідачу за його бажанням в системі органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені Законом України «Про нотаріат» з метою надання їм юридичної вірогідності (ст.ст.1,47 Закону України «Про нотаріат»). Відповідно до положень статті 41 Закону України «Про нотаріат» нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9,55,60,65,66,70-73,85,93, 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Встановлено, що на момент складання та посвідчення заповіту [PERSON] були відсутні обставини, які б у сенсі положень статей 9,55,60,65,66,70-73,85,93,103 Закону України «Про нотаріат» слугували б винятком із визначеного статтею 41 цього Закону права вчиняти нотаріальні дії будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування. Не мав заповіт і ознак секретності, який би відповідно до вимог статті 1249 ЦК України підлягав би посвідченню нотаріусом. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази мають бути належними та допустимими. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач обставини, на які посилалася як на підставу своїх вимог, як то порушення вимог щодо посвідчення заповіту, не довела. Спірний заповіт складений і посвідчений відповідно до вимог закону, підстави для визнання заповіту недійсним (нікчемним) відповідно до частини 1 статті 1257 ЦК України відсутні. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, а також те, що для дійсності заповіту важливим є волевиявлення особи на складання заповіту і посвідчення такого нотаріусом в межах закріпленого за ним територіального нотаріального округу чи посвідчення секретарем виконавчого комітету на території сільської ради, де його обрано. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач та його представники як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed