Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

06.10.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька та стягнення аліментів. Позивач вказує, що [INFO] у цивільному шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] . Син проживає разом із позивачем у Інгульському районі міста Миколаєва, і навчається ЗОШ № 9 м. Миколаєва. 05.10.2020 року матір позивача - [PERSON] , [INFO] запросила її із сином до Росії, а саме до [ADDRESS] , оскільки бабуся не бачила внука більше 7 років і тому дуже просить приїхати і погостювати. Відповідач зник 5 років тому, де проживає не відомо, номерів зв`язку не має, а тому отримати його дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон не є можливим. З огляду на вищевикладене позивач просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації громадянину України [PERSON] , [INFO] в супроводі матері [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] , [INFO] строком з 19.03.2021 року до 09.04.2021 року . Крім того позивач посилаючись на те, що її та відповідача неповнолітній син проживає разом з нею та утримується за її рахунок, а відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина просила стягнути з [PERSON] аліменти на сина [PERSON] [INFO] у розмірі 1/4 частини його доходу щомісяця, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач у судове засідання не з`явилася, але надала до суду заяву в якій просила суд розглядати справу у її відсутність та вказала, що позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату час та місце розгляду справи у відповідності до вимог ч.ч. 5, 6, п.2 ч.7, ч.11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутність не надходило. Згідно ст.ст. 279, 280, 281 ЦПК України судом проводиться заочний розгляд справи у загальному порядку. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні у судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим повторно Інгульським районним у місті Миколаєві ВДРАЦС ГТУЮ у Миколаївській області 21.06.2018 року. Як видно із документів, наданих позивачем що підтверджують зміни її цивільного стану вона не перебувала у шлюбі із відповідачем. [PERSON] , [INFO] є бабусею [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження позивача та документами, що підтверджують зміни її цивільного стану і відповідно прізвища. Як видно із копії паспорта [PERSON] , [INFO] вона зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Крім того як видно із витягу з Єдиного державного реєстру нерухомості наданого і його перекладу з російської мови, [PERSON] є власником квартири за вищевказаною адресою. Позивач вказує, що 05.10.2020 року її матір [PERSON] , [INFO] запросила її із сином до Росії, а саме у [ADDRESS] , оскільки бабуся не бачила онука більше 7 років і тому дуже просить приїхати і погостювати. На доказ наміру відвідати свою матір і бабусю [PERSON] , позивач надала копії квитків на автобус на 19.03.2021 року з м.Миколаїв до м. Київ та з м. Київ до м. Краснодар, а також квитки на 09.04.2021 року з м. Краснодар до м. Київ. Згідно з положеннями СК України, зокрема, ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Правила перетинання державного кордону громадянами України, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). З огляду на викладене, суд робить висновок, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Зокрема, стаття 155 Сімейного кодексу України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Положення ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.17, 31 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров`я. Вимоги статті 10 Конвенції про права дитини, передбачають право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виник спір щодо реалізації права дитини на свободу пересування. Як встановлено в судовому засіданні проживає з позивачем. Батько дитини - відповідач проживає окремо, його місцезнаходження не відоме аліментних зобов`язань не виконує, питання про встановлення місця проживання дитини з ним не ставить, натомість ігнорує права дитини. Положення частини 1 статті 33 Конституції України гарантують кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування і право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Право на свободу пересування закріплене і у статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке включає в себе гарантію кожного вільно залишати будь-яку країну, у тому числі і свою власну. З огляду на положення частини 1 статті 270 та частини 1 статті 269 Цивільного кодексу України право на свободу пересування являється особистим немайновим правом кожної фізичної особи і належить їй від народження. Таке право не є абсолютним і з огляду на вказані вище конституційні приписи, його реалізація може бути обмежена. У силу положень частини 3 статті 313 Цивільного кодексу України, право на свободу пересування, в аспекті права на виїзд за межі України, залежно від віку, якого досягла фізична особа, реалізується у відмінному один від одного порядку. Зокрема, якщо фізична особа досягла 16 років, вона має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Але у випадку, якщо фізична особа не досягла такого віку, право на виїзд за межі України обумовлено згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Оскільки дитина сторін - [PERSON] не досяг 16 років, для реалізації ним свого права на свободу пересування, зокрема на виїзд за межі України, необхідна згода на це і позивача і відповідача, як обох батьків, а також їх супровід. Судом встановлено, що позивач не може отримати згоду відповідача через те, що його місцезнаходження не відоме, судом здійснено запити до відповідних установ для визначення місця реєстрації проживання відповідача, які виявилися безрезультатними. У таких випадках, реалізація права дитини, яка не досягла 16 років, на свободу пересування, у тому числі право на виїзд за межі України, можлива на підставі рішення суду. Вирішуючи питання щодо можливості надання дозволу на виїзд неповнолітньому [PERSON] за межі України на визначений період без згоди та супроводу батька, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачають, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. На думку суду, при вирішенні даного спору, необхідно в першу чергу врахувати інтереси дитини, а також не допустити порушень прав батьків, в тому числі відповідача, який проживає окремо і забезпечити дотримання елементарних норм моралі, що у своїй сукупності, а особливо у поєднанні з правом на контакт з матір`ю та бабусею у родинній атмосфері, сприятиме всебічному розвитку, відпочинку і оздоровленню дитини у певний, визначений конкретно період тимчасово перебування неповнолітнього сина сторін з позивачем за кордоном. Згідно ст. 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. При ухваленні рішення у справі, суд бере до уваги також те, що метою тимчасового виїзду дитини за межі України є реалізація її права дитини і його бабусі на спілкування, права дитини на відчуття сімейного затишку та родинного тепла, а тому надання такого дозволу за відсутності згоди відповідача і без супроводу батька, на думку суду, буде якнайкраще забезпечувати інтереси дитини. Суд вважає, що при позитивному вирішенні спору жодним чином не будуть порушені чи обмежені права відповідача, оскільки такий дозвіл не є абсолютним, в ньому зазначається строк тимчасового перебування дитини за кордоном та країна перебування. Визначення тимчасового періоду суд вважає належним балансом між бажанням матері безперешкодно переміщуватись з дитиною, не перебуваючи в залежності від поведінки батька, з одного боку, та забезпеченням права батька на контакт з дитиною, з іншого. При ухваленні рішення у справі, суд бере до уваги також те, що відповідач жодними належними та допустими доказами не підтвердив, що позивач перешкоджає йому бачитися з сином та спілкуватися з ним. Поряд з цим, суд не може залишити поза увагою те, що в силу положень частини 1 статті 11 Конвенції про права дитини, держави-учасниці Конвенції (а тому і Україна теж) вживають заходів для боротьби з неповерненням дітей із-за кордону. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Тому, дозвіл суду на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України, слід обтяжити супроводом матері та її обов`язком повернути дитину в Україну до закінчення строку наданого судом, що також можна вважати заходом щодо забезпечення практичної реалізації права батька на контакт з дитиною. При постановленні рішення, суд також враховує вік дитини, в зв`язку з яким право на виїзд дитини за кордон має бути надано матері тимчасово, що в подальшому не позбавлятиме можливості батька виконувати свої батьківські обов`язки, та не порушуватиме його батьківських прав. На підставі наведеного, виходячи виключно з інтересів дитини, суд надає дозвіл на виїзд за межі України громадянина України - неповнолітнього [PERSON] , [INFO] в супроводі матері [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] , [INFO] строком з 19.03.2021 року до 09.04.2021 року, з обов`язковим поверненням дитини по закінченню визначеного строку до постійного місця проживання в Україні. Вирішуючи спір у частині позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів суд виходить з наступного. У відповідності до ст.180 СК України обидва батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання цього обов`язку визначаються за домовленістю між ними. За відсутності домовленості кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Взаємної згоди про розмір і періодичність аліментів між позивачем та відповідачем досягнуто не було. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 180, 181, 182, 183 СК України, суд приходить до висновку, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, а отже при вищезгаданих обставинах можуть бути стягнуті аліменти з відповідача на утримання дитини на користь позивача. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача і стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, починаючи з часу пред`явлення вимог і до досягнення дитиною повноліття. Рішення у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає обов`язковому негайному виконанню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 840,80 грн. сплаченого судового збору, а також стягнути з відповідача на користь держави 840,80 грн. судового збору

Outcome: approved