Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

06.02.2014 року позивач звернулася до Деснянського районного суду м.Чернігова з позовною вимогою до відповідача про зміну формулювання причини звільнення, дати звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що між нею та відповідачем ФОП «[PERSON]» було укладено трудовий договір № 25031902051 від 07.08.2013 року. 19.11.2013 року позивач подала заяву про звільнення її за власним бажанням у зв'язку з порушенням умов трудового договору та законодавства про працю, а саме ст. 115 КЗпП України щодо виплати заробітної плати - затримки її виплати. Проте 23.01.2014 року її було звільнено на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул без поважних причин. Вважає звільнення з цих підстав незаконним, оскільки заява про звільнення за власним бажанням була залишена поза увагою, а формулювання причин звільнення може перешкодити новому працевлаштуванню. Просить суд змінити формулювання причин звільнення та дату звільнення Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не визнав позовні вимоги. Не заперечує факт перебування позивача в трудових відносинах з ФОП [PERSON], але заперечує проти зміни формулювання причини звільнення та стягнення розрахункових коштів при звільненні. Представник третьої особи поклався на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 43 Конституції України, ст. 21 КЗпП України обовязок по виплаті заробітної плати є однією з істотних умов трудового договору. В силу ст. 115 КЗпП України, з аробітна плата повинна виплачуватися працівникам регулярно у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебувала в трудових відносинах з ФОП [PERSON] між ними було укладено трудовий договір № 25031902051 від 07.08.2013 року. 19.11.2013 року позивач подала заяву про звільнення її за власним бажанням у зв'язку з порушенням умов трудового договору та законодавства про працю, а саме ст.115 КЗпП України щодо виплати заробітної плати - затримки її виплати. Посилання відповідача на те, що позивач не була присутня 19.11.2013 року на робочому місці не знайшло підтвердження під час судового засідання. Відповідач в судовому засіданні зазначив, що позивач з ранку розмовляла з ним про звільнення і вони узгодили це питання і домовилися про те що вони наступного дня ідуть розривати трудовий договір. Але як встановлено в судовому засіданні в Чернігівському міському центрі зайнятості виник конфлікт стосовно підписання відомостей про виплату заробітної плати. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які в сукупності узгоджені між собою, що позивач перебувала в різний час на робочому місці та по роботі виходила до дитячого садочку. Показання свідків [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], не підтверджує відсутність позивача тому, що згідно свідчень даних свідків вони позивача після обіду не бачили, але позивач це не заперечує тому, що вона відходила до дитячого садку. Суд, критично ставиться до показань свідків [PERSON] та [PERSON], і вважає сумнівними, оскільки вони є зацікавлені особи. Свідок [PERSON] є найманим працівником, а свідок [PERSON] був в день складання акту про відсутність на робочому місці 19.11.2013 року був запрошений для працевлаштування на посаду позивача. Дані особи і склали акт про відсутність на робочому місці 19.11.2013 року суд не може взяти їх до уваги і вважає їх сумнівними, оскільки вони були складені зацікавленими особами. Згідно рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 15.04.2014 року встановлено, що заробітна плата за серпень, вересень, жовтень 2013 року внесена в повному обсязі за кожен місяць, однак її виплата документально не підтверджена, підпис [PERSON] про отримання відсутній. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тобто підлягає стягненню з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] нараховану та невиплачену заробітну плату в розмірі 3358 грн. 59 коп. за серпень, вересень, жовтень 2013 року. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення, або якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. Судом встановлено, що всі суми, які належали позивачу при звільненні були йому остаточно не виплачені. Дана обставина підтверджується відповіддю Територіальної державної інспекції з питань праці у Чернігівській області (а.с.31-32), в якій зазначено, що згідно відомості на виплату заробітної плати № 00000005 за листопад 2013 року позивачу нараховано до виплати за листопад 2013 року 1401 грн.86 коп. без нарахування компенсації за невикористану щорічну відпустку. Крім того для перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці у Чернігівській області надана інша відомість за тим самим номером згідно якої позивачу при звільненні нарахована до видачі заробітна плата за листопад 2013 року та компенсація за невикористану відпустку в загальній сумі 910 грн. 87 коп. та оплата лікарняного листа з 02.10.2013 року по 09.10.2013 року в сумі 328 грн. 56 коп. як пояснив відповідач розрахункова відомість перероблялась, оскільки зняття трудового договору відбувалося 23.01.2014 року, тому розрахунок відомості проводився за іншими показниками. Відповідно до ч.4 п.3 Розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час поперечної щорічної відпустку, виконання державних і громадських обов'язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. В порушення ч.4 п.3 Розділу ІІІ вищезазначеного порядку при обчисленні середньої заробітної плати для розрахунку компенсації за невикористану відпустку [PERSON] не було включено допомогу по тимчасовій непрацездатності. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум,, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником. Відповідач не надав довідки про розмір середньої заробітної плати позивача. А тому суд виходить з розрахунку наданого позивачем розміру середньоденної заробітної плати в розмірі 52 грн. 92 коп. та кількість робочих днів вимушеного прогулу 109 днів. На підставі викладеного з відповідача підлягає стягненню на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 5768 грн.28 коп. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, що розглядає спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю закону. Якщо неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, суд одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником законодавства про працю працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Виходячи з наведеного суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулось з порушенням, не відповідно до намірів сторін і позивачем доведено факт його звільнення з порушення відповідачем трудового законодавства. Відповідно до ст. 235 КЗпП України при розгляді спору про визнання формулювання звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільненні у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства з посиланням на відповідну статтю ( пункт) закону. Зобов`язати ФОП [PERSON] змінити формулювання причини звільнення в трудовій книжці [PERSON], вказавши причиною звільнення «за власним бажанням у відповідності до ч.3 ст. 38 КЗпП України» з 19 листопада 2013 року. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню судові витрати, що складаються з судового збору розміром 243 грн.60 коп. гривень.

Outcome: partial