Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

05.04.2017 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути на її користь з ВАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» моральну шкоду, заподіяну в результаті професійного захворювання, одноразово у розмірі 60000 гривень. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позов в повному обсязі, і пояснили, що позивачка працювала на підприємстві в шкідливих умовах з 1987 року по листопад 2013 року працювала машиністом крану металургійного виробництва в ливарному цеху ПАТ «Запоріжсталь», та була звільнена з підстав п.2 ст.40 КЗпП України, за станом здоров'я.Згідно медичного висновку, виданого на підставі протоколу засідання лікарсько-експертної комісії Криворізького Українського Науково-дослідного інституту промислової медицини від 28.01.2016р. № 172 мені було встановлено професійне захворювання за діагнозом: вібраційна хвороба першої-другої ст. від дії загальної вібрації з периферичним ангіодистонічним синдромом з акроангіоспазмами кистей, двобічним плечолопатковим періартрозом і колінним пері артрозом, остеоартрозом і періартрозом ліктьових суглобів. Встановлено зв'язок зазначеного захворювання із роботою у шкідливих та небезпечних умовах праці на підприємстві відповідача.Згідно висновку ОМСЕК № 1 від 11.03.2016р. мене визнано інвалідом третьої групи з втратою 35% працездатності, зі строком переогляду 11.03.2018р. Також рекомендовано амбулаторне та стаціонарне лікування за рекомендацією лікаря профпатолога та невролога один-два разу на рік, і санітарно-курортне лікування. Через отримання професійного захворювання позивачка зазнає значних моральних страждань, порушився її нормальний образ життя, звички і життєві функції, у зв'язку з цим, вона потребує сторонньої допомоги для організації своєї життєдіяльності, чим ускладнює життя своєї родини, що також спричиняє моральні страждання. Заподіяну моральну шкоду оцінює в 60000 грн. Представник відповідача Селезень Г.Ю. у судовому засіданні частково визнала заявлені позовні вимоги у розмірі 12000 грн., суду пояснила, що дійсно позивачка працювала на підприємстві зі шкідливими умовами праці за власною волею, будучи обізнаною про наявні умови праці та користувалася додатковими пільгами, отримання професійного захворювання пов'язано з тривалим стажем позивачки і не містить вини підприємства. Заслухавши пояснення позивачки та представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК України). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] працювала у ВАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» з 1987 року по листопад 2013 року машиністом крану металургійного виробництва в ливарному цеху ПАТ «Запоріжсталь», та була звільнена за станом здоров'я на підставі п.2 ст.40 КЗпП України. Згідно медичного висновку, виданого на підставі протоколу засідання лікарсько-експертної комісії Криворізького Українського Науково-дослідного інституту промислової медицини від 28.01.2016р. № 172 [PERSON] було встановлено професійне захворювання за діагнозом: : вібраційна хвороба першої-другої стадії від дії загальної вібрації з периферичним ангіодистонічним синдромом з акроангіоспазмами кистей, двобічним плечолопатковим періартрозом і колінним періартрозом, остеоартрозом і пері артрозом ліктьових суглобів. Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, затвердженого в.о. начальника Запорізького міського управління Держсанепідслужби у Запорізькій області від 19.06.2016 року встановлено, що внаслідок тривалого стажу роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ВАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», та відсутності правових підстав для переведення на іншу роботу [PERSON] з причини наявності на робочому місці загальної вібрації -101,6-101,7дБ, при ГДР -101 дБ отримала отримала професійне захворювання у вигляді - вібраційної хвороби першої-другої стадії від дії загальної вібрації з периферичним ангіодистонічним синдромом з акроангіоспазмами кистей, двобічним плечолопатковим періартрозом і колінним періартрозом, остеоартрозом і пері артрозом ліктьових суглобів, тобто зазначеним актом встановлено зв'язок зазначеного захворювання із роботою у шкідливих та небезпечних умовах праці на підприємстві ВАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь». Згідно висновку ОМСЕК № 1 від 11.03.2016р. [PERSON] визнано інвалідом третьої групи з втратою 35% працездатності, зі строком переогляду 11.03.2018р., рекомендовано амбулаторне та стаціонарне лікування за рекомендацією лікаря профпатолога та невролога один-два рази на рік та санітарно -курортне лікування. У зв'язку з отриманим професійним захворюванням позивачка була змушена проходити чисельні медичні огляди та обстеження, перебувати на лікуванні, що підтверджується виписками із медичної карти амбулаторного хворого, наявними в матеріалах справи. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Статтею 153 Кодексу Законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу. Згідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. За ч.8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральні страждання, як правило, виявляються у відчуттях страху, сорому, приниження, переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також в інших, несприятливих для людини випадках психологічного дискомфорту. Отже, під поняттям «моральна шкода» охоплюються негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що пов'язані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів. Фізичні страждання - це фізичний біль, функціональний розлад організму, зміни в емоційно-вольовій сфері, інші відхилення від звичайного стану здоров'я, які є наслідком дій (бездіяльності), що посягають на немайнові блага або майнові права громадянина. Суд наголошує, що моральна, і фізична шкода після нанесення, по суті є непоправними і не завжди можуть бути відшкодовані. Неможливо відшкодувати (визначити еквівалент) втрати здоров'я, неможливо відшкодувати почуття страху, відчуття болю. При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину фізичних і моральних страждань, та суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів. Глибина переживань, викликаних ушкодженням здоров'я, ставиться в залежність від самої особи, тому призначення компенсації моральної шкоди полягає і в тому, аби певною мірою відновити втрату щастя особи і можливості насолоджуватися життям тепер і в майбутньому. У п.4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004р. №1-рп/2004 Про офіційне тлумачення положення частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Згідно з п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. У даному контексті доречно також зазначити рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» (2004): «Суд вважає, що заявник може вважатися таким, що зазнав моральних страждань у результаті встановлених порушень, і ці страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення». Оцінивши обставини справи та надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає встановленим та доведеним, що позивачка в період виконання трудових обов'язків на підприємстві відповідача, внаслідок наявності у на робочому місці шкідливих факторів - загальної вібрації - 101,6-101, дБ при ГДР -101дБ отримала професійне захворювання та визнана інвалідом третьої групи із ступенем втрати професійної працездатності у 35%, що на думку суду свідчить про наявність у позивачки моральних страждань у зв'язку з порушенням життєвих зв'язків, постійним фізичним болем, що пов'язаний з професійним захворюванням та наявністю потреби у лікуванні, незручністю та дискомфортом, що стали наслідком захворювання, яке викликає моральні страждання із-за неможливості виконувати певний фізичний труд, вона позбавлена в повній мірі реалізації свого права на труд, заробляти достатні гроші для утримання родини, переживає за подальший стан свого здоров'я; перенесла відчуття приниження, коли стала інвалідом, стала практично непотрібна ні суспільству, ні на виробництві; наявністю переживань, пов'язаних з тим, що вона не може виконувати свої звичайні, повсякденні обов'язки, оскільки отримана хвороба приносить значні труднощі при виконанні простішої жіночої роботи - прибирання в квартирі, приготування їжі, тощо; відчуває неспокій за своїх рідних, бо має малолітню доньку, до якої не може в повному обсязі приділити увагу, оскільки відчуває постійний біль в суглобах рук; все це вимагає докладання певних зусиль для організації свого життя, що є підставами для відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Визначаючи розмір моральної шкоди, судом враховано тяжкість і характер завданих ушкоджень здоров'ю позивача, ступінь втрати його професійної працездатності, який складає 35%, встановлення ІІІ групи інвалідності, виходячи з принципів розумності й справедливості, з врахуванням конституційної значимості здоров'я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини справи, тяжкість ушкодження здоров'я, рівень фізичного болю під час її заподіяння, ступінь втрати професійної працездатності, пов'язані з цим фізичні і моральні страждання позивача, їх глибину, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що настали, суд приходить до висновку, що належним розміром відшкодування моральної шкоди [PERSON] та достатньою сатисфакцією зазначених нею моральних страждань є 25000 гривень. В іншій частині позовні вимоги не знайшли свого підтвердження і тому задоволенню не підлягають. Судовий збір, у розмірі встановленому на час подання позову для вимог майнового характеру відповідно до задоволеної частини позову, згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial