Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

05 вересня 2014 року позивач звернувся із позовом до відповідача про визнання недійсним та скасування свідоцтва на право власності на земельну ділянку, встановлення межі та зобов'язання вчинити певну дію. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він та відповідач по справі є власниками сусідніх будинків по [ADDRESS]. Відповідач відповідно до рішення Іванківської селищної ради від 17 березня 2005 року № 18/724 отримала у приватну власність земельну ділянку площею 0,0600 га, про що 08 серпня 2005 року отримала Державний акт. 21 листопада 2013 року на підставі технічної документації, розробленої ПП «Геополісся» відповідачем було отримано витяг з ДЗК про реєстрацію земельної ділянки площею 0,0610 га. На підставі даного витягу відповідач отримала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Відповідно до вказаного свідоцтва межа земельної ділянки відповідача проходить по стіні будинку позивача та унеможливлює його вільний доступ до обслуговування будинку. Позивач вважає,що технічна документація на земельну ділянку була розроблена без попереднього погодження із селищною радою. Крім того, через збільшення площі земельної ділянки відповідача відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, він не може оформити право власності на свою, суміжну із відповідачем, земельну ділянку, оскільки його земельна ділянка накладається на земельну ділянку відповідача. У судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, оскільки позивачем було пропущено строк позовної давності та, відповідно, відповідачем при приватизації земельної ділянки було дотримано всіх норм діючого на той час законодавства, що виключає можливість винесення рішення про скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Третя особа позовні вимоги визнала та просила суд позов задовольнити. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі з наступних підстав. З тексту позовної заяви вбачається, що позивач просить суд зобов'язати Управління Державного земельного агентства в Іванківському районі Київської області видати позивачу свідоцтво про право власності на земельну ділянку відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі. Суд вважає за неможливе задоволення позовних вимог у даній частині, оскільки коло правовідносин між позивачем та Управлінням Держкомзему носить публічно-правовий характер, де однією зі сторін є орган державної влади, що здійснює управлінські функції (п.1 ч.1 ст. 3 Кодексу України про адміністративне судочинство). При цьому, характер позовної вимоги, пред'явлений позивачем до Держкомзему носить адміністративно-правовий характер, оскільки стосується виконання органом державної влади покладених на нього Конституцією України та законом повноважень. Відповідно до п.1 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. З урахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача до Держкомзему, у частині оскарження бездіяльності органу державної влади та покладення обов'язку вчинити дії пов'язані із видачею свідоцтва про право власності, є адміністративним спором, що підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Згідно ч.1 ст. 16 Цивільного процесуального кодексу України, не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Крім того, варто зазначити, що пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», передбачено, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами першою і другою статті 15 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або Господарським процесуальним кодексом України) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів Оскільки згідно зі статтею 16 ЦПК не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого судочинства. Крім того, варто зазначити, що позивач не зазначив Держкомзем в якості відповідача по цивільній справі, що позбавляє суд законних можливостей для задоволення позовних вимог у даній частині. Також варто зазначити, що ні позивачем, ні представником позивача не було надано суду належних і допустимих доказів, які б свідчили про незаконність дій чи бездіяльності Держкомзему, у зв'язку з чим суд прийшов до висновку про неможливість задоволення позовних вимог у даній частині. Станом на дату розгляду справи у суді, чинне законодавство України встановлює вичерпний перелік підстав для припинення права власності (глава 22 Земельного кодексу України). З тексту позовної заяви вбачається, що позивач обґрунтовує необхідність позбавлення відповідача права власності оскільки, межа суміжної земельної ділянки проходить по стінці будинку позивача. Жодних інших підстав позивачем вказано не було. При цьому суд виходить з того, що ні Земельним кодексом України, ні іншими нормативно-правовими актами, які регулюють відповідне коло правовідносин, не передбачено такої підстави для припинення права власності на землю, як факт проходження межі між земельними ділянками по титульній стінці будинку. Також суд досить критично оцінює надану позивачем технічну документацію, оскільки з неї чітко не вбачається, що межа між земельними ділянками позивача та відповідача проходить по титульній стінці будинку позивача. В свою чергу, відповідачем було надано суду власну технічну документацію на земельну ділянку відповідача та позивача, з якої вбачається, що межа між сусідніми ділянками проходить на відстані від титульної стінки будинку позивача, що спростовує доводи останнього. В матеріалах справи також наявний висновок спеціаліста, яким підтверджено факт проходження межі між земельними ділянками по [ADDRESS] та [ADDRESS] на відстані від титульної стінки будинку позивача. Таким чином, суд вважає, що позивачем не було доведено юридичного факту, що межа між земельними ділянками позивача та відповідача проходить по титульній стінці будинку позивача. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що проходження межі між земельними ділянками по титульній стінці будинку, згідно норм чинного законодавства не є підставою для позбавлення власника земельної ділянки права власності. Щодо необхідності погодження відповідачем технічної документації з органом місцевого самоврядування, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Земельна ділянка була приватизована відповідачем у 2005 р., доказом чого є копія відповідного державного акту. З урахуванням приписів Закону України «Про державний земельний кадастр», з 2011 року замість державних актів документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку є витяг із Державного земельного кадастру та відповідне свідоцтво, що видається паралельно із витягом. До моменту внесення відомостей до ДЗК власник земельної ділянки позбавлений можливості вчинити будь-який правочин. Вище вказаним законом власникам, які до моменту прийняття закону отримали державний акт, було надано право обміняти такий акт на витяг з ДЗК та свідоцтво. При цьому, для реалізації права, щодо заміни державного акту на витяг з ДЗК та/або відповідне свідоцтво, законодавство не передбачає обов'язку зацікавленої особи погоджувати такі дії з органом місцевого самоврядування. Тому суд не погоджується з доводами позивача, щодо порушення відповідачем процесуального порядку отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку, оскільки внесення до ДЗК відомостей про земельну ділянку не потребує окремого погодження з органом місцевого самоврядування. Відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимоги, у частині скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку, оскільки чинним законодавством не передбачено відповідного способу судового захисту та позивачем було пропущено строк позовної давності, про що представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. За результатами вивчення всіх фактичних обставин справи суд прийшов до висновку про необхідність задоволення відповідного клопотання, що пояснюється наступним. Так, 19 серпня 2010 року Іванківським районним судом Київської області було винесено рішення, яким позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог, щодо скасування державного акту відповідача. При цьому в тексті рішення позивач також посилався на порушення його права, шляхом незаконної приватизації земельної ділянки відповідачем. Тобто, предмет та підстави позову у вище вказаному рішенні суду та в даній судовій справі, з юридичної точки зору є тотожними. Тобто, мова йде про те, що позивач знав про своє порушене право, у частині проходження межі між земельними ділянками по титульній стінці будинку позивача, ще 19 серпня 2010 року. Відповідно до ч.1 ст.257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З урахуванням вище викладеного суд приходить до висновку про необхідність задоволенні клопотання представника відповідача, щодо застосування строків позовної давності, у частині позовних вимог про скасування свідоцтва (державного акту) на право власності на земельну ділянку відповідача. Також при прийнятті рішення суд виходить з того, що відповідачем у встановленому законом порядку було набуто право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою [ADDRESS], належним та допустимим доказом чого є правовстановлюючі документи, а позивач не довів факту протиправності набуття відповідачем права власності на відповідну земельну ділянку. В процесі судового засідання судом були допитані свідки, про необхідність виклику яких було заявлено позивачем та відповідачем. В процесі допиту свідків судом було встановлено, що позивачем було набуто право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] за договором купівлі продажу. Під час укладення відповідного правочину, межа між земельними ділянками позивача та відповідача проходила по титульній стороні будинку позивача. Порядок відновлення меж земельних ділянок в натурі врегульовано Інструкцією «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками» (затверджено Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 р. №376). Вказаною інструкцією передбачено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі межових знаків (п.4.1.). При цьому позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт встановлення межових знаків між земельними ділянками позивача та відповідача та їх наступної втрати. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому саме полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визнаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд вважає, що в задоволенні позовних вимог, у частині стягнення з відповідача моральної шкоди варто відмовити, оскільки позивачем не було вказано та доведено, в чому саме полягали протиправні дії відповідача. Також позивачем не було обґрунтовано, чому розмір моральної шкоди визначено саме на рівні 5 000 (п'ять тисяч) гривень. На підставі вище викладеного, суд

Outcome: dismissed