Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

07.02.2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги при звільненні, вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків виплати та моральної шкоди, в якій він просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 112739,22 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 11055,59 грн., матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 11055,59 грн., матеріальну допомогу при звільненні в розмірі 52215,66 грн., вихідну допомогу при звільненні в розмірі 104602,89 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.04.2015 року по 25.04.2018 року в розмірі 653130,24 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків виплати за період з 06.10.2014 року по 20.04.2015 року в сумі 353, 22 грн та за період з 21.04.2015 року по 01.06.2018 року в розмірі 37291,16 грн, моральну шкоду в розмірі 100000 грн. На підтвердження своїх позовних вимог позивач [PERSON] зазначив, що 06.10.2014 року між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, в особі Міністра [PERSON], з однієї сторони, та ним, [PERSON] , з другої сторони, було укладено контракт № 49-в/14, відповідно до умов якого він, [PERSON], приймається (призначається) на посаду генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» на термін 2 роки з 06 жовтня 2014 року по 05 жовтня 2016 року включно. Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 149-к/к від 06 жовтня 2014 року його з 06 жовтня 2014 року призначено на посаду генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» на умовах укладеного контракту, про що в трудовій книжці було зроблено відповідний запис. Відповідно до Наказу № 52-к/к від 17 квітня 2015 року його повноваження на посаді генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» з 20 квітня 2015 року на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України. Відповідно до п. 17 Контракту за виконання обов`язків, передбачених контрактом, керівникові нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності, виходячи з установлених Керівнику посадового окладу у розмірі 14850,00 грн і фактично відпрацьованого часу, надбавки за інтенсивність праці та особливий характер роботи у розмірі 17,4 відсотків посадового окладу. Однак відповідач під час роботи належні йому до виплати грошові кошти не виплатив, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом свого порушенного права. Крім того, позивач зазначив, що вказаними діями відповідача, йому було завдану моральну шкоду, оскільки позбавлення права на оплату праці негативно вплинуло на його можливість забезпечувати достойне існування своєї родини, її якісне харчування, гідний відпочинок та лікування. 07 лютого 2019 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Філь О.Є. Ухвалами судді від 08 лютого 2019 року та 20 лютого 2019 року позивачу надавався строк для усунення недоліків позовної заяви, які позивач усунув 12 березня 2019 року. 12 березня 2019 року ухвалою судді відкрито провадження у справі, надано відповідачу 15-денний строк на подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження та призначено по справі підготовче засідання. 03 квітня 2019 року на адресу суду надійшов відзив відповідача ДП «ВК «Краснолиманська», згідно якому відповідач просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що за період, зазначений в позовній заяві, а саме з 06.10.2014 року по 20.04.2015 року, позивач не став до роботи на ДП «ВК «Краснолиманська», не працював на підприємстві, жодного дня не виконував обов`язки згідно укладеного контракту, як керівника ДП «ВК «Краснолиманська», що підтверджується довідкою відділу кадрів, довідкою про відмітки [PERSON] таб. № 72, виданою відділом «Контрольного табелю», а тому будь-яких підстав для нарахування останньому заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації в зв`язку з порушенням строків виплати, моральної шкоди у підприємства відсутні. 04.04.2019 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про перенесення підготовчого засідання в зв`язку із зайнятістю у слідчих діях. Ухвалою суду від 15 травня 2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених у позові підстав. В судове засідання представник відповідача ДП «ВК «Красноалиманська» не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що 06.10.2014 року між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, в особі Міністра [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторонни, було укладено контракт № 49-в/14, відповідно до умов якого останній приймається (призначається) на посаду генерального директора Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на термін 2 роки з 06 жовтня 2014 року по 05 жовтня 2016 року включно ( а.с. 7-17). Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №149-к/к від 06 жовтня 2016 року [PERSON] з 06.10.2014р. призначено на посаду генерального директора ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на умовах укладеного контракту (а.с. 6) про, що в трудовій книжці було зроблено відповідний запис (а.с. 19-26). Відповідно до Наказу №52-к/к від 17 квітня 2015 року повноваження [PERSON] на посаді генерального директора ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» з 20 квітня 2015 року були припиненні на підставі пункту 5 статтті 41 КЗпП України. (а.с.18). Відповідно до п. 1 Контракту, за цим контрактом Керівник зобов`язується безпосередньо і через адміністрацію Підприємства здійснювати поточне управління (керівництво) Підприємством, забезпечувати його високоприбуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за Підприємством державного майна, а Уповноважений орган управління зобов`язується створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці Керівництва. Даний Контракт був підписаний Міністром енергетики та вугільної промисловості України [PERSON] (Уповноважений орган управління) та [PERSON] (Керівник, Генеральний директор ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська»), що свідчить про досягнення сторонами згоди по всіх істотних умовах договору. Відповідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У відповідності до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] до своїх посадових обов`язків відповідно до контракту та статуту підприємства не приступив та з 06 жовтня 2014 року оп 20 квітня 2015 року не відпрацював жодного дня на підприємстві, що підтверджується довідкою заступника генерального директора з кадрів № 35/к від 02.04.2019 року (а.с. 107), довідкою відділу «Контрольного табелю» про відмітки за табельним номером» [PERSON] (а.с.108-110), довідкою, яка підписана заступником директора з економіки та начальником ВТтЗ про те, що [PERSON] заробітна плат з 06.10.2014 року по 17.04.2015 року на ДП «ВК «Краснолиманська» не нараховувалась (а.с. 111) довідкою про те, що згідно даних особового рахунку заробітна плата [PERSON] таб. № 72 складала за період з жовтня 2014 року по квітень 2015 року - 0,00 грн за кожний місяць, зазначена довідка підписана заступником директора з економіки, головним бухгалтером, начальником розрахункового сектору (а.с. 112). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Протягом усього часу розгляду справи судом, доказів про виконаня позивачем умов контракту від 06.10.2014 року суду надано не було. Посилання позивача та його представника на те, що підставою звільнення позивача згідно Наказу від 17.04.2015 був п. 5 ст. 41 КЗпП України, п.п. «г» п. 25 Контракту, суд не може розглядати, як належний доказ виконання позивачем обов`язків, передбачених Конктрактом. Так, лише за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, Керівникові нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності, виходячи з установлених Керівнику посадового окладу у розмірі 14 850,00 грн. і фактично відпрацьованого часу; надбавки за інтенсивність праці та особливих характер роботи у розмірі 17,4 відсотків посадового окладу (п. 17 Контракту). Між тим, позивач не приступив до виконання обов`язків за контрактом, не відпрацював на підприємстві жожного дня, відповідно заробітна плата йому не нараховувалась. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Як вачається з азначених норм законодавець чітко повязу`є оплату праці працівників з фактом виконаної ними роботи, яка в свою чергу визначається укладеним трудовим договором, та додержанням працівником правил внутрішнього трудового розпорядку, встановленого на підприємстві. Враховуючи, що позивач не тільки не виконував будь-яких функцій, визначених укладеним контрактом, ае навіть жодного разу на з`явився на території Державного підприємства «Вугільна компанія «Красноалиманстка», що підтверджується довідкою про відмітки [PERSON] , табельний номер 72, наданою відділом «Контрольного табелю» ДП ВК «Кранолимансьтка», на який покладено обов`язок щодо здійснення обліку відпрацьованого часу працівниками підприємства, то відповідно відсутні підстави для нарахування та виплати йому заробітної плати. Суд не приймає до уваги надані позивачем довідку-розрахунок згідно Контракту № 49-в/14 від 06.10.2014 року, яка видана 25.07.2018 року за №01/11-138/4 (а.с. 29), та довідку-розрахунок, яка видана 19.02.2019 року за № 01/11-34-4 (а.с. 97), про види нарахувань, за підписом заступника директора по кадрах та головного бухгалтера, оскільки зазначені довідки-розрахунки містять кількість виходів позивача за період з 6 жовтня 2014 року по 17 квітня 2015 року, але фактично позивач не мав за зазначений період часу жодного виходу на роботу, що підтверджується довідкою про відмітки за його табельним номером 72, сформованою 02.04.2019 року за Формою ТР -П16 (а.с. 108-110). Крім того, зазначені довідки-розрахунки на містять жодних відомостей про те, що заробітна плата позивачу була нарахована. Також суд враховує, що відповідні довідки-розрахунки були підписані зазначеними вище посадовими особами в той період, коли [PERSON] працював на ДП «ВК «Краснолиманське» в якості виконуючого обов`язки генерального директора, що підтверджується записом в його трудовій книжці (а.с. 26). Щодо позовних вимог про стягнення вихідної допомоги, то вони також не підлягають задоволенню з огляду на наступне: Виплату вихідної допомоги у разі звільнення працівників передбачено ст. 44 КЗпП України, а також колективними договорами (угодами). Розрахунок вихідної допомоги здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 р., виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню. Працівнику, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше двох місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацюваний час. Таким чином, діючим законодавством не передбачено виплати вихідної допомоги позивачу, оскільки позивач фактично не віпрацював жодного дня, відповідно йому не нараховувались виплати за фактично відпрацьований час. Відповідно до ст. 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Відповідно до ст.24 Закону України «Про відпустки» , ч. 1 ст. 83 КЗпП України , у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Відповідно п. 19 Контракту, Керівникові надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 35 календарних днів. Оплата відпустки проводиться виходячи із його середнього заробітку, обчисленого у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі відпустки Курівникові надається матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі його середньомісячного заробітку. Керівник визначає час і порядок використання своєї щорічної відпустки (час початок та закінчення, поділу її на частини тощо), за письмовим погодженням з Уповноваженим органом управління. За наведених вище підстав, а саме того, що позивач обов`язків за контрактом не виконував, на роботу жодного дня не виходив, в зв`язку з чим заробітна плата йому не нараховувалась, не підлягають задоволеню також позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допоги при звільненні. Відповідно до ч. 6 ст. 95 КЗпП України визначено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. При цьому, ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-ІІІ передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Оскільки судом не встановлено порушення з боку відповідача прав позивача на оплату заробітної плати, суд дійшов висовку, що і позовні вимоги в частині стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків виплати задоволенню не підлягать. При вирішення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом враховано наступне. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З урахуванням того, що при розгляді справи судом було встановлено відсутність у відповідача заборгованості по заробітній платі перед позивачем, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки рорахунку. Вирішуючи питання про позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, враховуючи відсутність будь-яких порушень законних прав позивача та норм діючого законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed