Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

05 липня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання договору фінансового лізингу №2679 від 08.06.2017 року недійсним, стягнення 32\~181,94 грн., посилаючись на те, що 08 червня 2017 року між нею та ТОВ «Єврокар Україна» був укладений вищевказаний договір фінансового лізингу №2679 з метою набуття права власності, згідно якого предметом лізингу є автомобіль Geely Emgrand. Відповідно до умов договору лізингоодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу в користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. В офісі компанії їй пояснили, що спочатку вона повинна сплатити аванс за транспортний засіб в сумі 31\~990,00 грн, після чого з нею буде укладений договір лізингу. Однак повернувшись додому вона зрозуміла, що її обдурили, оскільки сплачені нею грошові кошти виявились комісією за організацію договору, а не частковою оплатою вартості транспортного засобу. Тобто, під час попередніх переговорів представником компанії введено її в оману щодо умов виконання договірних зобовязань, у звязку з чим вся сплачена сума утримується відповідачем в якості штрафу. У звязку з вищевикладеним позивач просить визнати укладений між нею та ТОВ «Єврокар Україна» договір недійсним, стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» сплачені кошти в сумі 31\~990,00 грн, сплачену комісію банку в сумі 191,94 грн, моральну шкоду в сумі 5\~000,00 грн, а також покласти на відповідача судові витрати. Позивач у судове засідання зявилась, позовні вимоги підтримала та просила справу розглядати без її участі. Представник відповідача у судове засідання також зявився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час судового засідання повідомлявся завчасно, належним чином. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Судом\~ винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог\~ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до\~ЦПК України, в межах заявлених ними позовних вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 08.06.2017 року між ТОВ «Єврокар Україна» (згідно договору-лізингодавець) та [PERSON] (згідно договору- лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №2679 (а.с.10-17). Відповідно до умов вказаного договору лізингодавець зобов'язався придбати у власність предмет лізингу - автомобіль Geely Emgrand Standart та передати його в користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором, а лізингоодержувач - прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору. В день підписання договору на виконання його умов [PERSON] сплатила на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» передбачену договором часткову оплату за транспортний засіб в сумі 31\~990,00 грн та 191,94 грн комісії за прийом платежів, що підтверджується копією квитанції №14 від 12 червня 2017 року (а.с.18). Згідно з частиною 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до частини 2 статті 6 Закону № 723/97-ВР істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638,655, 691 ЦК України. Вищевикладені норми узгоджуються з правовою позицією Верховного суду України у справах №6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, № 6-330цс-16 від 08 червня 2016 та № 6-3020цс-15 від 11 травня 2016. Таким чином, суд приходить до висновку, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Проаналізувавши норми діючого законодавства та з урахуванням позиції Верховного суду України, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір містить низку несправедливих умов, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоду споживачеві, що є підставами для визнання оспорюваного договору недійсним. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Частиною 1 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірним рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Суд враховує, що вказаний договір фінансового лізину був укладений обома сторонами ТОВ «Лізінгова компанія «Єврокар Україна» та [PERSON] Волевиявлення обох сторін було спрямовано на укладення даного договору. У звязку з цим відсутні підстави вважати, що укладенням цього договору саме відповідач завдав позивачу моральної шкоди. На підставі викладеного суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні даної позовної вимоги. Відповідно до\~вимог ст.88 ЦПК України\~стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При подачі позову позивачем сплачений судовий збір в сумі 640,00 грн, що підтверджується квитанцією №12 від 26 червня 2017 року (а.с.1). Оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, з відповідача підлягаю стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial