Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

05 квітня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, предметом якогоє: визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 24 березня 2000 року належить житловий будинок, в якому зареєстрований відповідач. Після розірвання шлюбу, тобто з січня 2008 року, він в цьому будинку не поживає. Оскільки [PERSON] добровільно з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , не знявся, [PERSON] змушена звернутися з позовом до суду. В судовому засіданні [PERSON] свої вимоги підтримала, пояснила, що з 2000 року є єдиною власницею будинку, в якому з її дозволу з 2006 року зареєстрований відповідач. Разом із тим, більше 10 років сторони не проживають разом, і місце проживання відповідача позивачці не відоме. Востаннє вона бачила [PERSON] приблизно два роки на назад, коли він приїздив на поховання матері. 20 травня 2019 року позивачка в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій також зазначила, що проти заочного судового розгляду вона не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином в порядку, передбаченому пунктом 2 частини 7 статті 128 та в порядку, визначеному частиною 11 статті 128 ЦПК України. Суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України відповідно до статті 281 ЦПК України, враховуючи згоду позивачки і наявність достатніх даних для вирішення спору, ухвалив розглядати справу в заочному порядку. Заслухавши пояснення позивачки, допитавши свідка, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачці на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 24 березня 2000 року, на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 7). 04 квітня 2000 року право власності позивачки зареєстровано Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації (а.с. 8). Зі змісту паспорта громадянина України вбачається, що 06 квітня 2000 року місце проживання позивачки зареєстровано за вказаною вище адресою (а.с. 5). З відповіді підрозділу з питань державної реєстрації відділу забезпечення діяльності ЦНАП Очаківської міської ради слідує, що за вказаною адресою зареєстрований також відповідач [PERSON] (а.с. 14). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що з позивачкою вона знайома останні 10 років, вони є сусідами. Відповідача свідок протягом цього часу не бачила, оскільки [PERSON] проживає в будинку сама. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 316 ЦК України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. 317 ЦК України, власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник, відповідно до ст. 391 ЦК України, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Сервітут припиняється, зокрема, у разі невикористання його протягом трьох років підряд (пункт 5 частини 1 статті 406 ЦК України) Враховуючи викладене, а також те, що реєстрація місця проживання є підтвердженням права користування нерухомим майном, тобто сервітутом, суд, з огляду на доведеність позивачкою факту не користування цим правом більше трьох років, дійшов висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення. Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. За приписом ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд задовольняє клопотання позивачки та відносить суму сплаченого судового збору на її рахунок. На підстав викладеного,

Outcome: approved