Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

07.03.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом (з урахуванням уточнень) до Державного підприємства «Івашківський спиртзавод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди, посилаючись на те, що з 15.10.2015 року по 28.02.2016 року він працював в Державному підприємстві «Івашківський спиртзавод» начальником транспортно-сировинної дільниці. За зазначений період роботи заробітну плату він не отримував, тому вимушений був звільнитися за згодою сторін. При звільненні ані розрахунку, ані заробітної плати за весь період роботи не отримав. У зв'язку із чим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 21890,91 грн., середній заробіток за час затримки виплати остаточного розрахунку при звільненні за весь період невиплати з 28.02.2016 року по день ухвалення рішення. Крім того, позивач вказує, що оскільки роботодавець не виплатив всі суми, належні йому як звільненому працівнику, в день звільнення, йому заподіяна моральна шкода, розмір якої він оцінює в сумі 2000 грн., у зв'язку з тим, що йому були спричинені моральні страждання, так як він тривалий час не отримував належну йому заробітну плату, яка була джерелом доходу для нього та членів його родини, він відчував матеріальний тягар через нестачу грошей, вимушений був вживати додаткові зусилля для організації свого життя та життя своєї родини, втратив нормальні життєві зв'язки. Позивач у судове засідання не з'явився, просив розглядати справу за його відсутності, наполягаючи на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, заяву про розгляд справи за його відсутності не подав, подав письмові заперечення, в яких проти задоволення позову заперечував частково, визнаючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі, належній до виплати після проведення відрахувань податків і зборів, - 17396,32 грн., пояснюючи наявність заборгованості відсутністю обігових коштів на підприємстві та зупиненням виробничої діяльності з квітня 2015 року. Проти задоволення іншої частини позовних вимог представник ДП «Івашківський спиртзавод» [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 25.04.2017 року, заперечує, мотивуючи це тим, що підприємство з 2006 року перебуває у процедурі банкрутства, вина керівника ДП «Івашківський спиртзавод» у несвоєчасному проведенні розрахунку із [PERSON] відсутня, крім того, тримісячний строк позовної давності для звернення до суду з вимогою стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку сплив. Враховуючи згоду позивача, суд вирішує спір в порядку заочного розгляду справи, на підставі ст. ст. 224, 225 ЦПК України. Суд, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, що є в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у період з 15.10.2015 року по 26.02.2016 року перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Івашківський спиртзавод», 26.02.2016 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с. 7-16, 56). Відповідно до довідки Державного підприємства «Івашківський спиртзавод» за період роботи з 15.10.2015 року по 26.02.2016 року [PERSON] нараховано заробітну плату та компенсацію при звільнення за невикористану відпустку у сумі 21890 грн. 91 коп., станом на 11.05.2017 року виплата заборгованості не проведена (а.с.60). Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені сумі мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 21890 грн. 91 коп. (з урахуванням всіх обов'язкових зборів і платежів, що підлягають перерахуванню підприємством). Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (частина п'ята статті 19 у редакції, яка була чинною на час існування спірних правовідносин) дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати. Аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року по справі № 6-76цс14. Розрахунок середнього заробітку проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р., із відповідними змінами та доповненнями (надалі Порядок). Згідно п.2 зазначеного Порядку обчислення середньої заробітної плати провадиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадку, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Згідно довідок ДП «Івашківський спиртзавод» середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 209 грн. 91 коп., середньомісячна заробітна плата становить - 4500 грн., час затримки невиплати заробітної плати з 26.02.2016 по 10.05.2017 р. складає 297 робочих днів (а.с.57-59). Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку згідно із заявленими позовними вимогами за робочі дні з моменту звільнення - 26.02.2016 року по постановлення судового рішення, тобто до 11.05.2017 року за 297 робочих дня, виходячи із даних про середньоденну заробітну плату в розмірі 209 грн. 91 коп. із розрахунку за два останніх повних відпрацьованих місяця (згідно довідок, наданих відповідачем) у зв'язку з чим сума, яка підлягає стягненню в порядку ст. 117 КЗпП України, складає 62343 грн. 27 коп. (209,91 грн. х 297 днів = 62343,27 грн.). Стосовно заперечень представника відповідача в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у зв'язку із пропуском позивачем тримісячного строку звернення до суду суд зазначає наступне. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Аналіз положень ст.ст.116, 177 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 року №6-116цс15. Зважаючи на непроведення станом на 11.05.2017 року фактичного розрахунку Державним підприємством «Івашківський спиртзавод» з [PERSON], суд вважає посилання представника позивача на сплив тримісячного строку для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати необґрунтованими. Щодо позовних вимог позивача [PERSON] в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 2 000 гривень, то суд приходить до наступного. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Суд встановив, що в результаті неправомірної невиплати позивачеві заробітної плати йому було спричинено моральні переживання, були порушені нормальні умови життя позивача, пов'язані з невиплатою заробітної плати, тому суд вважає, що з вини відповідача позивачу було спричинено моральну шкоду, в зв'язку з чим позов [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню. Приймаючи до уваги тяжкість спричинених страждань, те, що позивачу [PERSON] спричинявся психологічний стрес через порушення його законних прав на отримання винагороди за працю, що свідчить про наявність негативних наслідків, які на деякий час вплинули на спосіб життя позивача, враховуючи тривалість часу, у який позивач не отримує компенсацію за порушення його прав, а також зусилля, що повинні бути витрачені позивачем на поновлення нормального стану, суд, виходячи з положень ст. 237-1 КЗпП України пп. 3,9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної шкоди», вважає, що розмір суми, яка може компенсувати позивачу [PERSON] спричинену шкоду, складає 500 гривень. Зазначену суму суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди. Таким чином, відповідачем були порушені права позивача, передбачені ст.ст. 116, 117 КЗпП України, за захистом яких він звернувся до суду, тому суд вважає необхідним позов задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із невиплаченої заробітної плати у розмірі 21890 грн. 90 коп. (з урахуванням всіх обов'язкових зборів і платежів, що підлягають перерахуванню підприємством), суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 62343 грн. 27 коп., моральну шкоду у розмірі 500 гривень. У відповідності зі ст. 88 ЦПК з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1600 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial