Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

06.06.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником будинку [ADDRESS], зареєстрований та проживає за цією адресою. В будинку зареєстрована також відповідачка [PERSON] Проте, остання за місцем реєстрації більше п'ятнадцяти років не проживає, витрати по утриманню житла не несе, особистих речей цієї особи в будинку немає. В зв'язку з цим [PERSON] на підставі норм ст. 405 ЦК України просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування належним йому будинком. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові. При цьому, звертав увагу суду на те, що відповідачка не скористалася в установлений законом строк правом на поділ майна подружжя, отже втратила право користування спірним жилим приміщенням. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Суд вважає за необхідне ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником жилого будинку [ADDRESS], відповідно до договору купівлі - продажу, посвідченого 20.06.1982 року нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області. Позивач проживає та зареєстрований за цією адресою. В зазначеному будинку також зареєстрована відповідачка [PERSON] Також матеріали справи вказують на те, що обумовлений жилий будинок був придбаний позивачем у період перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Відповідно до ст. 22 КпШС України (чинного на час придбання майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Виходячи з наведеного, жилий будинок [ADDRESS] вважається спільною сумісною власністю сторін. Належних доказів на спростування наведеного суду надано не було. Згідно ст. 22 КпШС України, ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження спільним майном, таке право не припиняється й у разі розірвання шлюбу та здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України. Разом з тим, в силу положень ст.ст. 319, 321 ЦК України вказують на те, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За такого, відсутні правові підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування вищевказаним жилим будинком. При цьому, посилання позивача на пропуск відповідачкою позовної давності щодо вирішення питання про поділ майна подружжя не може бути прийнято судом до уваги, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 11, ч.ч. 2, 3 ст. 29 КпШС України, ст. 69, 72 СК України встановлюється можливість подружжя провести поділ спільного майна як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, що розлучилося, встановлюється трирічний строк позовної давності, який починає свій відлік з того дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Разом з тим, невикористання співвласником права щодо поділу майна протягом трьох років не змінює статусу набутого подружжям майна, яке залишається його спільною сумісною власністю. Також не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що відповідачка в будинку не проживає, витрати по утриманню нерухомого майна не несе, особистих речей цієї особи в будинку немає, оскільки зазначені обставини не можуть бути визнані обґрунтованою підставою для позбавлення власника права на володіння та користування належним йому майном. В силу ст. 88 ЦПК України не підлягають відшкодуванню й судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: dismissed