Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

04 листопада 2020 року [PERSON] (надалі також - позивач, [PERSON] ) звернувся до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою до Новосанжарської селищної ради (надалі також - відповідач), в якій просив: визнати за ним, [PERSON] , [INFO] , право власності за набувальною давністю на 2/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 09 листопада 2020 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження (а.с. 22). Ухвалою суду від 14 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 39). Аргументи учасників справи В обґрунтування позовних вимог, [PERSON] зазначав, що йому на праві приватної власності належить 3/5 частини домоволодіння [ADDRESS] , які він отримав у спадок після померлої [INFO] [PERSON] , згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. На інші 2/5 частини домоволодіння за вищезазначеною адресою право власності не зареєстровано. Однак, з 1981 року і по даний час він зареєстрований та фактично проживає за даною адресою. Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на вказану частину будинку за набувальною давністю зазначав, що добросовісно заволодів такою часткою будинку, відкрито та безперервно володіє вказаним нерухомим майном протягом більше ніж десяти років, здійснює поточні та капітальні ремонти цього будинку за власні кошти, сплачує комунальні послуги. З огляду на викладене, враховуючи приписи статті 344 ЦК України, позивач звернувся до суду із відповідним позовом про визнання за ним права власності за набувальною давністю на 2/5 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 09 листопада 2020 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу - Новосанжарській селищній раді - був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали для надання до суду відзиву на позов разом із усіма доказами, на яких ґрунтуються заперечення відповідача (а.с. 22). Відповідач - Новосанжарська селищна рада - правом подати до суду відзив на позовну заяву не скористався. У наданій до суду заяві від 12.01.2021 (а.с. 47) при вирішенні позовних вимог Новосанжарська селищна рада поклалась на розсуд суду. В судове засідання, призначене на 12 січня 2021 року, позивач [PERSON] з`явився, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Новосанжарська селищна рада не забезпечила в судове засідання явку свого представника, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлялась належним чином (а.с. 41), надала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без участі представника, вказавши, що проти задоволення позовних вимог не заперечує (а.с. 47). Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про можливість проводити судове засідання за даної явки. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, заслухавши пояснення свідків у судовому засіданні, дослідивши письмові докази, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. Обставини справи, встановлені судом З матеріалів справи вбачається, що відповідно до інформації з Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 07.06.2019 № 5585 вбачається, що [PERSON] була власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, яке видане Новосанжарською держнотконторою від 23.09.1976 за № 1594 в частині 3/10, а також свідоцтва про право на спадщину, яке видане Новосанжарською держнотконторою від 23.09.1976 за № 1592 в частині 3/10 (а.с. 12). Отже, [PERSON] з 23.09.1976 була власником 3/5 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 01.08.2019 вбачається, що [PERSON] , померла [INFO] , після неї заведена спадкова справа № 155236 (а.с. 30). Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.08.2019, [PERSON] успадкував після [PERSON] 3/5 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських побудов, що знаходяться на неприватизованій земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , та складається в цілому з житлового будинку літ. «А-1», житловою площею 20,6 кв.м., загальною площею 71,5 кв.м., сараю «Д», сараю «Ж», погребу «ж», огорожі № 1 (а.с. 4). Право власності на 3/5 частки такого житлового будинку зареєстровано, що вбачається з наданого до суду витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (номер витягу 178134774 від 20.08.2019). Так, право власності на будинок в розмірі 3/5 частки спільної часткової власності (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1897669953234) за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 20.08.2019 за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 719, виданого 20.08.2019 Новосанжарською державною нотаріальною конторою (а.с. 5). Отже, будучи власником 3/5 частки вказаного житлового будинку, іншою частиною такого житлового будинку у розмірі 2/5 частки [PERSON] добросовісно користується. З довідки про реєстрацію місця проживання № 1081/11-13 від 03.11.2020, яка видана Інспектором загального відділу виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради вбачається, що [PERSON] , [INFO] , з 01.04.1981 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). У паспорті серії КО № 122701, що належить [PERSON] , [INFO] , на сторінці 11 зазначено, що він зареєстрований по [ADDRESS] з 01.04.1981 (а.с. 16). Відповідно до копії домової книги - домогосподарства по [ADDRESS] , вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у вказаному домоволодінні з 01 квітня 1981 року по 09 червня 2000 року, та з 09 червня 2000 року без зазначення відомостей щодо зняття з реєстрації (а.с. 59). В повідомленні, яке надане Новосанжарською державною нотаріальною конторою від 16.11.2020 № 1189/02-14, містяться відомості, що після померлої [INFO] [PERSON] від 27 червня 1997 року заведена спадкова справа. Вказано, що [PERSON] не подав заяву про прийняття спадщини, але фактично прийняв спадщину після померлої [PERSON] шляхом постійного проживання з померлою на день відкриття спадщини, і це підтверджується довідкою Новосанжарської селищної ради Новосанжарського району Полтавської області № 691/08-15 від 12 липня 2019 року (а.с. 31). З технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого Приватним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 03.06.2019, вбачається: по [ADDRESS] , знаходяться будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, замовником технічної інвентаризації є [PERSON] (а.с. 7-11). Вважаючи, що позивач [PERSON] добросовісно заволодів 2/5 частини вказаного будинку та володіє ними відкрито й безперервно протягом більше ніж десяти років, ним вказано про наявність підстав для визнання за ним права власності на вказані 2/5 частини житлового будинку, відповідно до частини 1 статті 344 Цивільного кодексу України, тобто за набувальною давністю. На підтвердження факту відкритості та безперервності володіння вказаним житловим будинком, позивачем надана копія договору про надання житлово-комунальних послуг: централізованого постачання холодної води; вивезення твердих побутових відходів (сухого сміття) від 03.02.2009 за адресою [ADDRESS] , що укладений між Новосанжарським селищним комбінатом комунальних підприємств та [PERSON] (а.с. 61-66). Також, позивачем на підтвердження вказаних обставин надані копії розрахункової книжки за спожиту електричну енергію, особовий рахунок № [NUMBER] , на споживача [PERSON] від 24.12.2009 (а.с. 67), та копії квитанцій про сплату за користування електричною енергією за листопад 2009 року та з січня 2010 року по листопад 2010 року, (споживач - [PERSON] ) (а.с. 67-72). Надана копія додатку до договору про користування електроенергією, особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] від 05.03.2012 (а.с. 74), копія розрахункової книжки за спожиту електричну енергія від 13.03.2012 із копіями квитанцій про сплату за користування електричною енергією за березень 2012 року, лютий та травень 2013 року, квітень 2014 року, березень 2015 року, січень - грудень 2017 року, жовтень та грудень 2019 року, січень травень 2020 року - споживач [PERSON] (а.с. 75- 77, 83-84, 86-89). Крім того, на ім`я [PERSON] за адресою [ADDRESS] , надходили повідомлення про сплату за користування електричною енергією за січень 2018 року та квітень 2017 року (а.с. 85). Позивачем вказано, що оскільки у період з 1981 року по теперішній час, в тому числі після смерті власника відповідного житлового будинку у 1997 році, та успадкування ним 3/5 частин такої нерухомості, він добросовісно, безперервно та відкрито користувався цілим житловим будинком по [ADDRESS] , то він має всі підстави для визнання за ним права власності за набувальною давністю на 2/5 частки такого будинку, відповідно до приписів частини 1 статті 344 ЦК України. З огляду на викладене, [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про визнання за ним права власності за набувальною давністю на 2/5 частини житлового будинку. Надаючи оцінку позовним вимогам та аргументам позивача, суд виходить з наступного. Норми права, які підлягають застосуванню Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своє власністю (частина 1). Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частин 1 та 2 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частини 1 статті 344 ЦК України, на яку посилається позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України, для такого набуття необхідна сукупність умов: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Аналізуючи поняття «добросовісність володіння» як ознаку набувальної давності за статтею 344 ЦК України, Верховний Суд України в Постанові від 06.09.2018, по справі № 205/1178/16-ц, прийшов до висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Згідно з правовими позиціями, викладеними у Постановах Верховного Суду від 27.09.2018 у справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.1018 у справі № 683/2047/16-ц, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Аналогічний висновок, викладений також у Постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №645/2540/17-ц, де зазначено, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до правового висновку, якого дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Висновки щодо правозастосування Оцінюючи можливість набуття позивачем права власності на 2/5 частини спірного житлового будинку за вказаних вище обставин за набувальною давністю, суд, здійснює аналіз наявності всієї сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності саме за відповідною підставою. Судом встановлено, що позивач, як громадянин України є суб`єктом, який здатний набути у власність об`єкт нерухомості - житловий будинок. Житловий будинок, право власності на 2/5 частки якого просить визнати позивач, знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З копії домової книги - домогосподарства по [ADDRESS] , вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у цьому домогосподарстві з 01 квітня 1981 року (а.с. 54-60). Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (номер витягу 178134774 від 20.08.2019) право власності на будинок в розмірі 3/5 частки спільної часткової власності (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1897669953234) за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 20.08.2019 за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 719 виданого 20.08.2019 Новосанжарською державною нотаріальною конторою (а.с. 5). Відомостей щодо реєстрації права власності на 2/5 частки житлового будину за адресою: [ADDRESS] , Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності не містить. З технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого Приватним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 03.06.2019, вбачається, що по [ADDRESS] , знаходяться будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, замовником технічної інвентаризації є [PERSON] (а.с. 7-11). В повідомленні, яке надане Новосанжарською державною нотаріальною конторою від 16.11.2020 № 1189/02-14, містяться відомості, що після померлої [INFO] [PERSON] від 27 червня 1997 року заведена спадкова справа. Вказано, що [PERSON] не подав заяву про прийняття спадщини, але фактично прийняв спадщину після померлої [PERSON] шляхом постійного проживання з померлою на день відкриття спадщини, і це підтверджується довідкою Новосанжарської селищної ради Новосанжарського району Полтавської області № 691/08-15 від 12 липня 2019 року (а.с. 31). Отже, судом встановлено, що з 1981 року позивач постійно проживав у житловому будинку по [ADDRESS] разом із його господарями. Власником 3/5 часток такого будинку до 23.01.1997 була [PERSON] , яка заповіла таке майно [PERSON] . Позивачем пояснено, що з невідомих йому підстав право власності на іншу частку у такому житловому приміщенні, що дорівнює 2/5, за жодною особою зареєстровано не було. Вказаній частці відповідає група приміщень № 2 - кухня та кімната, в якій проживала [PERSON] до її смерті, а на даний час там розміщена майстерня позивача, якою він користується. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, зробленого на увесь об`єкт нерухомості, вбачається що право власності зареєстроване лише на 3/5 частки житлового будинку за [PERSON] , а право власності на інші 2/5 частки житлового будинку - не зареєстроване за жодною особою. Отже, враховуючи правомірну реєстрацію позивача за відповідною адресою у житловому будинку ще у 1981 році, він добросовісно користувався усім будинком ще з 1981 року. Зважаючи на те, що на момент смерті власника - [PERSON] - у 1997 році [PERSON] продовжував проживати у цьому житловому будинку та прийняв спадщину за заповітом в порядку частини 3 статті 1268 ЦК України на 3/5 частки такого будинку, інші 2/5 частки житлового будинку продовжували знаходитись у його володінні. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про правомірне та добросовісне заволодіння позивачем 2/5 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження відкритості та безперервності володіння нерухомим майном (2/5 частками житлового будинку) позивачем до суду надана довідка про реєстрацію місця проживання [PERSON] , відповідно до якої вбачається, що позивач зареєстрований за відповідною адресою з 01.04.1981 (а.с.6), інформаційний лист Новосанжарської Державної нотаріальної контори від 1189/02-14 від 16 листопада 2020 року, в якому зазначено що позивач проживав із [PERSON] на день відкриття спадщини, тобто на день її смерті - [INFO] , копію домової книги, відповідно до відомостей якої [PERSON] зареєстрований у житловому будинку з 01 квітня 1981 року й по теперішній час (а.с. 59), копії документів, що засвідчують укладення ним, [PERSON] , договорів про надання житлово-комунальних послуг, та квитанції про оплату таких житлового-комунальних послуг. Так, позивачем надані копії розрахункової книжки за спожиту електричну енергію, особовий рахунок № [NUMBER] , на споживача [PERSON] від 24.12.2009 (а.с. 67), та копії квитанцій про сплату за користування електричною енергією за листопад 2009 року та з січня 2010 року по листопад 2010 року, (споживач - [PERSON] ) (а.с. 67-72). Надана копія додатку до договору про користування електроенергією, особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] від 05.03.2012 (а.с. 74), копія розрахункової книжки за спожиту електричну енергія від 13.03.2012 із копіями квитанцій про сплату за користування електричною енергією за березень 2012 року, лютий та травень 2013 року, квітень 2014 року, березень 2015 року, січень - грудень 2017 року, жовтень та грудень 2019 року, січень травень 2020 року - споживач [PERSON] (а.с. 75- 77, 83-84, 86-89). Крім того, на ім`я [PERSON] за адресою [ADDRESS] , надходили повідомлення про сплату за користування електричною енергією за січень 2018 року та квітень 2017 року (а.с. 85). Тобто [PERSON] надані документи, що свідчать про оплату ним комунальних послуг та спожитої електричної енергії за останні 10 років. Окрім цього, в судовому засіданні були допитані в якості свідків, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Свідком [PERSON] у судовому засіданні було зазначено, що вона знайома з позивачем з дитинства, та є його сусідкою. Нею вказано, що позивач оселився у вказаному будинку після повернення з навчання у 1981 році. У цьому будинку проживала сім`я позивача, його дід та баба, батьки, та інші родичі. Після смерті [PERSON] позивач не припиняв свого приживання у такому будинку, здійснюючи користування ним у повному обсязі. Свідком [PERSON] повідомлено, що власників такого будинку окрім [PERSON] та його дружини [PERSON] вона не знає, оскільки саме вони придбали цей будинок. Свідком [PERSON] було повідомлено в судовому засіданні, що з позивачем він знайомий з 2002 року, з того моменту, як [PERSON] оселився по [ADDRESS] . Ним вказано, що він точно знає про проживання позивача у будинку по [ADDRESS] у період з 2002 року по теперішній час, бо вони є сусідами. Свідком зазначено, що [PERSON] постійно користується відповідним будинком, усіма його приміщеннями без виключень. Інших осіб, які проживають на даний час у цьому будинку, не має. Осіб, які б мали право власності на 2/5 частки такого житлового будинку, йому не відомо. Отже, враховуючи викладене, судом встановлено, що з 1997 року та по теперішній час [PERSON] залишився єдиним добросовісним володільцем та користувачем зазначеної частки житлового приміщення разом із приміщенням, яке належить йому на праві власності. [PERSON] безперешкодно, безперервно та відкрито володіє 2/5 частками такого житлового будинку більше 10 років, користується ним, здійснюючи оплату за комунальні послуги та догляд за будинком в цілому. Ним не приховується факт користування будинком. З огляду на вище викладені обставини, приймаючи до уваги, що під час розгляду справи знайшли підтвердження факти відкритого, добросовісного, безперервного, протягом більше ніж 10 років володіння позивачем часткою житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , суд приходить до висновку про необхідність визнаня за позивачем права власності на зазначене нерухоме майно (2/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ) за набувальною давністю. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи встановлені судом обставини, досліджені докази та зважаючи на норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: approved