Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

05.07.2018 року ДП «Наш дім» через свого представника - адвоката [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до наказу Міністерства промислової політики України № 443 від 28.12.1999 року «Про створення державного підприємства «Наш дім» на базі рухомого та нерухомого майна відокремленого підрозділу Київського заводу «Радар», було створено Державне підприємство «Наш дім». Згідно з Переліком основних фондів та обігових коштів, швидкозношуваного та малоцінного інвентаря, матеріалів, які передаються з балансу заводу «Радар» на баланс Державного підприємства «Наш дім», прийнято будинок по [ADDRESS]), який перебував на балансі Київського заводу «Радар». ДП «Наш дім» здійснює утримання житлового будинку № [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу від 24.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю. за реєстровим № 2709, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі остання не зареєстрована, проте, в квартирі зареєстрований [PERSON] та на нього відкритий особовий рахунок. В порушення норм законодавства відповідачі не виконують своїх обов'язків по своєчасному внесенню плати за надані житлово-комунальні послуги, внаслідок чого станом на 31.10.2016 року за ними рахується заборгованість у розмірі 27 416,79 грн., з яких: 21 895,78 грн. - основне зобов'язання станом на 01.05.2015 року; 2 203,74 грн. - основне зобов'язання за період з травня 2015 року по жовтень 2016 року; 3 309,02 грн. - інфляційні втрати; 8,52 грн. - три відсотки річних. Оскільки заборгованість в добровільному порядку не погашена, просило стягнути з [PERSON], [PERSON] солідарно вказану суму заборгованості за житлово-комунальні послуги, а також судовий збір у розмірі 1 762,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000,00грн. Ухвалою від 04.12.2018 року відкрито провадження у справі з призначенням розгляду відповідно до вимог ст. ст. 19, 274-279 ЦПК України за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 34-35). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Ухвалою від 5.02.2019 року судовий розгляд справи відкладено на 21.03.2019 року з метою реалізації прав відповідачів на подання відзиву (а.с. 45-46). Відповідачі відзиви на позов не подали. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що наказу Міністерства промислової політики України №443 від 28.12.1999 року «Про створення державного підприємства «Наш дім» вирішено створити Державне підприємство «Наш дім» з правами юридичної особи на базі рухомого та нерухомого майна відокремленого підрозділу Київського заводу «Радар». Згідно з Переліком основних фондів та обігових коштів, швидкозношуваного та малоцінного інвентарю, матеріалів, які передаються з балансу заводу «Радар» на баланс ДП «Наш дім», що є Додатком до наказу Міністерства промислової політики України № 443 від 28.12.1999 року, передано, зокрема, будинок по пр. Червонозоряному, 130 у м. Києві. Згідно з Актом приймання - передачі з балансу заводу «Радар» на баланс Державного підприємства «Наш дім» основних фондів станом на 01.01.2000 року останньому передано, зокрема, будинок по пр. Червонозоряному, 130 у м. Києві. Згідно з рішенням Київської міської ради № 30/30 від 17.12.2015 року «Про повернення історичних назв, уточнення назв, перейменування вулиць, проспекту, площ та провулків у м. Києві» проспект Червонозоряний перейменовано на проспект Валерія Лобановського. З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 24.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю. за реєстровим № 2709, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 13). Згідно довідки Державного підприємства «Наш дім» № 1075 від 18.11.2016 року та даних Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві № 4853 від 30.07.2018 року в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON](а.с. 18, 30). Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо) відносяться до житлово-комунальних послуг за функціональним призначенням. Згідно із ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Відповідно до ч. 1ст. 12 Закону України«Про житлово-комунальні послуги»відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 7 цього Законуобов'язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Із зазначених положеньЗакону України «Про житлово-комунальні послуги»випливає, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Згідно п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572 обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У відповідності до ст. 32 цього Закон розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Відповідно до ст. 66 ЖК УРСР плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється, виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Відповідно до ст. 67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія, та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується щомісячно, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або формами, затвердженими в установленому порядку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Крім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити 3% річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом безспірно встановлено, що позивачем були надані комунальні послуги відповідачам. З матеріалів справи вбачається, що сторони намагались вирішити виниклий спір в досудовому порядку. Відповідачам неодноразово направлялись повідомлення про наявну заборгованість з проханням її погасити, однак, останніми дій, спрямованих на погашення заборгованості вчинено не було (а.с. 11, 12). Укладений 01.03.2014 року міжДП «Наш дім» та [PERSON]договір № 13 про розстрочення заборгованості та своєчасну сплату поточних платежів за житлово-комунальні послуги також не виконаний, хоча останньою борг визнаний (а.с. 14-17). Фактично, на час звернення до суду з позовом, відповідачі маютьзаборгованість перед позивачем. На підтвердження своїх доводів позивач надав суду розрахунок заборгованості (а.с. 8-10). Разом з тим, за відсутності відзиву відповідачів суд позбавлений можливості перевірити зазначені позивачем розрахунки та підстави для позову, а також позбавлений можливості розглянути питання щодо застосування строків позовної давності до позовних вимог. Оцінивши наданий позивачем розрахунок боргу, приймаючи до ваги те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, суд вважає за можливе покласти останній в основу рішення суду та приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь позивача 27 416,79 грн. Докази в розумінні положень ст. 76 ЦПК України на спростування наданого позивачем розрахунку в матеріалах справи відсутні. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом Відповідачами, всупереч вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати наданих їм житлово-комунальних послуг та відсутності заборгованості перед позивачем по оплаті цих послуг, як і не надано доказів необґрунтованості та безпідставності позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим факт порушення прав позивача, а тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційних втрат є законними і обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК Українистороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. За змістом п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК Українидо витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов'язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов'язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов'язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У відповідності до платіжного доручення № 3051 від 22.06.2018 року позивачем за подання даного позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 1 762.00 грн. (а.с. 5). У відповідності до п. 4.1 Договору про надання правової допомоги від 16.04.2018 року, укладеної між ДП «Наш дім» та адвокатом [PERSON], гонорар адвоката становить 15 000,00 грн. за кожен календарний місяць надання правової допомоги та може бути змінений шляхом підписання додаткових угод до Договору (а.с. 23-25). Звертаючись до суду, позивачпросив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо в розмірі 7 000.00 грн. Разом з тим, будь-яких актів надання послуг та квитанцій, платіжних доручень не надав. З огляду на викладене, з урахуванням п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги те, що Законом України «про судовий збір» не передбачено стягнення останнього в солідарному порядку, суд надходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ДП «Наш дім» суми судового збору у розмірі 1 762,00 грн. в рівних частинах, тобто по 881,00 грн. з кожного, проте, вважає, що у частині стягнення витрат на правничу допомогу позов задоволенню не підлягає з огляду на його недоведеність. На підставі викладеного,

Outcome: partial