Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

06 червня 2016 року позивачка звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 03 лютого 2016 року до квартири, в якій проживає позивачка зі своєю донькою, прийшли державні виконавці Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ та склали Акт опису й арешту майна, яке належить позивачці на праві приватної власності. Арешт майна проводився на підставі рішення Господарського суду про стягнення з ФОП [PERSON] на користь ФОП [PERSON] заборгованості. Позивачка вказує, що [PERSON] її колишній чоловік, з яким вона з 1999 року розлучена, не веде з ним ніякого спільного господарства, спільного побуту, спільного сумісного майна в них не має. В квартирі, до якої прийшли державні виконавці, [PERSON] ніколи не проживав, зареєстрований та мешкає за іншою адресою. Позивачка зверталась до Ленінського ВДВС із заявою про виключення з Акту опису й арешту її майна, проте листом від 22 лютого 2016 року позивачці було відмовлено. З огляду на зазначене позивачка просить суд визнати за нею право власності на наступний перелік речей: диван бежевого кольору, крісла шкіряні 2 шт., телевізори марки PHILIPS 2 шт., крісло офісне блакитного кольору, акваріум, шафи-купе 2 шт., ліжко деревяне, тумбу деревяну, стіл складний кухонний, стільці шкіряні 3 шт., ноутбук, та виключити вказане майно з Акту опису й арешту майна від 03.02.2016 року складеного державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби [PERSON] в рамках виконавчого провадження № 46149287, також позивачка просить стягнути з відповідачів судові витрати по справі (а.с.3-6). Ухвалою Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 31 серпня 2016 року дану справу було передано до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська для розгляду, який в свою чергу ухвалою від 09 вересня 2016 року прийняв дану справу та призначив її до розгляду у судовому засіданні (а.с. а.с. 52, 54). Позивачка в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Вказала, що з [PERSON] не мешкає більше ніж 16 років, спільного побуту з ним не веде. Всі арештовані речі були куплені нею особисто вже після розлучення та належать їй на праві приватної власності. Проти розгляду справи в заочному порядку не заперечувала. Представник позивачки в судовому засіданні її доводи підтримував, просив позов задовольнити. Відповідач ФОП [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив про повне визнання позовних вимог (а.с. 134). Відповідач ФОП [PERSON] в судове засідання не зявилась, про причини неявки не повідомила, повідомлялась про час і місце розгляду справи належним чином через свого представника. Представник відповідачки ФОП [PERSON] [PERSON] в судовому засідання проти задоволення позову заперечував. Вказував, що позивачкою не доведено її позовні вимоги, документи, які надані в якості доказів мають внутрішньо суперечливий характер: так, договір з приватним підприємцем [PERSON] датований тим часом, коли вказана особа ще не була субєктом підприємницької діяльності, а коли це зясувалось в судовому засіданні, було надано такий самий договір з іншою датою. Представник третьої особи у судові засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши прояснення учасників справи, показання свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом було встановлено, що відповідач [PERSON] та позивачка [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який 11 жовтня 1999 року було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія І-КИ К 146378, виданого 11 жовтня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної ради м.\~Дніпропетровська, актовий запис № 457 (а.с.14). 22 січня 2015 року постановою державного виконавця Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ [PERSON] було відкрито виконавче провадження ВП № 46149287 з приводу виконання наказу № 904/5523/14 виданого 14 січня 2015 року Господарським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ФОП [PERSON] на користь ФОП [PERSON] боргу в сумі 114\~964,03 грн. (а.с.11). 03 лютого 2016 року за адресою: [ADDRESS] був проведений опис майна, що належить боржнику, під час якого було описано та арештоване майно, а саме диван бежевого кольору, крісла шкіряні 2 шт., телевізори марки PHILIPS 2 шт., крісло офісне блакитного кольору, акваріум, шафи-купе 2 шт., ліжко деревяне, тумбу деревяну, стіл складний кухонний, стільці шкіряні 3 шт., ноутбук, що підтверджується актом опису й арешту майна від 03 лютого 2016 року (а.с.10). В ході розгляду справи позивачка вказала, що при проведенні опису майна, вона повідомляла державних виконавців, про те, що майна [PERSON] за даною адресою не має, а сам він зареєстрований в іншому місті. За адресою: м. Дніпро (м. Дніпропетровськ), просп. Дмитра Яворницького (просп. [PERSON]) [ADDRESS] зареєстровані дві особи [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], що підтверджується довідкою № 1994 від 26 квітня 2016 року виданою КП «ЖГ Кіровського району» ДМР (а.с.15). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] [INFO] зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с. а.с. 10, 11, 38). 04 лютого 2016 року позивачка звернулась до Ленінського відділу ДВС із заявою в якій просила виключити з акту опису й арешту майно, яке належить їй на праві приватної власності (а.с. 12). 22 лютого 2016 року Ленінський ВДВС міста Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області листом № _2787/26 розяснив позивачці, що особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт належіть їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (а.с. 13). У відповідності до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У відповідності до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підтвердження права власності на арештоване майно позивачкою надано: договір про встановлення виробів від 10 лютого 2011 року із специфікацією виробів, що виготовляються (а.с.а.с. 15, 16), документи які підтверджується придбання товарів з 2003 року (фіскальні чеки, товарні чеки, квитанції) (а.с. а.с. 17 22, 66). Разом з тим, суд погоджується з доводами представника відповідача про недоведеність належності позивачці диван бежевого кольору, крісла шкіряні 2 шт., шафи-купе 2 шт., тумбу деревяну, оскільки на підтвердження належності їй цього майна позивачка надала договір з приватним підприємцем [PERSON], датований 10 лютого 2011 року (а.с. 15), в той час як згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, в якості підприємця [PERSON] був зареєстрований лише 23 жовтня 2013 року (а.с. 85). В подальшому позивачкою було надано аналогічний примірник договору з вказаним підприємцем, датований 10 лютого 2014 року (а.с. 106). В судовому засіданні [PERSON], допитаний як свідок, вказував, що договір був підписаний у 2014 році, але могла бути зроблена помилка. Про причини розбіжності між примірниками договорів докладних пояснень свідок надати не зміг, зазначивши, що договір вона з позивачкою не переробляли і не змінювали. Усуваючи розбіжності в наявних доказах суд виходить з того, що обидва примірники договору подавались до суду в оригіналах, копії з них наявні в матеріалах справи (а.с. а.с. 15, 106) Договори не містять переліку меблів, які за ними виготовлялись. Водночас, специфікація до договору (а.с. а.с. 16, 107) не визначає, до договору за якою датою вона складалась, при цьому договір від 10 лютого 2011 року фактично укладеним бути не міг, оскільки на цей час [PERSON] не був підприємцем, про як це зазначено в договорі. Решта майна, яке було описано та арештовано, було придбано позивакою вже після розірвання шлюбу, а отже є її особистою приватною власністю. Заперечення відповідача щодо обсягу доказів, які надані позивачкою на доведення її позовних вимог, не можуть бути взяті до уваги, оскільки йдеться про побутове рухоме майно, для якого не встановлено спеціальних вимог до документів на підтвердження прав на нього. Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Відповідно до розяснення п.16 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» №\~14 від 26 грудня 2003 року вимога інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішується шляхом предявлення ними позову до боржника та особи, в інтересах якої накладення арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. Як зазначено в п.\~2. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 03 червня 2016 року №\~5 «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). [PERSON] на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути предявлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3, 45 ЦПК). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Згідно п. 8 цієї постанови оскільки згідно зі статтею 126 ЦПК позивач вправі обєднати в одній позовній заяві кілька однорідних позовних вимог, повязаних між собою, в одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна. При цьому якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі якщо позивач одночасно доводить своє право власності, яке виникло, наприклад, із договору про спільну власність або таке його право не визнається чи оспорюється співвласником, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно. Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки про виключення з акту опису та арешту майна боржника від 03.02.2016 року складеного державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби [PERSON] в рамках виконавчого провадження № 46149287, підлягають задоволенню частково, а саме щодо визнання права власності та виключення з акту опису й арешту телевізорів марки PHILIPS 2 шт., крісла офісне блакитного кольору, акваріуму, ліжка деревяного, столу складного кухонного, стільців шкіряних 3 шт., ноутбук. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки підлягають стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог витрати по сплаті судового збору в рівних частинах, із стягненням з кожного з відповідачів по 275 грн. 60 коп. У звязку з частковою відмовою в позові, з позивачки на користь відповідачки [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за перегляд заочного рішення в половинному розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: partial