Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

07.09.2015р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» в якому просить суд визнати недійсним кредитний договір № 800002382 від 25 жовтня 2007 року, укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON]. Заяву мотивує тим, що 25.10.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (Кредитор) (Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», 19.08.2009 року, було приведено відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової норми шляхом перейменування Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» в Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк») та позичальником [PERSON] було укладено Кредитний договір № 800002382. За умовами договору, Кредитор зобов'язався надати Позичальнику кредит у сумі 34 900(тридцять чотири тисячі дев'ятсот доларів США 00 центів), а Позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки за користування у розмірі 12,00 % річних. Поряд з кредитним договором було укладено іпотечний договір до договору кредиту № 800002382 від 25.10.2007 року, згідно з яким Відповідачем було надано Позичальнику (позивачу) вище зазначену грошову суму під забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору № 800002382 від 25.10.2007 року. Забезпеченням за договором іпотеки виступає: квартира [ADDRESS]. Вважає, що Кредитний договір № 800002382 від 25.10.2007 року є недійсним, описання зазначеного договору про надання споживчого кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав Позичальника, як споживача кредитної послуги з боку Кредитора, оскільки Кредитний договір № 800002382 від 25.10.2007 був укладений з порушенням норм Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Просить позов задовольнити. У судове засідання представник позивача не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. В зв'язку з тим, що відповідач належним чином повідомлений, просить винести заочне рішення. Відповідач у відповідності до ч.5 ст.74 ЦПК України належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи за адресою проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та представника позивача, що відповідає вимогам ст.224 та ч.2 ст.158 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.197 ч.2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких мотивів. Судом встановлено, що 25.10.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (Кредитор) (Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», 19.08.2009 року, було приведено відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової норми шляхом перейменування Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» в Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк») та позичальником [PERSON] було укладено Кредитний договір № 800002382. За умовами договору, Кредитор зобов'язався надати Позичальнику кредит у сумі 34 900(тридцять чотири тисячі дев'ятсот доларів США 00 центів), а Позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки за користування у розмірі 12,00 % річних. У відповідності до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Пунктом 3.7. Кредитного договору №800002382 Кредитор має право вимагати від позичальника відшкодування збитків, завданих Кредитору через невиконання чи неналежне виконання Позичальником зобо'язань, передбачених цим договором. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення та можуть перешкодити вчиненню правочину. Так, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено. За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Позивач стверджує, що під час укладання договору про надання кредиту йому не було надано повної та достовірної інформації про всі умови договору, додаткові витрати, пов'язані з виконанням договору, та про сукупну вартість договору. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач не надав доказів того, що не був належним чином повідомлений про всі умови договору. Як вбачається з договору кредиту від 25.10.2007 року, позивачу було надано інформацію щодо всіх умов договору, пов'язаних з його виконанням витрат та щодо сукупної вартості договору. Так, в підписаному позивачем договору на отримання кредиту від 25.10.2007 року зазначено, що своїм підписом позичальник свідчить про той факт, що банк надав йому повну, достовірну та вичерпну інформацію про всі умови отримання, користування та повернення кредиту. В укладеному договору кредиту послідовно та докладно викладено всі права та обов'язки банку та позичальника, правила нарахування процентів і комісій, наслідки за порушення умов договору. Таким чином в день підписання договору кредиту 25.10.2007 року позивачу було надано інформацію про детальний розпис сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, крім цього сторонами кредитного договору було підписано Додаток № 1 до кредитного договору № 800002382 від 25.10.2007 року Графік погашення заборгованості по кредиту, в якому міститься таблиця, в якій зазначено суму в доларах США, яку позивач повинен сплачувати кожного місяця впродовж всього часу користування кредитом. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Як видно з матеріалів справи, укладений кредитний договір, договір іпотеки та додаткова угода були добровільно підписані, а відтак, позивачка погодилася з усіма вказаними істотними умовами, про що свідчать її підписи. Тому доводи позивача про невиконання відповідачем передбаченого законом обов'язку щодо роз'яснення перед укладенням договору всіх його умов, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім цього судом встановлено, що позивач за власною ініціативою звернувся до банку з проханням про надання кредиту. Договір було підписано позивачем добровільно, без жодного примусу і без зауважень та заперечень. Позивачу не перешкоджали в ознайомленні з текстом договору, детального розпису та умов надання кредиту і позивач мав можливість з ними ознайомитись. Добровільно підписавши договір, позивач висловив свою згоду з усіма умовами цього договору. Крім того, Законом України «Про захист прав споживачів» містить вичерпний перелік наслідків ненадання зазначеної в ст. 11 цього Закону інформації. Такі наслідки зазначені в ст. 15 та 23 Закону і включають в себе розірвання договору, відшкодування збитків та сплату штрафних санкцій. Чинне законодавство не передбачає можливості визнання договору недійсним в якості наслідку невиконання банком обов'язку надати позичальнику інформацію, передбачену ст. 11 Закону. Невірний, на думку позивача розрахунок вартості кредиту не є підставою для визнання кредитного договору недійсним з підстав введення в оману, оскільки істотні умови договору сторонами обумовлені та досягнуті, що підтверджується підписаним кредитним договором. Правильність або неправильність розрахунку сукупної вартості кредиту не впливає на дійсність кредитного договору в цілому. Щодо несправедливості умов окремих пунктів укладеного кредитного договору, то позивач не примушувався до укладання договору, він особистим підписом посвідчив добровільність його укладання, вільно обрав кредитодавця на момент укладання договору, позивач вважав умови розумними та справедливими, про це свідчить термін дії договору, який укладено 25.10.2017 року, та лише 07.09.2015 року позивач вирішив визнати недійсними кредитний договір. Як видно із оскаржуваного договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачу було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач діяв добровільно, повністю усвідомлюючи наслідків своїх дій, про що свідчать його підписи. Враховуючи наведене, суд вважає, що зміст оспорюваного кредитного договору відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору відповідачем дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, немає підстав для визнання договору недійсним. В судовому засіданні не знайшли підтвердження викладені в позовній заяві підстави для визнання кредитного договору недійсними, відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи ст. 129 Конституції України, ст.ст. 202, 203, 215, 217, 230, 627, 638, 1054 ЦК України, п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 11, 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів»

Outcome: dismissed