Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

07.02.2020 [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР про виселення з житлового будинку. В позовній заяві, позивач посилався на те, що вона є власником будинку\~ [ADDRESS] та зареєстрована за вказаною адресою. Відповідач [PERSON] , на даний час не зареєстрований за вищевказаною адресою і протягом останнього місяця за даною адресою проживає зі своєю дружиною, позивача до будинку не пускає, і в добровільному порядку не хоче виселятися. У зв`язку з викладеним просила суд виселити [PERSON] з будинку [ADDRESS] , а також стягнути з нього судові витрати. Ухвалою судді Батманової В.В. від 18.02.2020 було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в спрощеному провадженні з повідомленням сторін (а.с. № 29). В наданій суду 29.04.2020 заяві позивач позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, справу просила розглядати за її відсутністю, без фіксування процесу технічними засобами, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі в судове засідання, яке призначалось на 21.05.2020 не з`явились. Про дати судових засідань були повідомлені належним чином: за адресою вказаною позивачем, а також шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада», будь-яких заперечень або відзив на позов відповідач так і не надала. З урахуванням положень п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату та час слухання. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч.1 ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази за принципами ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на спадщину за заповітом [NUMBER] від 14.10.2008 р. на нерухоме майно, зазначеного будинку (а.с. № 11). Відповідно до довідки від 21 січня 2020 року №682 видана Департаментом адміністративних послуг в даному будинку [ADDRESS] зареєстровано одна особа а саме: [PERSON] , [INFO] (а.с. №12). Відповідач [PERSON] на даний час не зареєстрований за вищевказаною адресою і протягом останнього часу за даною адресою проживає зі своєю дружиною і в добровільному порядку не хоче виселятися. Вказані обставини порушують право позивача на користування своїм майном, оскільки вона повинна сплачувати комунальні платежі за особовим рахунком відкритим на її ім`я. Відповідач жодним чином в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає матеріальних збитків позивачу. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач заважає нам вільно користуватись належним мені на праві приватної власності домоволодіння та в добровільному порядку виселятись не збирається. Виходячи з усього вище викладеного, аналізуючи в сукупності вищезазначені правові норми та надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки безпідставне користування [PERSON] вищезазначеним житловим приміщенням позбавляє позивача можливості вільно володіти та розпоряджатися своїм майном. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 116, 150 Житлового кодексу Української РСР, ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, ст.ст. 259, 263-265, 274, 279, ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд,

Outcome: approved