Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

06.07.2017 позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, направивши позовну заяву засобами поштового зв`язку, яка отримана судом 13.07.2017. В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 31.10.2014 [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 5821,43 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Генеральна угода разом із запропонованими позивачем Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складають між ним та банком кредитний договір. Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, унаслідок чого станом на 05.04.2017 утворилася заборгованість у розмірі 14 981,62 грн, яка складається із: -5821,45 - заборгованості за кредитом; -2 584,72 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; -6 286,95 грн - заборгованості за пенею та комісією; -288,50 грн - штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди. Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 31.10.2014 у розмірі 14 981,62 грн, а також понесені судові витрати в розмірі 1 600,00 грн. 18.07.2017 суддею [PERSON] відкрито провадження у справі. 26.09.2017 ухвалою суду задоволено самовідвід судді Беркути О.Г. від участі у розгляді даної справи. Шляхом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 25.10.2017 передано судді Горульку О.М. для розгляду. 27.10.2017 суддею Горульком О.М. справу прийнято до свого провадження. 08.02.2018 ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи не було завершено, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку 27.09.2018. 07.02.2018 та 19.08.2020 відповідачем до суду подано відзиви, у яких він частково визнає позовні вимоги, а саме в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5821,45 грн та відсотками у розмірі 2215,05 грн, решту позовних вимог вважає необґрунтованими і такими, що суперечать нормам закону, а тому не підлягають задоволенню. Вказую на те, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України. Посилається на те, що ним не підписано Умов та правил надання банківських, тому кредитор міг додати до позову витяг з тарифів та витяг з умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову. Вказує на те, що умовами генеральної угоди не передбачено розміру, умов та порядку сплати пені. Посилається на те, що право кредитодавця на нарахування відсотків припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення по позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Тому вважає, що після 31.10.2016 у позивача припинилося право нарахування відсотків за кредитним договором і розмір заборгованості зі сплати відсотків становить саме 2215,05 грн, а не 2584,72 грн. Окрім того, просить застосувати спеціальний строк позовної давності в один рік до вимог про стягнення неустойки. 24.04.2018 та 15.09.2020 позивачем до суду подано відповіді на відзиви, у яких він просить задовольнити позов. Вказує, що Генеральною угодою від 31.10.2014 заборгованість [PERSON] було реструктуризовано та погоджено новий строк погашення боргу, а саме з 31.10.2014 по 31.10.2016, розмір заборгованості, розмір відсоткової ставки, порядок і спосіб внесення платежів на погашення заборгованості, а саме шляхом відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі загальної суми заборгованості. Умовами Генеральної угоди передбачено нарахування пені та штрафу. На підтвердження правомірності одночасного стягнення пені та штрафу посилається на п. 3 ст.3 ЦК України, згідно з яким одним із загальних принципів законодавства є свобода договору. Вважає, що штраф і пеня є окремими видами неустойки. Штраф застосовується за порушення виконання зобов`язання, а пеня - за несвоєчасність виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Вважає, що позивачем доведено чинність редакції умов та правил надання банківських послуг, що додані до позовної заяви. Вказує на правомірність нарахування пені після закінчення строку виконання зобов`язання Наказом СП-2014-6951966 від 30.09.2014 внесено зміни до умов договору, а саме з 01.10.2014 у разі невиконання прострочених зобов`язань за договором реструктуризації банком нараховується пеня, розмір якої складає 4% від суми заборгованості за кредитом. Посилається на те, що позивачем не порушено строк позовної давності, оскільки умовами Генеральної угоди встановлено строк виконання зобов`язання - 31.10.2016. Тому позивач звернувся до суду із даним позовом у межах строку позовної давності - 06.07.2017. Через відсутність у Решетилівському районному суді Полтавської області суддів, які б мали повноваження на здійснення судочинства, проведення повторного автоматизованого розподілу справи не відбулося, що підтверджується протоколом від 10.10.2018. За результатами повторного автоматизованого розподілу справ між суддями, 25.02.2019 справу передано на розгляд головуючому судді Лизенко І.В. (відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 №175/о/15-19). 08.05.2019 справу прийнято до розгляду суддею Лизенко І.В., розгляд справи повторно розпочато у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Розгляд справи не було завершено у зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. згідно рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 №175/о/15-19. Через відсутність у Решетилівському районному суді Полтавської області суддів, які б мали повноваження на здійснення судочинства, проведення повторного автоматизованого розподілу справи не відбулося, що підтверджується протоколом від 07.02.2020. За результатами повторного автоматизованого розподілу справ між суддями, 30.07.2020 справу передано на розгляд головуючому судді Романенко О.О., яку зараховано до штату суду наказом від 06.07.2020 № 27а-ОС та повноваження на здійснення правосуддя якої розпочалися із 28.07.2020. 03.08.2020 вищевказану справу прийнято до розгляду суддею Романенко О.О., ухвалено проводити розгляд справи повторно в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15.10.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. У судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Позивач долучив до позовної заяви клопотання, у якому просить розгляд справи проводити за його відсутності, вказує, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.36). Відповідач у своєму відзиві від 07.02.2018 просить суд розглядати справу за його відсутності (а.с.64). Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Справу розглянуто згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України за відсутності сторін, які надіслали на адресу суду заяви з проханням справу розглянути за їх відсутності, судовий розгляд справи здійснювався на підставі наявних у суду матеріалів. Повно та всебічно дослідивши письмові докази у справі, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 23.11.2012 між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір із [PERSON] , згідно з умовами якого останній отримав кредит, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 30). У заяві зазначено, що відповідач згоден із Умовами та правилами надання банківських послуг, у тому числі з Умовами та Правилами обслуговування за розрахунковими картами, Тарифами банку, які разом із цією заявою та карткою із зразками підписів і відбитка печатки складають договір банківського обслуговування. До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256 (а.с. 6-29), які не підписані відповідачем. 31.10.2014 між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є АТ «Приватбанк», та [PERSON] укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с.5). З метою створення сприятливих умов для виконання позивальником обов`язків за кредитним договором № б/н від 23.11.2012 (далі - Договір 1), сторони домовились за Договором 1 зменшити розмір заборгованості, яка виникла у період з дати надання позичальнику кредиту, а саме проценти на 0,0 грн, комісію 0,0 грн, пеню на 288,5 грн, штраф - 0,0 грн. Заборгованість за Договором 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 6551,45 грн. Дата остаточного погашення заборгованості за Договором 1 - 31.10.2016. У день, наступний за днем повернення кредиту боржник сплачує банку штраф у розмірі 288,50 грн за Договором 1. Згідно п. 2.1. банк надає позичальнику терміновий кредит у сумі 5821,45 грн на строк 24 місяці з 31.10.2014 по 31.10.2016 шляхом встановлення кредитної лінії на кредитну карту на споживчі цілі у сумі 5821,45 грн у обмін на обов`язок позичальника повернути кредит, сплатити відсотки в розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказані у заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця позичальник надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 291,31 грн для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, а також інших витрат у відповідності до Умов та правил. Дата останнього погашення має бути не пізніше 31.10.2016. Пунктом 2.2 угоди встановлено фіксовану суму штрафу у разі порушення відповідачем строків погашення заборгованості у розмірі 288,50 грн. Крім того, пунктом 1.6 Генеральної угоди сторони визначили, що всі умови договору, які не суперечать генеральній угоді, залишаються незмінними. У Генеральній угоді зазначено, що [PERSON] згоден із тим, що дана Генеральна угода разом із пропозиціями ПАТ КБ «Приватбанк», Умовами та правилами , Тарифами становить між ним та банком кредитний договір. Позивачем відповідачу було надано кредитну картку, строк дії якої визначено до червня 2018 року, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.195). Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] , 31.10.2014 останньому було встановлено кредитний ліміт у розмірі 5821,45 грн, який було зменшено до 0,00 грн 06.04.2020 (а.с.194). З виписки із рахунку [PERSON] за договором №б/н станом на 31.08.2020 вбачається, що відповідачем не здійснювалось погашення заборгованості за договором, за вказаного рахунку банком проводилось списання штрафів та відсотків (а.с.192-193) Відповідно до наданого банком розрахунку, заборгованість [PERSON] за кредитним договором від 31.10.2014 станом на 05.04.2017 становить 14 981,62 грн і складається із: -заборгованості за кредитом - 5 821,45 грн; -заборгованості за відсотками за користування кредитом - 2 584,72 грн; -заборгованості за пенею та комісією - 6 286,95 грн; -штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди - 288,50 грн. Спір у справі виник із кредитних правовідносин та його вирішення регулюється нормами цивільного законодавства. Відповідно до приписів ч.2 ст.1069 ЦК України права та обов`язки сторін, пов`язанні з кредитуванням рахунку, визначаються відповідними положеннями про позику та кредит (параграфи 1 та 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк виконання, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Згідно вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Дослідивши письмові докази, надані на підтвердження позовних вимог, та норми матеріального права у їх сукупності та системному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Що стосується заборгованості за тілом кредиту, то суд вважає ці вимоги доведеними належними і допустимими доказами, а також враховує визнання відповідачем позову у цій частині, тому заборгованість по тілу кредиту в розмірі 5 821,45 грн підлягає стягненню з відповідача. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитом, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що строк дії договору відповідає кінцевий даті строку дії картки. Згідно довідки (а.с.195), кредитна картка видана відповідачу строком по червень 2018 року, тобто кінцевим строком договору є 30 червня 2018 року. Тому посилання відповідача на те, що строк кредитування закінчився 31.10.2016, після чого відсотки за кредитним договором нарахуванню не підлягали, не заслуговують на увагу. Відсотки нараховані позивачем у межах строку дії кредитного договору, заборгованість зі сплати відсотків підтверджена належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 2 584,72 грн підлягає задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення комісії, суд виходить з наступного. Умовами Генеральної угоди від 31.10.2014 не визначено розміру та порядку сплати комісії. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки позбавлені права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Таким чином, кредитору забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які банк здійснює на власну користь чи споживач здійснює на користь банку. Вказані положення кореспондуються із нормами ЗУ «Про захист прав споживачів». При цьому Банк нараховував комісію, що є незаконним. Таким чином позовні вимоги про стягнення комісії не підлягають задоволенню за безпідставністю. Суд звертає увагу на те, що пеня та комісія не можуть нараховуватися одним платежем внаслідок того, що їх поняття є різними за своєю правовою природою. При цьому розрахунок заборгованості містить одну спільну графу для таких вимог «сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)». У зв`язку з чим, суд позбавлений можливості відокремити суму пені від суми комісії та достовірно встановити розмір та правову природу суми, вказаної у графі розрахунку заборгованості «сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)». Стосовно позовних вимог про стягнення пені суд дійшов наступних висновків. Умовами Генеральної угоди від 31.10.2014 не визначено розміру та порядку сплати пені у разі порушення умов кредитування. У своїй відповіді на відзив позивач посилається на те, що нарахування і стягнення пені передбачено наказом СП-2014-6951966 від 30.09.2014 внесено зміни до умов договору, а саме з 01.10.2014 у разі невиконання прострочених зобов`язань за договором реструктуризації банком нараховується пеня, розмір якої складає 4% від суми заборгованості за кредитом. Однак матеріали справи, у тому числі Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить вказаних умов. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення пені, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємну частину спірного договору. Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, зокрема, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови (а.с. 6-29). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився із ними, підписуючи анкету-заяву та генеральну угоду, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у генеральній угоді домовленості сторін про сплату пені та комісії, наданий банком Витяг з Умов, що міститься в матеріалах справи, враховуючи те, що вони не визнаються відповідачем та не містить його підпису, суд приходить до висновку про неможливість розцінювати надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 31.10.2014 шляхом підписання генеральної угоди. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, що ухвалена у подібних правовідносинах. Таким чином позовні вимоги про стягнення пені не підлягають задоволенню за недоведеністю. Що стосується позовної вимоги про стягнення штрафів за порушення грошового зобов`язання, суд вважає її такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Пунктом 2.2 Генеральної угоди від 31.10.2014 встановлено фіксовану суму штрафу у разі порушення відповідачем строків погашення заборгованості у розмірі 288,50 грн. Зважаючи на те, що зазначена Генеральна угода не містить вимог щодо стягнення пені та враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за недоведеністю, суд не вбачає подвійної відповідальності за одне і те саме порушення умов договору. З огляду на зазначене, позовні вимоги про стягнення штрафу у розмірі 288,5 грн доведені належними та допустимими доказами, не є подвійною відповідальністю за порушення вимог договору та підлягають задоволенню. Щодо застосування строку позовної давності, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ч.3 ст.267 ЦК, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом стст.256, 267 ЦК, суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії та пені, спеціальний строк позовної давності до даних вимог не підлягає застосуванню. Щодо застосування спеціального строку позовної давності, який становить один рік, до позовних вимог про стягнення штрафу, суд виходить з наступного. Згідно п. 1.3.1. Генеральної угоди від 31.10.2014 дата остаточного погашення заборгованості за Договором 1 - 31.10.2016. Пунктами 1.3.1. - 1.3.3 Генеральної угоди встановлено, що встановлено, що строк повернення кредиту, вказаний у п. 1.1.3., є 2-й день з моменту такого порушення. Вся заборгованість за кредитом, починаючи з наступного дня повернення кредиту (2-й день) вважається простроченою. У день, наступний за днем повернення кредиту боржник сплачує банку штраф у розмірі 288,50 грн за Договором 1. Так, перебіг спеціального строку позовної давності щодо сплати штрафу розпочався 01.11.2016 та тривав до 01.11.2017. Зважаючи на те, що позивач звернувся до суду із позовом 06.07.2017, ним не порушено спеціального строку позовної давності щодо позовної вимоги про стягнення штрафу. З огляду за зазначене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором б/н від 31.10.2014, яка станом на 05.04.2017 становить 8 694,67 грн та складається із: -заборгованості за кредитом - 5 821,45 грн; -заборгованості за відсотками за користування кредитом - 2 584,72 грн. -штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди - 288,50 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір за позовну вимогу майнового характеру у розмірі 1 600,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № BOK30B0YW7 від 20.04.2017 (а.с.1). Згідно позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у загальній сумі 14 981,62 грн. Суд дійшов висновку, що задоволенню підлягають позовні вимоги у загальному розмірі 8 694,67 грн. Таким чином, пропорційність задоволених вимог становить 59,1% (8 694,67 х100: 14 981,62 = 59,1%). Оскільки, вимоги позивача задоволено на 59,1%, то сплачений судовий збір за пред`явлення позовної вимоги майнового характеру підлягає стягненню на користь позивача в сумі 945,60 грн (1600,00х59,1%=945,60). На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. ст. 526, 549, 611, 1049, 1054, 1066,1069 ЦК України,

Outcome: partial