Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

05 лютого 2016 року рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», третя особа відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Красноармійську Донецької області, про відшкодування моральної шкоди - задоволені частково. Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 10 000 гривень. Вирішено питання про судові витрати. Не погодившись з рішенням суду позивач надіслав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду змінити та задовольнити повністю позовні вимоги, у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди необґрунтовано занижений. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував обставин справи, а саме тривалий час роботи на підприємстві з 26 липня 1999 року по 28 листопада 2012 року у складних умовах, у зв'язку з чим були отримані два професійних захворювання радикулопатія та бронхіт. Після виходу на пенсію його стан здоров'я раптово погіршився та його відновлення не можливе, втрату працездатності встановлено безстроково. Суд першої інстанції не достатньо дослідив підстави заявленого позову, глибину і тривалість страждань. Відповідно до вимог ст.23 ЦК України при визначені розміру відшкодування судом першої інстанції не враховані вимоги розумності і справедливості. В судове засідання сторони не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчать телефонограми у матеріалах справи, які зареєстровані у журналі телефонограм №1 за №1057-1059 (а.с.70-72). До апеляційного суду відповідачем надіслано заперечення про відхилення апеляційної скарги та залишенні без змін рішення суду першої інстанції, а також клопотання про розгляд справи за їх відсутності (а.с.74-75). Крім цього, до апеляційного суду надіслані клопотання позивача [PERSON] та його представника, а також клопотання третьої особи відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Красноармійську Донецької області про розгляд справи за їх відсутності (а.с.78,80,82). Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що позивач, працював на підприємствах вугільної промисловості 21 рік 09 місяців, останні роки з 26 липня 1999 року працював на підприємстві відповідача у шкідливих умовах. Під час роботи отримав професійне захворювання, що підтверджується актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання по формі П - 4 від 05 травня 2014 року (а.с.15-16). Згідно висновку МСЕК від 08 липня 2014 року [PERSON] первинно за сукупністю встановлено 40% втрати професійної працездатності безстроково: 25% - хронічний бронхіт, 15% - хронічна радікулопатія (а.с.9). Враховуючи, що ушкодженням здоров'я, позивачу завдано моральну шкоду, оскільки професійне захворювання призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків та потребує від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, суд з урахуванням глибини його моральних і фізичних страждань, визначив розмір такої шкоди у сумі 10 000 гривень. Відповідно до ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач не створив позивачеві безпечних і нешкідливих умов праці, внаслідок чого він отримав професійне захворювання, яке потягло за собою втрату професійної працездатності, внаслідок чого позивач зазнає фізичні і моральні страждання. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Однак, із Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключена частина 3 статті 34 відповідно до положень Закону України від 23 лютого 2007 року № 717-У «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Оскільки Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на час виникнення спірних правовідносин, в зв'язку із зміною спеціального закону, не відповідав за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником професійного захворювання або трудового каліцтва в цей період таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно з правилами ст.237-1 КЗпП України. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, дав належну оцінку доказам по справі, врахував характер, глибину та тривалість моральних страждань позивача, у якого встановлено 40 % втрати професійної працездатності, ступінь погіршення його життєвих зв'язків, що впливає на його психологічний стан та потребує додаткових зусиль для організації свого життя, а також врахував вимоги розумності і справедливості. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27 січня 2004 року за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи, доказам, що надані сторонами, дана належна оцінка. Спір вирішено на підставі наданих сторонами доказів у відповідності із нормами матеріального та процесуального законодавства. Проте, ухвалюючи рішення суду, суд першої інстанції послався на ч.5 ст. 23 ЦК України. Але, з таким висновком суду погодитися не можливо, оскільки дані правовідносини між сторонами регулюються нормами трудового законодавства. Тому, з мотивувальної частини рішення суду посилання на ст. 23 ЦК України необхідно виключити, як неправильне застосування норм матеріального права. Довід апеляційної скарги про те, що визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував обставин справи, оскільки позивач тривалий час працював в шкідливих умовах та отримав професійне захворювання, а також не достатньо дослідив підстави заявленого позову, глибину і тривалість страждань є необґрунтованими. Ухвалюючи рішення суд першої інстанції дав обґрунтовану правову оцінку доказам по справі, врахував характер, глибину та тривалість моральних страждань позивача, у якого встановлено 40 % втрати професійної працездатності, ступінь погіршення його життєвих зв'язків, що впливає на його психологічний стан та потребує додаткових зусиль для організації свого життя. Що стосується посилання в апеляційної скарзі на вимоги ст.23 ЦК України, то таки посилання є безпідставними, оскільки правовідносини які склалися між сторонами є трудовими правовідносинами та регулюються трудовим законодавством. Крім цього, позивач надсилаючи апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції не надав додаткових доказів щодо розміру моральної шкоди, а за таких обставин у апеляційному суду немає правових підстав для переоцінки висновків суду першої інстанції. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Outcome: partial