Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

06.07.2018р. [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про розірвання шлюбу (а.с. №3-5). Позивачка у позовній заяві в обґрунтування вимог посилався на те, що вони з відповідачем зареєстрували шлюб 13.01.1990р. в відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої ради народних депутатів м. Дніпропетровська під актовим записом №38. Від даного шлюбу сторони мають повнолітніх дітей [PERSON], 25.10.1990р. народження та [PERSON], 25.10.1990р. народження. Неповнолітніх дітей від даного шлюбу сторони не мають. Шлюбно-сімейні відносини остаточно припинені з грудня 2006р. Причиною припинення шлюбних відносин стали відсутність в родині взаєморозуміння, що призвело до втрати почуття любові та взаємоповаги. Сторони не ведуть спільного господарства та не мають спільного бюджету. Позивачка вважає, що родина розпалася остаточно і не може бути відновлена. Майнових спорів між сторонами також не існує. В наданій до суду заяві від 28.09.2018р. позивачка позовні вимоги підтримала, просила шлюб розірвати та винести рішення в підготовчому засіданні за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами, зазначила, що строк для примирення сторонам не потрібен, оскільки родина розпалася остаточно (а.с. № 15). Відповідач в наданій до суду 11.10.2018р. заяві проти задоволення позову не заперечував, період припинення шлюбних стосунків, які вказані позивачкою (грудень 2006р.) не оскаржував. Просив шлюб розірвати та винести рішення суду в підготовчому засіданні за його відсутності та без фіксування процесу технічними засобами (а.с. № 16). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 3 ст. 200, ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України ухвалити рішення в підготовчому засіданні за відсутності сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що 13.01.1990р. сторони зареєстрували шлюб в відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої ради народних депутатів м. Дніпропетровська під актовим записом №38 (а.с. №8). Від даного шлюбу сторони мають повнолітніх дітей [PERSON], 25.10.1990р. народження та [PERSON] 25.10.1990р. народження (а.с.№ 8-а), неповнолітніх дітей від даного шлюбу сторони не мають. Судом встановлено, що спільне життя сторін не склалося через відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, різні погляди на життя, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Сторони мають роздільний бюджет, спільне господарство не ведуть, не підтримують подружніх відносин. З огляду на вищевикладене і приймаючи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами по даній справі остаточно припинені з грудня 2006р. (майже 12 років потому), і з цього часу більше не відновлювалися, неповнолітніх дітей від шлюбу немає, позивачка від позову не відмовилась, а відповідач визнав позовні вимоги та не заперечував проти розірвання шлюбу, суд дійшов висновку про те, що родина сторін розпалася остаточно, відновлення бути не може, і шлюб підлягає розірванню. При винесенні рішення суд також приймає до уваги положення ст. 82 ЦПК України, оскільки відповідач визнав позовні вимоги та погодився на розірвання шлюбу. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ч.1 ст. 142 ЦПК України, у зв'язку із визнанням відповідачем позовних вимог до початку розгляду справи по суті, суд вважає за можливе повернути позивачці 50% від сплаченого судового збору при подачі даного позову по квитанції №0.0.1077348395.1 від 06.07.2018р. в розмірі 352 грн. 40 коп. (а.с. №2). Крім того, на підставі ст.141 ЦПК України у зв'язку із задоволенням позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки частину понесених при подачі позову судових витрат по сплаті судового збору, що залишилась після повернення позивачці, а саме в розмірі 352 грн. 40 коп. (а.с. №2). На підставі викладеного,

Outcome: approved