Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

04\~серпня 2020\~рокудо Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків (а.с. 2). Ухвалою судді Наумової О.С. від 28 серпня 2020 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 7). В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що вона 30.09.2016р. продала [PERSON] свою квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , віддала ключі чоловіку [PERSON] , з умовою вивезення після цього речей позивачки. Через двоє діб вона приїхала забрати свої речи, однак замок був змінений, що уможливило це зробити. Позивачка намагалася визнати договір купівлі-продажу недійсним, упродовж часу з вересня 2016 року до травня 2020 року декілька разів зверталась до [PERSON] з проханням повернути її речи, однак речі не повернуті. Востаннє зверталася до [PERSON] через меседжер «вайбер» 25.05.2018р. з проханням повернути холодильник, але він не відповів. Протягом 4-ох років відповідачка користується речами позивачки. За викладеного, позивачка просить суд зобов`язати відповідачку відшкодувати їй збитки за привласнене майно у розмірі 38000 грн., які складаються із вартості речей з урахуванням зносу, зокрема: новий двокамерний холодильник LG сіро-стального кольору об`ємом 230 л. зі всіма документами і гарантійним талоном вартістю у 6 500 грн.; нова в магазинній упаковці 4-х камфорна електроплита з духовкою Greta 4 600 грн.; великий письмовий стіл з тумбою із натурального дерева 5 000 грн.; 2 дерев`яних стільця радянського часу - 4000 грн.; дерев`яні ліжка з матрацами - 5000 грн.; дерев`яний гардероб - 6000 грн.; дерев`яний сервант - 4400 грн.; 2 штори з карнизами - 1500 грн.; бібліотека українських і закордонних авторів - 500 грн. 02 жовтня 2020 року позивачка подала до суду заяву, в якій просила долучити до матеріалів справи фотокопію договору купівлі-продажу квартири та оригінал заявки про доставку холодильника та електроплити, які були куплені нею 08.02.2015р. (а.с. 17 19). 04 листопада 2020 року [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила долучити до матеріалів справи оригінал заявки про доставку холодильника та електроплити, які були куплені нею 08.02.2015р.; оригінал чека, в якому вказана вартість холодильника та електроплити; копія скрину переписки з [PERSON] від 25.05.2018р. щодо повернення холодильника; копія відповіді начальника Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області на заяву позивачки щодо присвоєння [PERSON] речей, які знаходилися в квартирі (а.с. 24 28). Надані документи судом долучені до матеріалів справи. 04 листопада 2020 року позивачка надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі та без фіксування судового процесу технічними засобами. Позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити (а.с. 29). Відповідачка [PERSON] в судові засідання по справі, призначені на 28.09.2020р. і на 04.11.2020р. не з`явилася, про дати судових засідань була повідомлена належним чином. Конверти, якими були направлені судові повістки повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 11 12, 20 21). Крім того, про дату та час розгляду справи на 04.11.2020р. відповідачка повідомлялася шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада» (а.с. 15). Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9\~Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов`язковою для усіх суб`єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за відсутності відповідача і ухвалити заочне рішення суду за правилами ч. 4 ст. 223,\~ст.280 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1\~ст.\~ 638\~ЦК України\~ встановлено,\~що істотними\~умовами договору\~є умови\~про предмет\~договору,\~умови,\~що визначені\~законом як\~істотні або\~є необхідними\~для договорів\~даного виду,\~а також\~усі ті\~умови,\~щодо яких\~за заявою\~хоча б\~однієї із\~сторін має\~бути досягнуто\~згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 30 вересня 2016 року [PERSON] (продавець) і [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л., зареєстровано в реєстрі за № 3575 (а.с. 18 19). Відповідно до п. 1.1 договору продавець зобов`язується передати майно у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти і сплатити за нього обумовлену грошову суму. Квартира [ADDRESS] , що відчужується за даним договором, знаходиться в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] (п. 1.2 договору). Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 149\~655 грн. і були одержані продавцем від покупця до підписання цього договору, оскільки сторони встановили, що умови договору щодо сплати ціни договору застосовується до відносин між ними, які виникли до його укладання (ч. 3 ст. 631 ЦК України). Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 4.1.5 договору продавець зобов`язується звільнити квартиру від особистих речей, які у ній знаходяться та належать продавцю на час укладання договору. Згідно з п. 4.4 сторони домовилися про символічну передачу речі. Прийняттям покупцем від продавця ключів від майна буде свідчити про те, що передача речі відбулась. Так, позивачем на підтвердження своєї правової позиції долучено до матеріалів справи квитанції про придбання холодильника та електроплити у 2015 році на загальну суму у розмірі 16 192,92 грн. (а.с. 25), а також заявку на доставку техніки на 08.02.2015р. (а.с. 26). При цьому, з наданих позивачем доказів не можливо встановити особу покупця електронної техніки та адресу доставки. Відповідно до листа тимчасово виконуючого обов`язки начальника Соборного відділення поліції ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Варави І. від 08.04.2020р. № 455/60А-6972, [PERSON] повідомлено про те, що її заява розглянута та зареєстрована в Соборному ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області до ЖЄО за № 6972 від 02.03.2020р. Так, за заявою [PERSON] , в якій заявниця просить прийняти міри до її колишнього чоловіка [PERSON] , була проведена перевірка. В ході розгляду матеріалу встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] йде розділ майна. Була проведена перевірка, якою було встановлено, що даний матеріал відноситься до цивільно-правових відносин, який вирішується в судовому порядку. Також заявниці було роз`яснено її право на звернення до суду за місцем скоєння неправомірних дій (а.с. 28). Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків, згідно із ч. 2 п. 1 вказаної статті, відносить витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Стаття 1192 ЦК України зобов`язує особу, яка завдала шкоду, відшкодувати її в натурі за вибором потерпілого (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо), або відшкодувати завдані збитки в повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Для настання деліктної відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки необхідні для всіх випадків відшкодування шкоди. Шкода полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється правом, а майнова шкода - у зменшенні майнової сфери потерпілого, що, своєю чергою, тягне за собою негативні майнові наслідки для правопорушника. Частина 1 ст. 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частина 2 ст. 1166 ЦК України говорить, що вина заподіювача шкоди припускається, тобто заподіювач повинен сам довести відсутність своєї вини. До цього часу він вважається винним, що означає для нього відповідні негативні правові наслідки. Тобто, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу. Але обов`язок довести факт та розмір спричиненої матеріальної шкоди покладений на позивача. При винесені рішення, надаючи оцінку обґрунтованості та доведеності заявленої позивачем суми заборгованості, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 2 ст. 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Отже, позивачем на підтвердження своєї правової позиції надано суду лише одну квитанцію про придбання холодильника та електроплити у 2015 році на загальну суму у розмірі 16 192,92 грн., а також заявку на доставку техніки на 08.02.2015р. При цьому, з наданих позивачкою доказів не можливо встановити особу покупця електронної техніки та адресу доставки. В поданому позові позивачка просить стягнути з відповідача суму у розмірі 38 000 грн., проте заявлена сума належними доказами не обґрунтована. Окрім того, відповідно до п. 4.1.5 договору купівлі продажу квартири від 30.09.2020р. продавець зобов`язується звільнити квартиру від особистих речей, які у ній знаходяться та належать продавцю на час укладання договору. Вказаний договір є дійсним, з огляду на презумпцію правомірності правочину та відсутності доказів про його оспорювання в судовому порядку. А отже, позивачка, укладаючи договір купівлі-продажу з відповідачкою фактично підтвердила факт відсутність її речей у квартирі. З урахуванням вимог ч. 2 ст. 22, ст.ст. 1166, 1192 ЦК України, заявлена до стягнення сума, у яку позивачка оцінила вартість речей, що за її словами залишилися у квартирі, яку вона продала, не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України, оскільки: по-перше, позивачка за умовами договору мала звільнити квартиру від особистих речей, які у ній знаходяться та належать продавцю на час укладання договору, однак, як останньою не заперечується умов договору не виконала: по-друге, позивачкою, на яку покладений тягар доказування щодо заподіяної шкоди, не доведено належними і допустимими доказами, що ці речі існують дійсності і саме вони залишені у квартирі: по-третє, позивачка у позові не посилається і судом не установлено у чому полягає винна протиправна поведінка відповідача, яка зумовлює підставу відшкодування шкоди, обумовлену ст. 1166 ЦК України З урахуванням встановлених обставин справи, суд доходить висновку про відсутність складу правопорушення для деліктної відповідальності згідно ст. 1166 ЦК України: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено факт та розмір спричиненої матеріальної шкоди. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст.\~141\~ЦПК України та приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витрати по справі компенсації не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed