Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

06 грудня 2019 року позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , про розірвання шлюбу, просить суд: шлюб між нею та відповідачем розірвати, визначити місце проживання сина разом з матір`ю. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12.09.2017 року уклала шлюб з [PERSON] , від якого у них народився син - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Вказує, що вона спільно з відповідачем майже не проживала, а в момент коли він з`являвся постійно вчинялись сварки, внаслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити її інтересам та інтересам сина. На відповідача неодноразово відкривались кримінальні провадження. У 2017 році відповідач був визнаний винним у скоєнні кримінального провадження. На даний час на відповідача відкрито кримінальне провадження та він перебуває у розшуку. У квітні 2018 року між сторонами припинені шлюбні стосунки та вони перестали вести спільне господарство. Спільного майна ними не нажито, та спору не ведеться. На підставі вищевикладеного вона і звернулась до суду з даним позовом. 10 грудня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до підготовчого судового розгляду. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.01.2020 року, залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, 56. 21 липня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. Позивач в судове засідання надала заяву про розгляд справи у її відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити. на заочний розгляд справи згодна. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у відповідності до ч.1 п.2 ст. 131 ЦПК України належним чином, про причину неявки суду не сповістив. Так, у відповідності до ч.1 п.2 ст. 131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Також відповідач викликався і через оголошення розміщене на офіційному сайті суду. Зі згоди позивача, про що свідчить її заява, суд ухвалою від 09 жовтня 2020 року перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. Суд розглядає справу за відсутність сторін, належним чином повідомлених про день та час судового розгляду справи, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Матеріалами справи встановлено, що дійсно 12.09.2017 року сторони зареєстрували шлюб (актовий запис №428), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Білгород-Дністровським міськрайонним Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Відповідно до ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позивач у своєму позові зазначає, що між сторонами фактично припинені шлюбно-сімейні відносини з квітня 2018 року, спільне господарство не ведеться, спору про поділ майна не має, примирення між нею та чоловіком вважає неможливим. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Частиною 2 ст. 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] до [PERSON] в частині розірвання шлюбу. Стосовно вимог позивача про визначення місця проживання дитини, суд приходить до наступного. Матеріалами справи встановлено, що від шлюбу у позивача та відповідача народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . У відповідності до довідки № 06-17/759 від 27.11.2019 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку/ осіб, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . До складу її сім`ї /зареєстрованих осіб/ входять син - [PERSON] , [INFO] . Дитина при матері. Позивач вказує, що наразі є відкритим питання про визначення місця проживання сина. За ствердженням [PERSON] , у 2017 році відповідач був визнаний винним у скоєнні кримінального провадження. На даний час на нього відкрито кримінальне провадження та він знаходиться у розшуку. Згідно листа з Тарутинського відділення поліції Арцизького відділу поліції № 40/1-5176 від 28.05.2020 року, громадянин [PERSON] перебуває у розшуку, як особа, яка приховується від суду за скоєння ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України. Постанова суду про затримання з метою приводу від 11.07.2019 року. Відповідно до Статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, задля повного та всебічного розгляду справи, Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було винесено ухвалу про витребування доказів від 11.06.2020 року, згідно якої витребувано з органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, адреса: Одеська області, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, 56, висновок про доцільність/недоцільність визначенням місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] . Зобов`язано орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, адреса: Одеська області, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, 56, надати на адресу суду висновок про доцільність/недоцільність визначенням місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] .. У відповідності до Висновку № 02/15-29-3082/1667 від 06.07.2020 року, що надійшов з виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради, виходячи з інтересів та віку дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матерію [PERSON] . Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. У відповідності до ч.1,2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. У відповідності до ч.2 ст. 161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За таких обставин, враховуючи висновок органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради № 02/15-29-3082/1667 від 06.07.2020 року, з урахуванням усіх обставин справи, того, що інтереси дитини жодним чином порушені не будуть, у зв`язку із тим, що сторони не мешкають разом, спору з приводу належного утримання дитини сторони не мають, тому суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог позиваач та вважає за необхідне їх задовольнити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved