Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

05 червня 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із зазначеним позовом до [PERSON]. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 березня 2007 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало відповідачеві кредит у розмірі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із відсотковою ставкою 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, а останній був зобов'язаний щомісячно сплачувати платіж в рахунок погашення кредиту та відсотків за його користування. [PERSON] не виконував своїх зобов'язань зі сплати обов'язкового щомісячного платежу в рахунок повернення кредиту та сплати відсотків. Його заборгованість за зазначеним вище договором станом на 30 квітня 2014 року становить 20 249 грн 98 коп.. Посилаючись на викладене, просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості за кредитним договором. 03 липня 2014 року позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій він просив стягнути з відповідача заборгованість з процентів за кредитним договором в розмірі 18809 грн 50 коп., з урахуванням суми 13 595 грн 17 коп., що її було стягнуто рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 вересня 2011 року. Представник позивача в судове засідання не з'явився. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника, в якій, крім цього, зазначив, що повністю підтримує заявлені вимоги. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, заперечивши факт існування заборгованості за кредитним договором, та вказав, що вказану заборгованість вже було стягнуто рішенням суду від 06 вересня 2011 року. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Факт укладання кредитного договору від 15 березня 2007 року між позивачем та відповідачем підтверджується відповідною заявою позичальника (а. с. 5), яка разом з Умовами і правилами надання банківських послуг (а. с. 6-11) складає договір про надання банківських послуг, а тому між сторонами виникли договірні відносини, що походять з кредитного договору. Відповідно до умов цього договору, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало [PERSON] кредит у розмірі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із відсотковою ставкою 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, а останній був зобов'язаний щомісячно сплачувати платіж в рахунок погашення кредиту та відсотків за його користування. Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 вересня 2011 року з відповідача на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було стягнуто 13 595 грн 17 коп. в рахунок заборгованості за цим самим кредитним договором (а. с. 12), з яких заборгованість за тілом кредиту складає 6 981 грн 06 коп., заборгованість з відсотків за користуванням кредитом - 5 242 грн 92 коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 871 грн 19 коп. Вказане рішення суду набрало законної сили 19 вересня 2011 року. Отже, вказані вище суми не можуть бути предметом розгляду даної справи, оскільки з цих правовідносин між сторонами існує рішення суду, яке набрало законної сили. Вирішуючи питання щодо позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення додаткової суми заборгованості у вигляді несплачених процентів за користування кредитними коштами станом на 30 квітня 2014 року у розмірі 18 809 грн 50 коп., суд враховує наступне. У судовому засіданні встановлено, що підставою для звернення позивача 15 червня 2014 року до суду з позовом послугувало невиконання рішення суду щодо стягнення суми заборгованості за кредитним договором від 15 березня 2007 року. Так, представником позивача у заяві про зменшення позовних вимог зазначено, що виконавчий лист за цим рішенням було повернуто стягувачеві в зв'язку із відсутністю майна боржника. За таких обставин позивач вважав, що до моменту виконання даного рішення він вправі нараховувати відсотки за користування кредитними коштами. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Правила продовження дій картки, строки та порядок погашення заборгованості визначені Умовами та правилами надання банківських послуг за карткою. Зокрема, у п.п. 9.3, 9.12 зазначено, що картка відкрита на невизначений строк, крім випадків, установлених пунктами 9.6, 9.7 Умов договору. Разом із тим, зазначення у договорі, що картка відкрита на невизначений строк, не свідчить про те, що він не має строку виконання, оскільки п.п. 9.6, 9.7 Умов визначено, що у разі ненадходження грошових коштів на кредитну карту на погашення заборгованості протягом 3 місяців з часу закінчення строку дії карти банк починає нараховувати комісію за користування рахунком, а при нульовому рахунку на картці на неактивному рахунку картка закривається. Згідно п. 3.1.5 розділу 2 правил користування платіжною карткою замовлені клієнтом картки, в тому числі і з продовженим строком дії, але не отримані, зберігаються в Банку для видачі клієнту. Матеріали цивільної справи не містять доказів того, що відповідач по закінченні строку дії платіжної картки продовжував нею користуватись чи отримав нову. Отже, проаналізувавши наведене вище, суд дійшов висновку, що строк дії кредитного договору закінчився 16 березня 2009 року, а відтак позивач не вправі був нараховувати проценти за користування кредитом та звертатися з позовом щодо їх стягнення після набрання законної сили рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 вересня 2011 року. З огляду на викладене суд прийшов до висновку про необхідність відмовити позивачеві у задоволенні позову. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок позивача і відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed