Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

05.03.2014 року прокурор Києво - Святошинського району Київської області звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири. Із позову вбачається, що 04.03.2011 року порушено кримінальну справу за фактом привласнення, розтрати службовими особами ПАТ «Універсал Банк» грошових коштів даного банку, шляхом зловживання службовим становищем в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України та за фактом підроблення та використання підроблених документів невстановленими особами, за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 та ч. 3 ст. 358 КК України. Водночас, [PERSON], усвідомлюючи неминуче викриття скоєних злочинів та настання кримінальної відповідальності, 28.10.2011 року уклала договір дарування квартири [ADDRESS], яка належала їй на праві власності, з [PERSON] - своєю матір'ю. 07.11.2011 року порушено кримінальну справу щодо [PERSON] за ч. 5 ст. 191 КК України. 21.11.2011 року слідчим накладено арешт на майно [PERSON], в тому числі і на спірну квартиру. Вказаний договір дарування квартири є удаваним правочином, який суперечить закону, тому підлягає визнанню його недійсним. Укладаючи оскаржуваний договір дарування, [PERSON] мала на меті те, що вона залишиться членом родини [PERSON], буде проживати з нею у своїй квартирі, оскільки іншого місця реєстрації у [PERSON] не встановлено. Передбачаючи можливе накладання арешту на майно, конфіскацію майна, відшкодування збитків, заподіяних злочином, [PERSON] укладено договір дарування квартири з метою уникнення від зазначених заходів. Просить визнати на підставі ст. 235 ЦК України недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 28.10.2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Другої Краматорської державної нотаріальної контори. У подальшому прокурором були доповнені підстави позову, а саме: оскільки державна реєстрація договору здійснено16.11.2011 року, після порушення кримінальної справи щодо відповідачки [PERSON], то наведене свідчить, що зміну власника квартири здійснено для ухилення [PERSON] від накладання арешту на квартиру, конфіскації її майна, відшкодування потерпілим збитків, заподіяних злочином. Сторони усвідомлювали зміст вчиненого правочину та мали умисел на порушення інтересів держави і суспільства, що підтверджується часом вчинення правочину та переходу права власності, відсутністю об'єктивної необхідності у зворотній передачі права власності на квартиру від [PERSON] до [PERSON]. Дії відповідачів під час укладання спірного договору були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, а на фіктивний перехід права власності на квартиру від доньки до матері з метою приховання цього майна від стягнення в майбутньому за його рахунок грошових зобов'язань. У зв'язку з чим, вказаний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 3 ст. 215, ч. 3 ст. 228 ЦК України через недодержання сторонами вимог щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства (порушення вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України), а також на підставі ч. 2 ст. 234 ЦК України через відсутність наміру сторін щодо створення реальних правових наслідків (порушення вимог ч. 5 ст. 203 ЦК України). У судовому засідання прокурор надав пояснення аналогічні викладеним у позові, позовні вимоги підтримав та просить суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та суду пояснила, що у 2002 році вона придбала будинок, потім після смерті матері у 2007 році вона обміняла будинок на квартиру [ADDRESS]. Вона стала дуже хворіти та погано себе почувати, тому вирішила зазначену квартиру подарувати своїй доньці - [PERSON] Її син зловживає спиртними напоями. Коли син дізнався, що вона подарувала квартиру донці, то почалися у родині сварки, тому вона попросила доньку повернути їй квартиру. На теперішній час у спірній квартирі проживає вона разом з сином. Просить відмовити у позові. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та суду пояснила, що на момент укладання договору дарування квартири вона не була обізнана, що відносно неї буде порушена кримінальна справа. Договір дарування квартири було укладено 28.10.2011 року, а кримінальна справа відносно неї була порушена 07.11.2011 року та в той же день її було взято під варту, а звільнено з - під варти 23.05.2013 року. В даній квартирі з 30.04.2008 року проживає та прописаний її брат. Вона вже на протязі 10 років працює та проживає у м. Києві. Позивач не обґрунтовує свої позовні вимоги та не зазначає, який же договір сторони приховали, укладаючи договір дарування квартири. В судовому засіданні не було доведено ту обставину, що в укладеному між сторонами правочину їх зовнішнє волевиявлення не збігалося з їх внутрішньою волею. На даний час в провадженні Апеляційного суду Київської області знаходиться кримінальна справа по її обвинуваченню та вироку суду відносно неї на сьогоднішній день ще немає. Вважає, що позовна заява підписана не уповноваженою на те особою. Крім того, вважає, що строк позовної давності на оспорення договору дарування сплив згідно п. 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України, що є підставою для відмови у позові. Просить відмовити у позові. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що на час розгляду даної справи відносно [PERSON] не має вироку, який набрав законної сили, оскільки вирок суду першої інстанцію оскаржується у Апеляційному суді м. Києва. Вважає вимоги прокурора не обґрунтованими та просить відмовити у позові. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Проаналізувавши в сукупності зібрані в справі докази, вислухавши думку сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що 04.03.2011 року порушено кримінальну справу за фактом привласнення, розтрати службовими особами ПАТ «Універсал Банк» грошових коштів даного банку шляхом зловживання службовим становищем в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, та за фактом підроблення та використання підроблених документів невстановленими особами за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 та ч. 3 ст. 358 КК України. 28.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. Договір посвідчений державним нотаріусом Другої Краматорської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований за № 1 - 2467 (а.с. 52 - 53). 07.11.2011 року старшим слідчим в ОВС СУ ГУ МВС України в Київській області порушено кримінальну справу щодо [PERSON] за ч. 5 ст. 191 КК України. Державна реєстрація права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування зареєстрована 16.11.2011 року (а.с. 69 - 71). 21.11.2011 року старшим слідчим в ОВС СУ ГУ МВС України в Київській області накладено арешт на майно [PERSON], а саме: 2 земельні ділянки в с. Безп'ятне Васильківського району Київської області та квартиру [ADDRESS]. Згідно довідки КП СЄЗ у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], її син - [PERSON] та донька - [PERSON] (а.с. 134) На даний час вироку суду щодо [PERSON], який набрав законної сили, не існує. У відповідності з положеннями ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (одаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Так, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України, а статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 2003 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд, на підставі статті 235 ЦК України, має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що його думку є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно - правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто, відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Таким чином, оскільки відповідно до ч.1 ст. 202, ч.3 ст .203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу та яку саме. Позивач суду не надав належних доказів, які б спростовували наявність у сторін наміру укладати договір дарування та підтверджували б намір обох сторін укласти будь - який інший правочин, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження укладення такого договору суду не надано. Відповідачами вчинено всі дії необхідні для чинності правочину, в тому числі, квартира передана обдаровуваному, [PERSON] проживає у квартирі та користується нею, проведено державну реєстрацію прав на нерухоме майно, що свідчить про реальність укладеного правочину. Відповідачі підтвердили у судовому засіданні, що в укладеному між ними правочину їх зовнішнє волевиявлення збігалося з їх внутрішньою волею. Суд не бере до уваги твердження позивача, що з метою уникнення накладання арешту на майно, конфіскації майна та відшкодування збитків, заподіяних злочином, [PERSON] уклала договір дарування, оскільки таке твердження спростовується доказами по справі. Так договір дарування квартири був укладений 28.10.2011 року, а кримінальне провадження щодо [PERSON] було порушено вже після укладання договору дарування квартири, а саме: 07.11.2011 року. У зв'язку з викладеним, суд вважає, що оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що воля сторін направлена на приховування іншого правочину, то застосування до спірних правовідносин ст.235 ЦК України неможливо, тому у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування квартири з цією підстави необхідно відмовити. Судом встановлено, що оскаржуваний договір дарування квартири укладений письмово, засвідчений нотаріусом, яка перевірила особи сторін, їх дієздатність та їх волевиявлення та роз'яснювала сторонам наслідки укладеного правочину, даний договір пройшов державну реєстрацію. Спірний договір дарування квартири укладений у відповідності до положень статей ЦК України, де йдеться про те, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками передбаченими законом. Будь - яких належних та допустимих доказів, що зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, позивачем суду не надано. Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання спірного договору дарування недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України. Позивач, як на підставу позову про визнання договору дарування квартири недійсним посилається ще і на ч. 3 ст. 228 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами ( стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами ( стаття 216 ЦК). З огляду на наведене усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачених нормами про публічний порядок не є нікчемними відповідно до ст. 228 ЦК України і повинні визнаватися недійсними з підстав, передбачених ч.1 ст. 215 та ч.1 ст. 203 ЦК України. Позивачем у судовому засіданні не доведено, що договір дарування квартири не відповідає інтересам держави і суспільства та його моральним засадам. Також у судовому засіданні не доведена вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Такого вироку суду позивачем до матеріалів справи не надано. За таких обставин у задоволенні позову з цієї підстави позову необхідно відмовити. Крім того, позивач, як на підставу позову про визнання договору дарування квартири недійсним посилається ще і на ч. 2 ст. 234 ЦК України. Відповідно до ст.. 234 ЦК України Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року роз'яснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. В разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. На підставі ч. 4 ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.722 ЦК прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Фіктивний правочин визнається недійсним внаслідок того, що він не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, вказаних в ч. 5 ст.203 ЦК України ,оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Також у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін, яка не спрямована на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, не відповідає зовнюшньому її прояву. У судовому засіданні позивачем не доведено, що внутрішня воля сторін, яка не спрямована на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, не відповідає зовнюшньому її прояву та що правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачкою [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] 16.11.2011 року, з цьому моменту у обдарованої виникло право власності на отриману в дар квартиру, і свідчить про прийняття дару. Відповідачка [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] та користується нею. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову з зазначеної підстави. Суд не бере до уваги доводи відповідача [PERSON] щодо спливу строку позовної давності згідно п. 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України, оскільки даною нормою передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про розірвання договору дарування, а з вимогами про розірвання договору дарування прокуратура до суду не зверталася. За таких обставин, позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування квартири не підлягають задоволенню за необгрунтованістю позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed