Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

06.07.2017 року [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON], в якому просила суд вселити її до квартири [ADDRESS]. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити та не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача в порядку заочного провадження. В судове засідання відповідач не зявився, причину неявки суду не повідомив. Про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Зі згоди представника позивача, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як вбачається із матеріалів справи, На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Добринською Л.А. від 08.10.2004 року р. № 1947, позивачу належить на праві власності 1/2 частина [ADDRESS]. Інша 1/2 частина квартири належить на праві власності колишньому чоловікові позивача - [PERSON]. Квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності. Шлюб між сторонами був розірваний Міським відділом ДРАЦС Миколаївського міського управління юстиції 22.10.2015 року, актовий запис № 102. Квартира складається з двох кімнат. Житлова площа квартири складає 26,50 кв.м. Загальна плоша квартири 44,80 кв.м. Відповідач порушує право власності на 1/2 частини квартири позивача. Останній вигнав позивача з квартири і змінив замки. Відповідач не пускає позивча до квартири, провокує на бійку. Спірна квартира є єдиним місцем для проживання позивача. Іншим житлом позивач не забезпечена. Намагаючись вирішити виниклу ситуацію, позивач неодноразово зверталась до Заводського ВП ГУ НП в Миколаївській області, але прийняті міри не принеслі ніякого результату. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. ст. 317,319 ПК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, у тому числі власник має право здійснювати у встановленому законом порядку будівництво. Як зазначає ст.383 ЦК України, власник квартири може за своїм розсудом здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданої йому для використання як єдине ціле за умови. Відповідно до вимог ч. 1,3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Кожний з співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, котра відповідає його частці в праві спільної часткової власності. При неможливості цього він має право на отримати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав всіх суб'єктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що вимоги позову обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved