Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

05.08.2020 року [PERSON] звернувся в Луцький міськрайонний суд Волинської області з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] 05.09.2017 року звернувся з заявою до Луцького ВП ГУНП у Волинській області з приводу того, що на його думку, [PERSON] 31.08.2017 року подав завідомо неправдиві документи у Департамент соціальної політики Луцької міської ради з метою подальшого відшкодування витрат на купівлю житла в сумі 1000 000 гривень. За даною заявою 06.09.2017 року слідчим відділом Луцького ВП ГУНП у Волинській області розпочато досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України. В ході проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні встановлено справжність документів поданих позивачем до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради та кримінальне провадження № 12017030010004156 від 06.09.2017 року за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Позивач вважає, що метою поширення відповідачем такої інформації є умисна його дискредитація, а також заподіяння шкоди його діловій репутації. Зокрема, він є учасником бойових дій, громадським активістом та журналістом, а відповідач намагався створити негативне враження про нього для широкого кола осіб. Дії відповідача завдали йому моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, приниженні честі та гідності. Подану [PERSON] заяву він сприйняв як прояв образи з його боку, що призвело до сильного психологічного дискомфорту, погіршення самопочуття, емоційного хвилювання. Вважає, що внаслідок таких дій відповідача було порушено його стан душевної рівноваги, для відновлення якого йому довелось докладати додаткові вольові та психологічні зусилля, у зв`язку із чим він був позбавлений можливості повноцінно працювати, виконувати свої обов`язки творчого працівника журналіста, для чого потрібен виважений стан емоційного спокою. Також зазначає, що додатково дисциплінуючи себе, йому доводиться витрачати набагато більше часу для підтримки необхідної продуктивності праці, що позначається щоденно на його фізичному та моральному стані. Гострота цих переживань посилюється тим, що в нього, як громадського активіста, загострене почуття справедливості. Вважає, що метою подання відповідачем [PERSON] до Луцького ВП\~ГУНП у\~Волинській області заяви було зганьбити честь та гідність, ділову репутацію позивача, створити негативне враження для широкого кола осіб про нього як голову громадської організації та журналіста, а вказана негативна та недостовірна інформація справляє враження на громадськість, перешкоджає йому як журналісту, писати публікації для ЗМІ. Враховуючи наведене, позивач просить визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, ганьбить його честь, гідність, ділову репутацію інформацію, викладену 05.09.2017 року [PERSON] в заяві до Луцького ВП ГУНП у Волинській області та відшкодувати моральну шкоду, розмір якої він оцінює у 50000 гривень. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 серпня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та призначено підготовче засідання. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві та просили позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Зокрема, відповідачу неодноразово направлялись повідомлення на адресу його реєстрації, крім того було опубліковано оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України та повідомлено відповідача телефонним дзвінком, про що складено відповідну телефонограму. Відтак, оскільки судом було вжито всіх можливих заходів для належного повідомлення відповідача, який, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву не подав, з метою дотримання процесуальних прав позивача на справедливий розгляд справи впродовж розумного строку, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача [PERSON] . Заслухавши пояснення\~позивача та\~його представника,\~дослідивши письмові\~матеріали справи,\~оцінивши докази,\~які мають\~юридичне значення\~для розгляду\~справи і\~вирішення спору\~по суті,\~суд дійшов\~висновку про\~задоволення позовних\~вимог,\~виходячи з\~наступного. \~ \~ \~ \~Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою\~статті 8 Конституції України\~передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша\~статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією\~і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого Відповідно до\~статті 32 Конституції України\~кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України\~передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно зі статтями\~297,\~299 ЦК України\~кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Юридичним складом\~правопорушення,\~наявність якого\~може бути\~підставою для\~задоволення позову\~про захист\~гідності та\~честі фізичної\~особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи,\~є сукупність\~таких обставин:\~поширення інформації,\~тобто доведення\~її до\~відома хоча\~б одній\~особі у\~будь-який\~спосіб;\~поширена інформація\~стосується певної\~фізичної чи\~юридичної особи,\~тобто позивача;\~поширення недостовірної\~інформації,\~тобто такої,\~яка не\~відповідає дійсності;\~поширення інформації,\~що порушує\~особисті немайнові\~права,\~тобто або\~завдає шкоди\~відповідним особистим\~немайновим благам,\~або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої\~статті 30 Закону України «Про інформацію»\~оціночними\~\~ судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних,\~\~критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Статтею 10\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України\~від 06 жовтня 2015 року). Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, пункт 46). Суд враховує при цьому правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено.\~\~\~\~\~\~ У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Відповідно до\~статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У частинах першій, другій та п`ятій\~статті 17 КПК України\~зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загальноправовому і процесуальному значеннях. Як загально правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об`єктивне право положення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно першою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до\~Конституції України\~(стаття 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності. Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, необхідно\~\~визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено (пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року в справі «Грабчук проти України» (заява № 8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року в справі «Довженко проти України» (заява № 36650/03)). Судом встановлено, що 05.09.2017 року [PERSON] звернувся до Луцького ВП ГУНП у Волинській області з заявою про те, що 31.08.2017 року [PERSON] подав завідомо неправдиві документи у Департамент соціальної політики Луцької міської ради з метою подальшого відшкодування витрат на купівлю житла в сумі 1000000 грн. На підставі даної заяви слідчим відділом Луцького ВП ГУПН у Волинській області 06 вересня 2017 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017030010004156 та розпочато досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України. З матеріалів справи вбачається, що постановою старшого слідчого СВ Луцького ВП ГУПН у Волинській області від 05 вересня 2019 року кримінальне провадження за № 12017030010004156 від 06.09.2017 року закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Таким чином, суд вважає, що\~інформація викладена 05.09.2017\~року \~ [PERSON] \~в заяві\~до Луцького\~ВП ГУНП\~у Волинській\~області,\~а саме\~те,\~що \~31.08.2017\~року [PERSON] \~подав завідомо\~неправдиві документи\~у Департамент\~соціальної політики\~Луцької міської\~ради з\~метою \~подальшого відшкодування\~витрат на\~купівлю житла\~в сумі\~1000000\~грн. є\~такою,\~що може\~бути перевірена на предмет її правдивості, оскільки дії, про які заявляє\~\~ [PERSON] , підпадають під ознаки кримінально-караного діяння, що у свою чергу виключає віднесення до оціночних суджень чи критичних зауважень. З врахуванням відсутності обвинувального вироку, який набрав законної сили щодо [PERSON] . [PERSON] поширив щодо позивача інформацію, яка порушує його особисте немайнове право, а саме - звинувачення у злочині. Такі твердження є такими, що містять негативну інформацію про особу позивача, оскільки у зв`язку зі зверненням [PERSON] та проведенням за даним фактом досудового розслідування, тривалий час питання про взяття на квартирний облік [PERSON] для отримання державного житла у виконавчому комітеті Луцької міської ради не розглядалось у зв`язку з існуванням кримінального провадження. Таким чином, в заяві [PERSON] позивач висвітлений, як особа, що порушила Закон, що потягло за собою зволікання виконавчого комітету Луцької міської ради щодо взяття [PERSON] на квартирний облік. Аналізуючи викладене, суд вважає, що зазначена у заяві [PERSON] інформація, яка була поширена ним шляхом подання заяви до органів внутрішніх справ, не є оціночним судженням, право на висловлювання якого гарантоване статтею 34 Конституції України, носить стверджувальний та обвинувальний характер, містить конкретні факти, правдивість яких не доведена, порочить честь, гідність та ділову репутації позивача та є такою, що порушує особисті його немайнові права, що є підставою для відшкодування шкоди. Відповідно до частин першої - третьої\~статті 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди,\~завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода\~полягає:\~1)\~у фізичному\~болю та\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров`я;\~2)\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди\~визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Якщо законодавством встановлені межі відшкодування моральної шкоди, суд визначає її розмір з урахуванням цих меж. Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви. Також, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно із частиною першою\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями\~1166,\~1167 ЦК України\~доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Сатисфакція - це форма відшкодування шкоди, заподіяної потерпілій стороні внаслідок правопорушення. Справедлива сатисфакція не завжди має грошовий характер. Часто справедливою сатисфакцією\~Європейський суд з прав людини вважає саме встановлення факту порушення. Тобто, зважаючи на всі особливості кожної справи, Суд може вирішити, що стосовно певних скарг визнання порушення Конвенції саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією і немає потреби надавати будь-яку грошову компенсацію. Суд також може з міркувань справедливості призначити відшкодування у розмірі, меншому за фактично нанесену шкоду чи фактично понесені витрати, або не призначити відшкодування взагалі. Наостанок, Суд зазвичай бере до уваги місцеві економічні обставини. Поширенням відповідачем недостовірної інформації щодо позивача останньому завдано моральної шкоди, оскільки його право на повагу до його особистої честі та гідності порушено, і для відновлення такого права позивач докладав значних зусиль, зокрема численними зверненнями до різного роду державних установ та органів місцевого самоврядування він доводив справжність поданих ним до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради документів. Тому,\~з огляду\~на встановлені\~судом фактичні\~обставини справи,\~наслідки для\~позивача у\~вигляді поширення\~щодо нього\~недостовірної інформації,\~які полягають\~не тільки\~у приниженні\~його честі\~та гідності,\~але і\~у погіршенні\~його ділової\~репутації,\~оскільки позивач\~єучасником\~бойових дій,\~громадським активістом\~та журналістом,\~ суд прийшов до висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу заподіяної йому діями відповідача моральної шкоди, в розмірі, який пред`явлено ним для відшкодування, вважаючи його розумним та справедливим.\~ Визначаючи розмір моральної шкоди, завданої позивачу, суд враховує характер і обсяг страждань (душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Підсумовуючи наведене, визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про задоволення позову, зокрема про визнання недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію [PERSON] , інформацію, викладену 05.09.2017 року [PERSON] в заяві до Луцького ВП ГУНП у Волинській області, а саме те, що 31.08.2017 року [PERSON] подав завідомо неправдиві документи у Департамент соціальної політики Луцької міської ради з метою подальшого відшкодування витрат на купівлю житла в сумі 1000000 гривень та стягнення з відповідача на користь позивача 50 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Outcome: approved