Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

04 січсня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Жовневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпроптеровсьокї області з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину Вимоги позову обґрунтовані тим, що згідно виконавчого листа № 212/10125/14-ц, 2/212/3869/2014, виданого 02.12.2014 року Жовтневим районним судом міста Кривого Рогу, по справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення на утримання [PERSON] , [INFO] на користь відповідачки [PERSON] стягнуті аліменти у розмірі ј частини з усіх видів доходів до досягнення повноліття дитиною Згідно розрахунку, складеного Покровським відділом державної виконавчої служби міста Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, заборгованість по аліментам зі сплати за виконавчим листом № 212/10125/14-ц, 2/212/3869/2014, виданого 02.12.2014 року Жовтневим районним судом про стягнення аліментів з [PERSON] у розмірі 1/4 частини заробітної плати щомісяця, на користь [PERSON] , на утримання сина [PERSON] , [INFO] , з 01.01.2017 року станом на листопад 2020 року становить 27832,45 грн. Також просила стягнути додаткові витрати на утримання дитини, не конкретизуючи у тексті позову, які саме витрати, та з чого вони складаються. 09 березня 2021 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, який обґрунтував тим, що 20 листопада 2014 року, рішенням Жовтневого районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області з позивача стягнуто на утримання [PERSON] , [INFO] на користь відповідачки [PERSON] аліменти у розмірі ј частини з усіх видів доходів до досягнення повноліття дитиною. З моменту стягнення з нього аліментів 20 листопада 2014 року рішенням Жовтневого районного суду міста Кривий Ріг Дніпропетровської області і до цього часу матеріальний стан його суттєво погіршився, він втратив постійну роботу. Крім того, 04.08.2018 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] Від зазначеного шлюбу у [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] та на утримання якого з нього стягнуті аліменти у твердій грошовій сумі 3300 грн. 00 коп. щомісячно. У зв`язку з тим, що наразі він офіційно не працевлаштований, на підставі ч. 2 ст. 195 СК України, виконавчою службою позивачу щомісячно нараховується до сплати сума аліментів, яка визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для місцевості, де проживає позивач. Середня заробітна плата працівника у м. Кривий Ріг на даний момент становить 12 966 грн. 00 коп. Отже, йому щомісячно нараховується до сплати аліменти у розмірі 1/4 частки від 13884 грн. 00 коп., що складає 3 471 грн. 00 коп., які позивач нажаль фізично не може сплачувати, тому має заборгованість зі сплати аліментів. У зв`язку цим зо нього подана вищевказана позовна заява про стягнення неустойки (пені ) за прострочення сплати аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину. Оскільки [PERSON] на жаль, не має наразі ні офіційної, ні не офіційної постійної роботи (про наявність у ньго якої помилково заявляє відповідачка по зустрічному позову), позивач фізично не в змозі сплачувати вищевказану суму аліментів у повному розмірі (сплачував близько 2000 грн. щомісячно), тому мав заборгованість, але на теперішній час отримавши велику суму у борг, погасив заборгованість, про що надав довідку у судове засідання. Зазначив, що таким чином він на теперішній час повинен сплачувати на двох дітей 6800 гривень на місяць. 11 січня 2021 року ухвалою суду позовну заяву [PERSON] було залишено без руху. 01 лютого 2021 року відкрито провадження у справі за первісним позовом, призначено справу до судового розгляду на 01 березня 2021 року на 11 годину 00 хвилин. 10 березня 2021 року ухвалою суду прйнято до провадження зустрічний позов відповідача [PERSON] та обєднано в одне провадження з первісним позовом. В попередноьму судовому засіданні позивачка за первісним позовом та її адвокат Страх В.О. позовні вимоги підтримали повністю та наполягали на їх задоволенні. Зустрічний позов [PERSON] не визнали, заперечували проти його задоволення. В попередньому судовому засіданні представник відповідача адвокат Коваленко Р.А. за первісним позовом стосовно стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів визнав частково, а в частині стягнення додаткових витрат на дитину не визнав повністю, заперечував проти В судове засідання,що було призначено на 24 березня 2021 року на 14 годину 00 хвилин, сторони не зявились, предстиавники сторін своїми заявами просили суд розглянути справу за їх відсутністю. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача за первісним позовом, пояснення представника відповідача, що наданні в попередньоу судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, вважає, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, зустрічний позов підлягає задоволенню у повному обсязі. До такого висновку суд дійшов з наступного. Судом встановлено, що у сторін [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його народження. Згідно виконавчого листа № 212/10125/14-ц, 2/212/3869/2014, виданого 02.12.2014 року Жовтневим районним судом міста Кривого Рогу, по справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення на утримання [PERSON] , [INFO] на користь відповідачки [PERSON] аліменти у розмірі ј частини з усіх видів доходів до досягнення повноліття дитиною Згідно розрахунку, складеного Покровським відділом державної виконавчої служби міста Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, заборгованість по аліментам зі сплати за виконавчим листом № 212/10125/14-ц, 2/212/3869/2014, виданого 02.12.2014 року Жовтневим районним судом про стягнення аліментів з [PERSON] у розмірі 1/4 частини заробітної плати щомісяця, на користь [PERSON] , на утримання сина [PERSON] , [INFO] , з 01.01.2017 року станом на листопад 2020 року становить 27832,45 грн. Відповідач по первісному позову [PERSON] 04.08.2018 року зареєстрував шлюб з [PERSON] Від зазначеного шлюбу у [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 цього Кодексу) і виплачуються щомісячно. Дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, що гарантовано як нормами СК України, так і ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, згідно з якою держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Положеннями ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.1 ст. 196 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спору з урахуванням змін, внесених Законом України № 2037-VIII від 17.05.2017, який набрав чинності 08.07.2017), у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 % заборгованості. Положеннями ч.1, ч. 3 ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Згідно зі ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства, якими згідно ст. 4 ЦК України можуть бути закони та підзаконні нормативні акти. У ст. 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною. Зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч.1 ст.196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане (тобто до останнього числа поточного місяця), та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. При цьому сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Зазначений висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25.04.2018, винесеній у справі № 572/1762/15-ц (провадження №14-37цс18), відступивши від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 справі № 6-94цс15. Такий підхід Верховного Суду до розрахунку пені застосований також Касаційним цивільним судом в постановах від 12.09.2018 у справі №759/9457/15-ц, від 17.10.2018 у справі №359/9950/16-ц, від 05.12.2018 у справі №372/264/15-ц. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №572/1762/15-ц та від 03.04.2019 у справі №333/6020/16-ц, розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1%. При визначенні розміру пені позивач здійснила розрахунок пені на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів або на суму недоплачених аліментів, а кількість днів прострочення обчислила виходячи з наступного місяця, після того, в якому аліменти не сплачувались або сплачені не в повному обсязі, та враховуючи обмеження викладені у ст. 196 СК України, а саме розмір пені не повинен перевищувати 100% від суми заборгованості, та становить 27832,45 гривень Суд погоджується з наведеним розрахунком, оскільки він виконаний вірно із застосуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №572/1762/15-ц та від 03.04.2019 у справі №333/6020/16-ц. Крім того, відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Системний аналіз статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з не залежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Зазначене відповідає висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного, викладеному в ухвалі 24 червня 2020 року у справі № 661/905/19. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснює, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена уст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] обізнаний зі змістом рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дитини, та знав про свій обов`язок з їх сплати, доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти, у зв`язку з чим заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, відповідачем не надано. Також, відповідно до ч. 2 ст. 196 СК України, розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] перебуває у 04.08.2018 року зареєстрував шлюб з [PERSON] Від зазначеного шлюбу у [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , тобто відповідач по первісному має іншу родину - дружину, яка перебуває у декретній відпастці по догляду за дитиною до трьох років та другу неповнолітню дитину. Враховуючи аналіз викладених норм права та здійснений розрахунок пені на суму заборгованості, беручи до уваги, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання сина, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати, що є підставою для застосування до [PERSON] відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 196 СК України, та з урахуванням норм ч.2 ст. 196 СК України, а саме наявність у відповідача іншої родини, суд вважає можливим первісний позов в частині стягнення неустойки (пені) задовольнити частково, та стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 23000 гривень, що відповідає вимогам ч.1 ч.2 ст.196 СК України та принципам розумності, пропорційності і справедливості. Щодо позовної вимоги про стягнення із відповідача додаткових витрат в сумі 4276,50 гривень, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 185 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні. Позивач має довести наявність додаткових витрат та надати докази що вони є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються позивачем на утримання дитини. Надати докази про фактично понесені або передбачувані витрати та визначення твердої грошової суми (постанова від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489/цс17). Суд критично ставиться до поданих позивачем доказів, а саме «Інформацій про оплату , комунальних послу» з графою батьківська плата, оскільки згідно довідки №66 від 14.11.2020 року, виданої Криворізькою початковою школою № 22 ці кошти є платою батьків за харчування дитини у навчальному закладі, та на думку суду, входить до складу звичайних, а не додаткових витрат на утримання дитини тобто входять до аліментних зобов`язань. Такі витрати не є додатковими у розумінні положень ст. 185 СК України. Також позивачем надані докази на замовлення аналізів в медичній лабораторії «Сінево» 05.06.2020 року. Проте, судом дані докази не беруться до уваги, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження призначення лікарем зазначених видів аналізів та суми їх сплати ( відсутні фіскальні чеки про сплату). З огляду на викладене, оцінивши наявні у справі докази, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача щомісячних додаткових витрат, оскільки витрати, про які зазначила сторона позивача у своїй проиові, не є особливою обставиною, та не відносяться до додаткових витрат в розумінні ст.185 СК України, тому правові підстави для їх стягнення з відповідача відсутні, жодних інших належних та достатніх доказів в необхідності стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини позивачем не надано, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Щодо зустрічної позовної вимоги [PERSON] про зменшення розміру аліментів, суд зазначає наступне. Статтею 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тількист.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, змінився сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Так, на підтвердження своїх вимог щодо зменшення розміру аліментів, позивач за зустрічним позовом у позові, та у відповіді на відзив посилається на те, що 20 листопада 2014 року, рішенням Жовтневого районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області з позивача стягнуто на утримання [PERSON] , [INFO] на користь відповідачки [PERSON] аліменти у розмірі ј частини з усіх видів доходів до досягнення повноліття дитиною. З моменту стягнення з нього аліментів 20 листопада 2014 року рішенням Жовтневого районного суду міста Кривий Ріг Дніпропетровської області і до цього часу матеріальний стан його суттєво погіршився, він втратив постійну роботу. Крім того, 04.08.2018 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] Від зазначеного шлюбу у [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] та на утримання якого з нього стягнуті аліменти у твердій грошовій сумі 3300 грн. 00 коп. щомісячно. У зв`язку з тим, що наразі він офіційно не працевлаштований, на підставі ч. 2 ст. 195 СК України, виконавчою службою позивачу щомісячно нараховується до сплати сума аліментів, яка визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для місцевості, де проживає позивач. Середня заробітна плата працівника у м. Кривий Ріг на даний момент становить 12 966 грн. 00 коп. Отже, йому щомісячно нараховується до сплати аліменти у розмірі 1/4 частки від 13884 грн. 00 коп., що складає 3 471 грн. 00 коп., які позивач нажаль фізично не може сплачувати, тому має заборгованість зі сплати аліментів. У зв`язку цим зо нього подана вищевказана позовна заява про стягнення неустойки (пені ) за прострочення сплати аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину. Оскільки [PERSON] на жаль, не має наразі ні офіційної, ні не офіційної постійної роботи (про наявність у ньго якої помилково заявляє відповідачка по зустрічному позову), позивач фізично не в змозі сплачувати вищевказану суму аліментів у повному розмірі (сплачував близько 2000 грн. щомісячно), тому мав заборгованість, але на теперішній час отримавши велику суму у борг, погасив заборгованість, про що надав довідку у судове засідання. Зазначив, що таким чином він на теперішній час повинен сплачувати на двох дітей 6800 гривень на місяць. На підтвердження відпівідачем надано копію виконавчоо листа № 212/10125/14-ц, 2/212/3869/2014, виданого 02.12.2014 року Жовтневим районним судом про стягнення аліментів з [PERSON] у розмірі 1/4 частини заробітної плати щомісяця, на користь [PERSON] , на утримання сина [PERSON] , [INFO] , де зазначено [PERSON] працює ТОВ «Бадей», приймальник, також надана також надана копія трудової книжки [PERSON] , з якої вбачається, що [PERSON] 14.01.2016 звільнений та до теперішнього часу не працевлатований. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, за загальним правилом, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічне роз`яснення надане і Пленумом Верховного Суду України в п. 23 Постанови «Про застосування судами окремим норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3. Таким чином, конструкція ч.1 ст. 192 СК передбачає альтернативні підстави для зміни розмірів аліментів: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів, в інших випадках. Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 р. у справі №565/2071/19 прийшов до висновку про те, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Водночас, зміна сімейного стану позивача не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. За результатами розгляду справи судом касаційної інстанції зроблено висновок про не підтвердження погіршення майнового стану позивача, у тому числі у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу, оскільки навпаки було встановлено збільшення доходів останнього, у зв`язку із чим позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог про зменшення розміру аліментів. Згідно до ч.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено наступне: «Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. При цьому, з аналізу ст. 192 СК України й наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову. Суд вважає, що батьки дитини повинні виконувати свої батьківські обов`язки сумлінно, дбати про здоров`я та матеріальний добробут дитини виходячи тільки з найкращих інтересів дитини. Найкращі інтереси дитини - це принцип зі сфери захисту прав дитини, що стосується прийняття рішень. В статті 3 Конвенції ООН про права дитини говориться: «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». В оцінці найкращих інтересів дитини необхідно дотримуватись балансу «всіх елементів, необхідних для прийняття рішення в конкретній ситуації для конкретної дитини або групи дітей». Крім того, згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про зміну сімейного стану позивача у зв`язку з одруженням та народженням дитини, що відповідно до ч.1 ст. 192 СК України є підставою для звернення до суду із позовом про зменшення розміру аліментів. При цьому суд керується вимоги ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права, та враховує висновок Верховного Суду, що міститься у постанові від 30.05.2018 р. у справі №194/1211/16-ц, відповідно до якого одруження та наступне батьківство визналось судом касаційної інстанції підставою для зменшення розміру аліментів. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні (постанова Верховного Суду по справі №303/369/20 (провадження № 61-17250св20) від 29 січня 2021 року). Крім того, оцінюючи стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, суд приймає до уваги задовільний стан здоров`я позивача, звільнення останнього у січні 2016 р. з посади складальникаа ТОВ «БаДМ», відсутність постійного місця працевлаштування та регулярних, стабільних доходів, відсутність нерухомого майна та транспортних засобів. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про зміну, а саме - погіршення матеріального стану позивача, що відповідно до ч.1 ст. 192 СК України є іншою підставою для звернення до суду із позовом про зменшення розміру аліментів. Судом встановлено, що на даний час у позивача змінився сімейний і матеріальний стан, він звільнений та не має постійного місця роботи. При цьому, суд враховує висновки Верховного суду викладені у постанові у справі № 565/2071/19 від 16.09.2020 року згідно яких розмір аліментів підлягає зменшенню за умови зміни у платника аліментів як сімейного так і матеріального стану, якщо не було встановлено обставин, які б свідчили про збільшення доходу платника аліментів. Водночас, відповідачем, як стягувачем аліментів, не доведено належними, допустимими та достовірними доказами витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімум, зокрема, у період після звільнення останнього з роботи. Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що позивач займається перепрожажем автомобілів оскільки в матеріалах справи відсутні докази зазначеного. Відповідно до ч.1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимого або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення зустрічних позовних вимог, зменшивши розмір аліментів з 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] до 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначене зменшення розміру аліментів не призведе до погіршення матеріального забезпечення сина [PERSON] , [INFO] , враховуючи, що визначення розміру аліментів відносно позивача здійснюється на підставі середньої заробітної плати працівника у відповідній місцевості, яка постійно зростає, крім того, зазначений розмір значно перевищує рекомендований законодавством відповідний прожитковий мінімум на дитину. Згідно зі ст.ст. 133, 141 ч.6 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial