Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

07.05.2015 року до Харківського районного суду Харківської області подано позов [PERSON] до Харківської районної державної адміністрації, 3-ті особи [PERSON] та Управління Держземагенства земельних ресурсів у Харківському районі Харківської області, в якому просить суд визнати недійсним розпорядження Харківської районної державної адміністрації № 3355 від 11.12.2012 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON]В.». В судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги та пояснила суду, що розпорядженням відповідача позивач отримала право на розробку технічної документації із землевідведення і при виготовленні такої технічної документації було зясовано, що у 2012 році право на розроблення технічні документації із відведення цієї ж земельної ділянки відповідач видав на імя 3-ї особи, в результаті чого позивач не може отримати право власності на землю. Представник позивача зазначила, що оскільки позивач раніше отримала право на розроблення технічної документації на землю, то має більші і першочергові права отримати її у власність, ніж третя особа і тому просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача та 3-тя особа в судове засідання повторно не зявились, причин неявки суду не повідомлено, тому суд розглянув справу за їх відсутності. Вислухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача та дослідивши надані суду докази, суд вважає необхідним повністю відмовити позивачу в задоволенні заявлених позовних вимоги з наступних підстав. Із наданої копії проекту землеустрою встановлено, що відповідно до розпоряджень Харківської районної державної адміністрації № 1912 від 15 березня 2010 року та № 232 від 03 липня 2013 року позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0902 Га за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення, що знаходяться за межами населеного пункту на території Русько-Тишківської сільської ради Харківського району. Отже, із тексту розпоряджень вбачається, що відповідач не визначив навіть приблизне місце знаходження земельної ділянки, що відводиться із привязкою до конкретної місцевості, що може характеризувати хоча б приблизні межі земельної ділянки. Незважаючи на це, ВКПФ «Істок» виготовила технічну документацію на земельну ділянку, визначену як розташовану в Харківській області, Харківському районі, територія Русько-Тишківської сільської ради, номер ділянки 33-1. 29.09.2014 року рішенням № РВ-6300341682014 позивачу відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з підстав невідповідності поданих документів вимогам Закону України «Про державний земельний кадастр» і порядку ведення Державного земельного кадастру, а саме: в завданні до виконання робіт невірно вказано форму власності, в акті погодження меж та акті межових знаків суміжних від «Б» до «В» вказана [PERSON], а в оф. кадастровому плані проекту вказана гр. [PERSON]. Зазначене рішення стосується відмови про внесення відомостей до земельного кадастру виключно для визначення меж ділянки та присвоєння кадастрового номеру. Таке рішення по своїй суті не є відмовою позивачу у передачі земельної ділянки у власність. Із проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] встановлено, що розпорядженням Харківської районної державної адміністрації № 3355 від 11.12.2012 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON]В.» останньому надано право на розроблення проекту землеустрою щодо відведення змеленої ділянки, для подальшої передачі у власність, орієнтовною площею 0,12 Га за рахунок земель сільськогосподарського призначення несільськогосподарських угідь (полезахисна лісосмуга), що знаходиться за межами населеного пункту на території Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області, для ведення садівництва. Порівнюючи акти погодження меж та встановлення меж зазначених земельних ділянок встановлено, що ділянки не мають спільних меж і в актах зазначені зовсім різні суміжні ділянки. Суд, розглядаючи справу виключно в рамках заявлених позовних вимог вважає, що в порядку цивільного судочинства оспорювати акти органів влади та місцевого самоврядування можливо лише у в випадку, передбаченому ст. 393 ЦК України, якою зазначено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Із зазначеної норми закону вбачається, що визнання розпорядження райдержадміністрації недійсними законом не передбачено. Виключно власник майна, права якого порушені, має право звертатися із позовом про визнання такого розпорядження незаконним та його скасування. Порядок набуття права власності на земельну ділянку визначається ст. 118 ЗК України, а момент набуття права власності на землю визначається ст. 125 ЦК України. Із представлених документів вбачається, що позивач у встановленому законом подяку на час ухвалення оспорюваного рішення не набула прав власності на землю щодо ділянки, на яку вона претендує згідно технічної документації, а тому не має підстав на захист на її думку порушеного права шляхом визнання недійсним розпорядження Харківської районної державної адміністрації № 3355 від 11.12.2012 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON]В.», оскільки таким розпорядженням її права власності не порушені і не можуть порушуватись з причин того, що позивач не набула прав власності на землю до цього часу. Отже в даному випадку в порядку цивільного судочинства позивач має право на підставі ст. 118 ЗК України оспорювати у судовому порядку лише відмову органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність, але такого позову не подано і такого рішення до цього часу не прийнято і підстав для розгляду такого питання до цього часу судом не встановлено. Крім того, із наданих суду доказів взагалі не вбачається, які саме права позивача порушені оскаржуваним рішенням. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача є безпідставними, а обставини на які посилається позивач є недоведеними. Крім того, суд вважає, що проведення в цій справі судової експертизи з метою зясування меж земельної ділянки відведеної та переданої у власність 3-й особі та зясування розташування меж земельної ділянки, яку позивач бажає отримати у власність згідно представленого проекту, не є обовязковим і не потребує ніякої необхідності, оскільки позовні вимоги до 3-ї особи як до власника земельної ділянки не предявлені, а земля як обєкт права власності в розумінні ст. 79 ЗК України в даній цивільній справі не є предметом спору. З цих саме підстав суд відмовив позивачу і у витребування інших відомостей про право власності на землю, передану у власність 3-й особі. Такі обставини, встановлені у судовому засіданні, є підставою відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі, про що суд вважає необхідним ухвалити рішення. На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені [PERSON] необхідно віднести за її рахунок.

Outcome: dismissed