Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

05.07.2018 року ДП«Наш дім» через свого представника - адвоката Дьоміну С.С. звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до наказу Міністерства промислової політики України № 443 від 28.12.1999 року «Про створення державного підприємства «Наш дім» на базі рухомого та нерухомого майна відокремленого підрозділу Київського заводу «Радар», було створено Державне підприємство «Наш дім». Згідно з Переліком основних фондів та обігових коштів, швидкозношуваного та малоцінного інвентаря, матеріалів, які передаються з балансу заводу «Радар» на баланс Державного підприємства «Наш дім», прийнято будинок по [ADDRESS], який перебував на балансі Київського заводу «Радар». ДП «Наш дім» здійснює утримання житлового будинку [ADDRESS]. У квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], котрі вселились у вказану квартиру на підставі ордера серії Б № 27458 від 29.02.1988 року, виданого [PERSON] з сім'єю в складі п'ятьох осіб. В порушення норм законодавства відповідачі не виконують своїх обов'язків по своєчасному внесенню плати за надані житлово-комунальні послуги, внаслідок чого станом на 31.10.2016 року за ними рахується заборгованість у розмірі 76 752,81 грн., з яких: 65 417,04 грн. - основне зобов'язання станом на 01.05.2015 року; 1 803,90 грн. - основне зобов'язання за період з травня 2015 року по жовтень 2016 року; 9 508,15 грн. - інфляційні втрати; 23,72 грн. - три відсотки річних. Оскільки заборгованість в добровільному порядку не погашена, просило стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] солідарно вказану суму заборгованості за житлово-комунальні послуги, а також судовий збір у розмірі 1 762,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн. Ухвалою від 04.12.2018 року відкрито провадження у справі з призначенням розгляду відповідно до вимог ст. ст. 19, 274-279 ЦПК України за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 38-39). Відповідач [PERSON] відзив на позов не подала. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали відзив на позов, в якому заперечили проти заявлених до них вимог за їх недоведеністю та безпідставністю, вказали на відсутність підстав у позивача для звернення до суду з вказаним позовом, крім того, просили суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності (а.с. 70-76). Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено,що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що 29.02.1988 року [PERSON] з сім'єю в складі п'ятьох осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було видано ордер серії Б № 27458 на вселення до квартири [ADDRESS] (а.с. 14). Згідно з рішенням Київської міської ради № 30/30 від 17.12.2015 року перейменовано [ADDRESS] на [ADDRESS]. Згідно довідки форми № № 673 від 02.09.2016 року та даних Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві № 4853 від 30.07.2018 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15, 29-34). Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо) відносяться до житлово-комунальних послуг за функціональним призначенням. Згідно із ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Відповідно до ч. 1ст. 12 Закону України«Про житлово-комунальні послуги»відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 7 цього Законуобов'язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Із зазначених положеньЗакону України «Про житлово-комунальні послуги»випливає, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Згідно п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572 обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У відповідності до ст. 32 цього Закон розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Відповідно до ст. 66 ЖК УРСР плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється, виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Відповідно до ст. 67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія, та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується щомісячно, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або формами, затвердженими в установленому порядку. При зверненні до суду позивач просить стягнути заборгованість за надані житлово-комунальні послуги станом 31.10.2016 року у розмірі 76 752,81 грн., з яких: 65 417,04 грн. - основне зобов'язання станом на 01.05.2015 року; 1 803,90 грн. - основне зобов'язання за період з травня 2015 року по жовтень 2016 року; 9 508,15 грн. - інфляційні втрати; 23,72 грн. - три відсотки річних за період з 01.10.2010 року по 01.04.2015 року, посилаючись на те, що зазначені послуги надавались саме Комунальним підприємством. Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження зазначених обставин. Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував право вимог до відповідачів за надані житлово-комунальні послуги. Статус підприємства доказами в розумінні положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не підтверджений. В порушення вимог ст. 81 ЦПК України суду не надано доказів фактичного надання саме позивачем житлово-комунальних послуг. Долучений до матеріалів справи розрахунок нарахованих до сплати платежів за житлово-комунальні послуги не може підтверджувати факт їх надання, крім того, останній не дає змоги встановити підстави проведених нарахувань та їх обґрунтованість. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом обставини в їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення позову. З огляду на вказане суд не застосовує подану відповідачами заяву щодо наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки відмовляє у задоволенні позову з підстав його недоведеності та безпідставності. Крім того, судом не приймаються до уваги подані стороною відповідачів копії звернень до позивача щодо неналежної якості послуг, що надаються, з огляду на відсутність доказів на підтвердження їх направлення чи вручення позивачу. Відповідачами не доведено перед судом факту того, що отримуючи звернення позивач жодним чином на них не реагував. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed