Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

05 листопада 2020 року представник позивача [PERSON] , адвокат Браславська Ольга Анатоліївна звернулася до Харківської міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] померла мати [PERSON] ( в народженні [PERSON] ) - [PERSON] . На випадок своєї смерті вона заповіту не залишила. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина у вигляді 1/5 частки права власності на квартиру [ADDRESS] . Мати позивачки - [PERSON] на час своєї смерті фактично проживала разом із позивачкою за адресою: [ADDRESS] , хоча зареєстроване місце проживання мала в м. Зміїв. В останні роки життя мати позивачки хворіла і внаслідок цього, а також похилого віку потребувала догляду, який за нею здійснювала її донька - [PERSON] . Позивачка не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті її матері, оскільки їй відомі положення ч. 3 ст. 1268 ЦК України, яка передбачає, що спадкоємець, який постійно проживав спільно із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо на протязі строку, який встановлений в ст. 1270 цього кодексу, не заявить про відмову від спадщини. Позивач від спадщини, яка залишилась після смерті її матері не відмовлялась. [PERSON] не була зареєстрована за однією адресою зі своєю мамою, що не позбавляє її права на спадщину. В судове засідання позивачка [PERSON] з`явилася, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі. Представник Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, 09 грудня 2020 року надав до суду заяву в якій просив розглянути справу за відсутності представника Харківської міської ради, яке не буде порушувати права відповідача та інших осіб. Допитані в судовому засіданні свідки: [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] останні роки свого життя проживала разом з ними та їх мамою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , оскільки потребувала стороннього догляду через свій похилий вік та стан здоров`я, Суд, вислухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] померла мати [PERSON] (в народженні [PERSON]) - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] видане 15 серпня 2018 року Зміївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. [PERSON] є донькою померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] видане 17 лютого 1965 року народження. 01 лютого 1987 року [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] видане Палацом одруження «Дзержинський» в м. Харків 01 лютого 1987 року . Після смерті [PERSON] залишилась спадщина у вигляді 1/5 частки права власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, реєстраційний № [NUMBER] , від 30 травня 2005 року. Мати позивачки - [PERSON] на час своєї смерті фактично проживала разом із позивачкою за адресою: [ADDRESS] , хоча зареєстроване місце проживання мала в м. Зміїв, що підтвердили у судовому засіданні свідки: [PERSON] та [PERSON] . Позивачка зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті її матері та отримала постанову про відмову у прийнятті заяви про заведення спадкової справи, оскільки пропустила шестимісячний строк подачі заяви, після померлої, що підтверджується копією такою постанови за вихідним № 96/02-31 від 08 серпня 2019 року, одержаний 08 серпня 2019 року. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав спільно із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо на протязі строку, який встановлений в ст. 1270 цього кодексу, не заявить про відмову від спадщини. Позивач від спадщини, яка залишилась після смерті її матері не відмовлялась. [PERSON] не була зареєстрована за однією адресою зі своєю мамою, що не позбавляє її права на спадщину, оскільки як вбачається з правової позиції, яка викладена у Постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17: згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимим доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Як роз`яснено в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення № 5 від 31.03.1995 року, суд вправі розглядати справи про встановлення факту постійного проживання, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип права на справедливий суд, який означає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Оскільки встановлення факту постійного проживання породжує для позивача юридичні наслідки, а саме необхідно йому для оформлення спадщини, та встановити даний факт іншим шляхом, а ніж звернутися до суду за судовим захистом є неможливим, суд прийшов до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про встановлення факту постійного проживання. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід права та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. При цьому спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (ст. 1258 ЦК України). У відповідності до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р., якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, тобто якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясовування і дослідження інших обставин справи. Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За наведених обставин, враховуючи покази свідків та досліджені письмові докази, суд приходить до висновку, що позивачем доведено, що [PERSON] проживала зі своєю матір`ю, спадкодавцем - [PERSON] , на час її смерті - [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved