Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

07.07.2021 [PERSON] (надалі позивач) звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до ТОВ «Торгтехніка КПК», (надалі відповідач), в останній редакції якої просив визнати незаконним наказ відповідача №31 від 24.05.2021 про звільнення позивача з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України та стягнути з відповідача на його користь 10\~000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 29.01.2021 позивача було прийнято на посаду водія навантажувача у ТОВ «Торгтехніка КПК», про що було винесено наказ № 08 від 28.01.2021. Попрацювавши на вказаному підприємстві деякий час позивач вирішив звільнитися за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України, попередньо письмово повідомивши про це уповноважений орган відповідача за два тижні. 12.05.2021 відповідачем винесено наказ за № 28 та внесено відповідний запис № 13 до трудової книжки, про звільнення позивача за власним бажанням. Разом з тим відповідач у день звільнення не видав позивачу копію відповідного наказу. Надалі, 24.05.2021, відповідачем було внесено запис до трудової книжки під № 14, наступного змісту: «Запис під № 13 вважати недійсним. Звільнений згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України», про що відповідачем видано наказ № 31 від 24.05.2021 року. Позивач наведений наказ відповідача вважає незаконним, оскільки у нього не відбирались пояснення причин невиходу на роботу з 12.05.2021, з наказом про поновлення на роботі чи про скасування наказу № 28 від 12.05.2021 про звільнення позивача за ст. 38 КЗпП України його не ознайомили, з 12.05.2021 позивач вважав себе звільненим з роботи, а тому вважає, що в нього не існувало та не могло існувати жодних зобов`язань перед відповідачем щодо виконання позивачем трудових обов`язків. З огляду на викладене, вважаючи дії відповідача зі звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України незаконними, вказує на наявність підстав для скасування оскаржуваного наказу та стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 10\~000 грн. Наведені обставини і стали підставою для звернення позивачем з наведеним позовом до відповідача. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 01.09.2021 від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову. Вказав, що твердження позивача щодо попереднього письмового попередження відповідача про намір позивача звільнитись не підтверджені жодними доказами, письмове повідомлення від позивача на адресу відповідача не надходило, що вбачається з копії книги реєстрації вхідної кореспонденції відповідача. Відповідач заперечує цю обставину. Вказує на те, що керівником ТОВ «Торгтехніка КПК» не видавався наказ № 28 від 12.05.2021 про звільнення позивача за власним бажанням, тому відповідач не може представити суду копії такого наказу. Разом з тим відповідач представив суду копію наказу № 28 від 12.05.2021 про припинення трудового договору (контракту) з іншим працівником, яким є [PERSON] , що не має жодного стосунку до позивача у цій справі. З огляду на те, що запис у трудову книжку позивача з посиланням на вказаний вище наказ зроблено помилково, тому у спосіб визначений законом та Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників (п. 2.26 Інструкції), відомості у трудовій книжці позивача було приведено у відповідність і відображено інформацію з урахуванням прийнятого наказу № 31 від 24.05.2021. Вказує, що в дійсності 11.05.2021 позивачем подано директору підприємства заяву про звільнення за власним бажанням з 11.05.2021 без зазначення поважності причини звільнення. Згідно відомостей, що відображені в заяві позивач відмовився відпрацювати встановлені ст. 38 КЗпП України два тижні. З огляду на те, що заява про звільнення за власним бажанням з 11.05.2021, яка датована цим же числом, не обумовлена обставинами неможливості продовжувати роботу, відповідно у підприємства були відсутні підстави для застосування положень ст. 38 КЗпП України, для звільнення за власним бажанням з дати, з якої просив позивач. Відповідач не звільняв позивача з 11.05.2021, зважаючи, що у нього могли бути поважні причини відсутності на роботі, які могли бути заявлені пізніше. З 11.05.2021 по 24.05.2021 позивач на роботі не з`являвся, що підтверджується відповідними доповідними записками. З огляду на те, що роботодавцем не встановлено поважних причин відсутності позивача на роботі, до нього було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, з зазначенням у оскаржуваному наказі підстави визначеної п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. З позиції відповідача викладене свідчить про відсутність підстав для задоволення позову в частині скасування оскаржуваного наказу. Вказуючи на похідний характер вимог позивача про стягнення моральної шкоди від первинної позовної вимоги про скасування наказу про звільнення, а також на недоведеність позовних вимог в цій частині представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову повністю. Окрім наведеного представник відповідача вказує і на пропуск позивачем місячного строку звернення до суду, що встановлений ст. 233 КЗпП України, для вирішення вимог щодо незаконності звільнення, оскільки позивач отримав трудову книжку ще 28.05.2021, а з позовом до суду звернувся лише 07.07.2021. Поважності причин пропуску строків позивач не вказав, а тому відсутні підстави для поновлення такого строку, та як наслідок наявність підстави для відмови в позові і з цих підстав. 08.09.2021 від позивача по справі на адресу суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач не погоджується з доводами відзиву відповідача. Зазначає, що попри твердження відповідача про помилковість внесення відомостей про звільнення за ст. 38 КЗпП України, запис про недійсність таких відомостей був вчинений лише 24.05.2021, а не у день виявлення помилки, який відповідно до наказу № 28/1-К, доданого відповідачем до відзиву, датується 12.05.2021. На переконання сторони позивача формулювання у наказі доручення: «….. внести вірний запис про підставу звільнення в трудовій книжці [PERSON] після оформлення всіх необхідних документів», створює сумнів щодо походження і дійсності його видання у зазначену дату. Позивач вважає, що дані обставини, враховуючи, що записи про звільнення у трудову книжку вносяться у день звільнення, можуть свідчити про те, що наказ № 28 від 12.05.2021 про звільнення позивача за власним бажанням насправді видавався відповідачем, однак не був поданий з відзивом. Вважає, що звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України було проведено незаконно, оскільки перед цим необхідно було встановити поважність причин неприбуття позивача на роботу, чого відповідачем зроблено не було. Зазначає, що відповідачем не враховано, що законодавство про працю не зобов`язує працівника вказувати безпосередньо у заяві причини неможливості продовження роботи, такі обставини можуть бути повідомлені працівником і в усній формі. Сам же зміст заяви, не несе відомостей про те, що позивач відмовлявся від відпрацювання 14 днів. Безпосередньо на заяві позивача про звільнення, вже після написання і подання її директору, іншою особою, а саме [PERSON] , було внесено власноручно запис про те, що позивач відмовився від відповідного відпрацювання. Позивач вказує на те, що напис директора про те, що він не заперечує проти задоволення заяви позивача в початковому вигляді не мав продовження у вигляді «від відпрацювання двох тижневого терміну відмовився». Щодо відсутності заперечень на припинення трудових відносин з 11.05.2021 позивачу повідомляли і в усній формі, тому він був переконаний і мав об`єктивні підстави вважати себе звільненим за власним бажанням від зазначеної дати. Позивач зазначає, що роботодавець не вживав заходів щодо з`ясування причин його відсутності на роботі, наказ № 6 від 11.05.2021, яким позивачу було запропоновано надати письмові пояснення відсутності на роботі до його відома не доведений, що позбавило його можливості надати свої письмові пояснення причин відсутності на роботі. Посилання відповідача на табель обліку робочого часу за травень 2021, як на доказ підтвердження нез`явлення позивача на роботі з 11.05.2021 позивач вважає необґрунтованим, оскільки даний документ не посвідчений жодною посадовою особою підприємства. Вважає, що відповідач не дотримався встановленої законом процедури звільнення, що є підставою для скасування оскаржуваного наказу про звільнення. Інших заяв по суті спору матеріали справи не містять. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] позов підтримала з тих же підстав, що у ньому наведено. В судовому засіданні позивач [PERSON] повідомив, що станом на травень 2021 він не був згоден з умовами праці та режимом роботи на підприємстві, що і зумовило його бажання звільнитись з роботи. Так, всіх працівників підприємства, а так само і його заставляли працювати надурочно, вимагали виходу на роботу у вихідні дні. Інших працівників та його (позивача) штрафували за брак у роботі, хоча фактично браку як такого не було. Влаштовуючись на вказану роботу йому обіцяли платити 15 тис. грн. (5 тисяч з яких обіцяли платити офіційно, а 10 тисяч неофіційно «в конверті»). Перші 2 місяці позивачу платили як і обіцяли 15 тисяч гривень на місяць, а потім заробітна плата почала зменшуватись. 11.05.2021 він та ще два його співробітники [PERSON] та [PERSON] (прізвищ вказаних осіб він не пам`ятає) прийшли у відділ кадрів відповідача, що по [ADDRESS] , де їм особа на ім`я [PERSON] (прізвища також не пам`ятає, однак робоче місце якої знаходиться біля кабінету директора [PERSON] ) надала бланки заяв на звільнення за власним бажанням. Підписавши цю заяву він відніс її в кабінет свого безпосереднього начальника [PERSON] та поставив заяву на його стіл. В цей час в кабінеті [PERSON] сиділа його помічниця, [PERSON] в цей час у кабінеті не було. Залишивши заяву на столі позивач пішов на склад де зустрів [PERSON] та повідомив йому, що він (позивач) звільняється. [PERSON] повідомив позивача, що необхідно відпрацювати два тижні, оскільки позивача немає ким замінити. Позивач повідомив [PERSON] про свою відмову від відпрацювання двох тижнів, оскільки його не влаштовують умови роботи та оплата праці. На запитання суду повідомив, що він мав заступити на роботу в нічну зміну 11.05.2021 з 23:00 год. до 07:00 год. ранку, а його візит на роботу вранці був обумовлений тим, що він мав намір написати заяву про звільнення, що він і зробив. Первинно він планував виходити на роботу цього дня в нічну зміну, однак подзвонив до [PERSON] (це працівник який разом з ним писав заяву про звільнення), який йому повідомив, що він ( [PERSON] ) не звільняється та залишається на роботі. Також [PERSON] йому сказав, що виходити на роботу позивачу не потрібно, оскільки на його місце вже взяли людину. Поспілкувавшись з [PERSON] позивач вирішив, що на роботу 11.05.2021 в нічну зміну йому виходити не потрібно. 12.05.2021 він подзвонив до свого начальника [PERSON] , який йому сказав, що документи на звільнення (заява) вже підписана, документи обіцяли вислати по пошті. Через 3 4 дні позивач намагався зайти у відділ кадрів, щоб забрати наказ про звільнення і трудову книжку однак його туди не впустили. Саме тому він 28.05.2021 звернувся в Управління Держпраці зі скаргою. 28.05.2021 о 16 год. йому на прохідній підприємства видали трудову книжку де був наявний запис про його звільнення за прогул. Наказу про його звільнення від 12.05.2021 він ніколи не бачив та на руки не отримував. При врученні трудової книжки йому не видали наказ про його звільнення з 24.05.2021. На запитання суду, чому отримавши 28.05.2021 трудову книжку пропустив місячний строк звернення до суду та щодо наявності поважних причин такого пропуску, вказав, що він не хворів, ні за ким догляд не здійснював та будь яких поважних причин пропуску строку звернення до суду він зазначити не може. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] зазначила, що проти задоволення позову вона заперечує, з підстав, що наведено у відзиві на позовну заяву. Вона визнає ту обставину, що позивач дійсно написав заяву про звільнення від 11.05.2021. Разом з тим він відмовився відпрацювати, визначених ст. 38 КЗпП України, два тижні. На роботу позивач з 11.05.2021 не приходив, а тому його було звільнено за прогули. Запис в трудову книжку про звільнення позивача за власним бажанням було внесено помилково, що обумовлено тим, що в цей день декілька осіб писали заяви про звільнення та в цей день було звільнено працівника відповідача [PERSON] . Після виявлення вказаної помилки було скасовано запис про звільнення позивача, оскільки внесення такого запису не було обумовлено відповідним наказом. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] також заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначила те, що позивач у заяві про звільнення не вказав обставин, які б обумовили його звільнення у строк (в дату) про який він просив. Він не вказав причину неможливості відпрацювання встановленого ст. 38 КЗпП України двотижневого терміну, та на вимогу [PERSON] не погодився відпрацювати вказаний термін. Окрім наведеного наголосила, що позовна заява подана до суду з пропуском встановленого ст. 233 КЗпП України місячного терміну. Отримавши трудову книжку ще 28.05.2021, позивач до суду звернувся лише 07.07.2021. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він працює начальником відділу у ТОВ «КПК Торгтехніка». 11.05.2021 до нього вранці подзвонив комірник і сказав, що водії не хочуть працювати. Він приїхав на склад рулонів і поговорив з [PERSON] . В ході розмови він просив позивача, щоб той розпочав роботу. Позивач відмовився працювати і сказав, що написав заяву про звільнення. Свідок сказав позивачу, що в нього є обов`язок відпрацювати два тижні, після написання заяви про звільнення за власним бажанням, оскільки позивача немає ким замінити. [PERSON] відмовився відпрацьовувати два тижні, розвернувся і пішов. На роботу позивач більше не вийшов. На запитання суду повідомив, що акти про відсутність позивача на роботі складались кожного дня. З 11.05.2021 по 24.05.2021 свідок двічі спілкувався з позивачем по телефону, в які числа відбувались такі розмови він не пам`ятає. По телефону він говорив [PERSON] , що факти його невиходу на роботу актуються і його буде звільнено за прогул, однак позивача тоді це не цікавило, він просив лише передати йому книжки з його допусками до виконання робіт, які він йому і передав. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він працює начальником виробництва ТОВ «КПК Торгтехніка». Працює у відповідача з 2012 року, позивача він знає, перебував з ним в нормальних відносинах. 11.05.2021 свідку зателефонував [PERSON] і сказав, що троє водіїв навантажувачів, одним з яких був позивач, вирішили звільнитись. Свідок хотів поспілкуватись з позивачем, однак оскільки в нього не було його номеру телефону, то зателефонував до його напарника [PERSON] , який був поряд з ним. Разом з тим позивач не захотів спілкуватись з ним, це він чув, коли [PERSON] запропонував позивачу взяти трубку, що той поспілкувався зі свідком. З 11.05.2021 [PERSON] на роботу не з`являвся і вони розпочали фіксувати його невиходи на роботу. Про факти відсутності позивача на роботі складались акти. По акту від 28.05.2021 повідомив, що цього дня він не бачив, як [PERSON] відмовився проставити підпис в книзі обліку трудових книжок, однак в цей час він саме проходив біля прохідної та чув, що позивач відмовився проставити свій підпис. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона працює логістом в ТОВ «Торгтехніка КПК». Їй відомо, що позивач працював водієм навантажувача, який після написання заяви про звільнення не виходив на роботу, а тому його було звільнено за прогули. Вона входила до комісії, яка встановлювала причини невиходу на роботу позивача. Невиходи позивача на роботу фіксувались відповідними актами та доповідними записками [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона працює на посаді начальника відділу кадрів ТОВ «Торгтехніка КПК». На підприємстві вона працює з 2013 року. Вона особисто не приймала від позивача заяву на звільнення, однак вона видала, на прохання позивача, бланк заяви про звільнення. Потім, 11.05.2021 їй цю заяву підписану позивачем надав [PERSON] , повідомивши, що [PERSON] від відпрацювання двотижневого терміну відмовився. Акти невиходу на роботу позивача заповнялись на підставі доповідних записок [PERSON] та інформації охорони, яка розташовується на прохідній підприємства. Вона помилково внесла запис до трудової книжки позивача про звільнення за власним бажанням, а тому цей запис було анульовано (визнано недійсним) та внесено вірний запис до його трудової книжки щодо підстав звільнення. Внесення вказаного запису було обумовлено тим, що в ці дні звільнялись декілька працівників та запис до трудової книжки позивача щодо підстав звільнення було внесено помилково. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку надавши оцінку фактичним обставинам справи суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, що врегульовані нормами трудового законодавства. \~ \~ \~ \~Відповідно до наказу № 08 від 28.01.2021 директора ТОВ «Торгтехніка КПК» позивача [PERSON] прийнято на роботу у ТОВ «Торгтехніка КПК», на посаду водія навантажувача. (а.с. 13) \~ \~ \~ \~11.05.2021 позивач у справі [PERSON] заповнив бланк заяви про звільнення, згідно якої просив звільнити його з роботи за власним бажанням з 11.05.2021. (а.с. 83). \~ \~ \~ \~Вказаний бланк заяви не містить посилань на будь які поважні причини неможливості відпрацювання позивачем встановленого ст. 38 КЗпП України двотижневого терміну та будь яких обґрунтувань необхідності припинення трудових відносин у строк про який він просив «11.05.2021». \~ \~ \~ \~Позивач під час надання пояснень суду визнав ту обставину, що після написання заяви про звільнення, в розмові зі своїм безпосереднім керівником [PERSON] , він відмовився відпрацювати встановлений ст. 38 КЗпП України двотижневий строк, попри те, що йому було повідомлено про необхідність відпрацювання цього терміну, оскільки його, як працівника відповідача, не було ким замінити. \~ \~ \~ \~Така позиція позивача узгоджується з наявним на його заяві від 11.05.2021 написом, що вчинено його безпосереднім керівником [PERSON] «Від відпрацювання 14 днів відмовився». \~ \~ \~ \~Так само позивач в судовому засіданні визнав обставину невиходу на роботу на протязі 3 4 днів з дня написання ним заяви про звільнення. \~ \~ \~ \~Вказані обставини не підлягають доказуванню, оскільки визнані позивачем в судовому засіданні та у суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставини та добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Трудова книжка позивача містить запис від 12.05.2021 за порядковим номером 13, згідно якого позивача звільнено з займаної посади за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. (наказ № 28 від 12.05.2021). Наведений запис посвідчено підписом директора [PERSON] та відтиском печатки ТОВ «Торгтехніка КПК». \~ \~ \~ \~Як встановлено судом, 24.05.2021 директором ТОВ «Торгтехніка КПК» видано наказ за № КПК 00000031-0000000532 «Про припинення трудового договору», згідно якого водія навантажувача, транспортного відділу [PERSON] вирішено звільнити з займаної посади, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули. (а.с. 87). \~ \~ \~ \~24.05.2021 до трудової книжки позивача внесено запис за порядковим номером 14, згідно якого: «Запис під № 13 вважати недійсним, звільнений за прогули, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 13). \~ \~ \~ \~Запис до трудової книжки від 24.05.2021 внесено на підставі наказу 28/1-К від 12.05.2021, згідно якого директор [PERSON] уповноважив начальника відділу кадрів Шпичак А.А. виправити помилку, скасувати запис про звільнення за власним бажанням та внести вірний запис про підставу звільнення в трудовій книжці [PERSON] після оформлення всіх необхідних документів; та на підставі наказу ТОВ «Торгтехніка КПК» від 24.05.2021 № КПК 00000031-0000000532 «Про припинення трудового договору», згідно якого водія навантажувача, транспортного відділу [PERSON] вирішено звільнити на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули. \~ \~ \~ \~Як встановлено судом з доповідних записок начальника транспортного відділу ТОВ «Торгтехніка КПК» Козлова В.І., які адресовані директору [PERSON] від 11.05.2021, 12.05.2021, 13.05.2021, 14.05.2021, 17.05.2021, 18.05.2021, 19.05.2021, 20.05.2021, 21.05.2021, 24.05.2021 [PERSON] в наведені дати не з`являвся на роботу, про причини відсутності він (позивач) ніяк не повідомив. (а.с. 58 67). \~ \~ \~ \~Про аналогічні обставини свідчать і акти про відсутність працівника [PERSON] на роботі, що датовані тими ж датами що і доповідні записки [PERSON] та які підписані начальником транспортного відділу Козловим В.І., начальником відділу виробництва [PERSON] та начальником відділу кадрів [PERSON] (а.с. 68 77). \~ \~ \~ \~Відповідно до наказу від 11.05.2021 № 4 ТОВ «Торгтехніка КПК» «Про проведення службового розслідування за фактом відсутності працівника на роботі», створено комісію для проведення службового розслідування відсутності з 11.05.2021 позивача [PERSON] на роботі. (а.с. 79) \~ \~ \~ \~Відповідно до наказу № 6 від 11.05.2021 «Про надання письмових пояснень причин відсутності працівника на роботі» до 21.05.2021 надано працівнику ТОВ «Торгтехніка КПК» [PERSON] можливість надати письмові пояснення та документи про причини відсутність на роботі з 11.05.2021. (а.с. 80) \~ \~ \~ \~Судом не встановлено факту ознайомлення позивача у справі з вказаним наказом, доказів з цього приводу стороною відповідача суду не представлено. \~ \~ \~ \~Окрім наведеного у суду виникає об`єктивний сумнів щодо направлення цього наказу позивачу, як про те стверджували представники відповідача, з посиланням на книгу реєстрації № 2 вихідної документації по підприємству, оскільки після запису (порядковий № 26) про направлення цього наказу на адресу проживання позивача проставлено запис за порядковим № 26\~а від 19.05.2021 про направлення претензії іншому суб`єкту господарювання про сплату боргу, попри те, що всі інші записи (порядкові номери) вихідної документації по підприємству не містять будь яких буквених позначень (мають місце тільки числові), та з нумерації вбачається, що виключно цей запис містить як числову так і буквену нумерацію. На переконання суду вказана обставина свідчить про вчинення дописки по запису з порядковим № 26 про направлення копії наказу № 6 «Про надання пояснень» на адресу позивача. \~ \~ \~ \~Як встановлено судом з акту службового розслідування за фактом відсутності працівника на роботі від 21.05.2021, комісія, яка визначена наказом директора ТОВ «Торгтехніка КПК» від 11.05.2021 № 11 не спромоглася з`ясувати причини відсутності позивача [PERSON] на роботі. \~ \~ \~ \~Доказів обставин вжиття вказаною комісією будь яких заходів спрямованих на встановлення причин відсутності позивача на роботі з 11.05.2021 по 21.05.2021 суду не представлено, що викликає у суду об`єктивний сумнів щодо проведення службового розслідування як такого. \~ \~ \~ \~До вказаного висновку суд приходить також з огляду на покази, що надані в судовому засіданні свідком [PERSON] , який повідомив, що в період з 11.05.2021 по 21.05.2021 він двічі спілкувався з позивачем по справі на предмет його невиходу на роботу, та причини невиходу позивача на роботу йому були відомі. Разом з тим, такі відомості в акті від 21.05.2021 не відображені. \~ \~ \~ \~На переконання суду, встановлення вказаних обставин свідчить про формальне порушення відповідачем, як роботодавцем позивача, вимог ч. 1 ст. 149 КЗпП України, в частині необхідності звернення до порушника трудової дисципліни (позивача у справі), перед застосуванням дисциплінарного стягнення у виді звільнення, вимоги про надання письмових пояснень причин відсутності на роботі. \~ \~ \~ \~Факт отримання позивачем 28.05.2021 своєї трудової книжки позивачем по справі не заперечується, а тому вказана обставина в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, ст. 15\~ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з п. 4 ст. 36\~КЗпП України підставами припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи працівника або з ініціативи власника чи уповноваженого ним органу. Статтею 38\~КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин),\~власник або\~уповноважений ним\~орган повинен\~розірвати трудовий\~договір у\~строк,\~про який\~просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Згідно зі ст. 139\~КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці. Частиною 1 ст. 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України однією з підстав розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (звільнення працівника) є прогул (у тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до\~усталеної судової\~практики,\~у справах\~про поновлення\~на роботі\~осіб,\~звільнених за\~порушення трудової\~дисципліни,\~судам необхідно\~з`ясувати,\~в чому\~конкретно проявилось\~порушення,\~що стало\~приводом до\~звільнення,\~чи могло\~воно бути\~підставою для\~розірвання трудового\~договору за\~п.п.\~3,\~4,\~7,\~8\~ч.\~1\~ст.\~40,\~п.\~1\~ч.\~1\~ст.\~41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147-1,\~148,\~149\~КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи\~до закінчення\~строку трудового\~договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ЦПК України. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 10.08.2021 у справі № 308/12855/19 (провадження № 61-3130св21). Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причин такої відсутності. Вказаний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 358/1570/16-ц, на яку посилається позивач у касаційній скарзі. За правилами статей 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У цьому зв`язку суд констатує, що обставина зазначена позивачем у позовній заяві щодо попереднього письмового попередження роботодавця (відповідача) про намір звільнитись за власним бажанням через два тижні перед судом недоведена. Будь яких доказів з цього приводу стороною позивача суду не представлено. Разом з тим судом встановлено, що позивач, написавши 11.05.2021 заяву про звільнення за власним бажанням, відмовився від відпрацювання встановлених ст. 38 КЗпП України двох тижнів без поважних причин, залишив цього дня робоче місце та більше на роботу не виходив (ця обставина визнана позивачем у справі, а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України вона не підлягає доказуванню). Повідомлена позивачем обставина з приводу того, що через 3 4 дні після 11.05.2021 він намагався зайти у відділ кадрів відповідача щоб отримати документи про звільнення однак його туди не впустили, в якості підстав для скасування оскаржуваного наказу судом до уваги не приймається, оскільки для вирішення позову з заявленим предметом спору ця обставина правового значення не має, окрім того, ця обставина позивачем не підтверджена жодними доказами. Позиція позивача з приводу того, що він об`єктивно вважав себе з 11.05.2021 звільненим за ст. 38 КЗпП України зумовлена його власним суб`єктивним ставленням до ситуації, що склалась між ним та роботодавцем, юридичних підстав для такого твердження у позивача не було. З наказом про звільнення з 11.05.2021 позивача не ознайомлювали, трудову книжку 11.05.2021 йому на руки не видали, його невихід на роботу з 11.05.2021 і в подальшому, згідно позиції самого ж позивача, обумовлено телефонною розмовою з невстановленою судом особою на ім`я [PERSON] , який до трудових відносин позивача з відповідачем не має жодного відношення. Саме ж рішення про невихід на роботу з 11.05.2021 прийнято самим позивачем, що ним в ході судового розгляду не заперечувалось. Обставина помилковості несення запису до трудової книжки позивача про його звільнення за ст. 38 КЗпП України згідно наказу № 28 від 12.05.2021 підтверджується наказом № КПК 00000028 0000000511 від 12.05.2021, згідно якого на підставі ст. 38 КЗпП України припинено трудові відносини з працівником [PERSON] , який також являвся водієм транспортного відділу відповідача (а.с. 88). З системного аналізу ст. 38 КЗпП України слідує, що право власника, або уповноваженого ним органу, на припинення трудового договору з працівником за ст. 38 КЗпП України, у строк про який працівник просить, «трансформується» у його обов`язок виключно у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, у зв`язку об`єктивно наявними поважними причинами (життєвими, сімейними, виробничими обставинами, станом здоров`я працівника, та інше перелік не є вичерпним), що зумовлює об`єктивну неможливість продовжувати роботу. На переконання суду роботодавець, при відсутності обставин неможливості працівником виконувати свою роботу на протязі строку попередження, вправі, однак не зобов`язаний, звільнити працівника до закінчення двотижневого строку після подання заяви про звільнення, з підстави, визначеної ст. 38 КЗпП України, якщо працівник про це просить. Поряд з цим відсутність домовленості сторін про дату звільнення й незгоду відповідача на припинення трудових правовідносин до закінчення строку попередження, за відсутності обставин неможливості продовжувати роботу, свідчить про недотримання саме позивачем вимог ст. 38 КЗпП України, в частині відпрацювання двотижневого терміну, після подання заяви про звільнення за власним бажанням. Доказів наявності передбачених законом поважних причин для звільнення позивача раніше встановленого строку попередження суду не надано. Згідно позиції самого позивача його небажання працювати було обумовлено неналежністю умов праці та низькою оплатою, що перед судом також не доведено. \~ \~ \~ \~До вказаного висновку суд дійшов з урахуванням правової позиції висловленої Верховним Судом у постанові від 29.09.2021 (справа № 279/3334/17, провадження № 61-13875св20), в якій досліджувались обставини з подібним предметом позову). Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (частина третя\~статті 38 КЗпП України). Отже,\~стаття 38 КЗпП України\~зобов`язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин, які зазначені в частині першій\~статті 38 КЗпП України. Тобто перелік таких причин не є вичерпним. Поважність причин повинна вирішуватись в кожному конкретному випадку. Позивач у своїх поясненнях суду посилався на невиконання відповідачем вимог законодавства про працю. Разом з тим, наявність таких обставин (неналежні умови, неповна оплата) перед судом не доведено. У постанові від 11.03.2020 у справі N 459/2618/17 (провадження N 61-47902св18) Верховний Суд указав, що причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Поряд з цим будь яких поважних причин невиходу на роботу стороною позивача перед судом не доведено. З огляду на викладене суд не встановив матеріально правових підстав для задоволення вимог позивача про скасування наказу відповідача про звільнення позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а як наслідок не встановив підстав і для задоволення позовної вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, як похідної вимоги. Наявність в діях відповідача формальних порушень вимог ст. 149 КЗпП України, а так само неналежне проведення розслідування причини невиходу позивача на роботу, на переконання суду не може слугувати підставою для задоволення позову позивача, при встановленні судом факту безпричинного невиходу позивача на роботу починаючи з 11.05.2021 по день звільнення. Представники відповідача, як в ході розгляду справи по суті так і в окремій письмовій заяві вказували на те, що позивачем пропущено, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду для вирішення вимог про поновлення на роботі, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог також і з цих підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України (в редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин редакція від 09.05.2021) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору та застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків. Згідно з вимогами ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У ст. 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в ч. 1 ст. 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма ст. 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше. Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. У п. 4 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~судам роз`яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. Як встановлено в судовому засіданні, позивач у справі визнав обставину отримання ним трудової книжки 28.05.2021, разом з тим, до суду з наведеним позовом звернувся лише 07.07.2021, тобто з пропуском встановленого ст. 233 КЗпП України місячного строку звернення до суду. На запитання суду позивач не зміг повідомити будь яких причин пропуску встановленого строку, а тому підстав для поновлення такого строку судом не встановлено, у зв`язку з чим суд констатує наявність підстав для відмови в позові і з цих підстав. \~ \~ \~ \~За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити повністю. З огляду на те, що суд відмовляє в задоволенні позову, на підставі ч.ч. 1,2 ст. ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі слід залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed