Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

07.02.2018 позивач ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 16.11.2005 року відповідач [PERSON] уклав з АКБ «Правекс-Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», кредитний договір №18006-042/05М, відповідно до умов якого кредитор зобов`язався надати позичальнику на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання кредит в валюті на суму 12 000,00 дол. США у розмірі та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов`язувався прийняти, використати за цільовим призначенням та повернути (погасити) кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії, неустойки та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. В забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором відповідач [PERSON] уклав з АКБ «Правекс-Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», договір поруки №18006-042/05М від 16.11.2005 року, відповідно до умов якого поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання умов основного зобов`язання всім належним йому майном та грошовими коштами. Таким чином, позичальник та поручитель є солідарними боржниками по відношенню до ПАТ КБ «Правекс-Банк». За період користування кредитними коштами позичальником здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором в повному обсязі не погашена. А тому, станом на 01.12.2017 року за позичальником обліковується заборгованість в сумі 10 479,53 дол.США, що становить 302 279,94 грн. підлягають стягненню з позичальника та поручителя в солідарному та примусовому порядку. Вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2018 року позов задоволено. Однак ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 липня 2021 року заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2018 року скасовано та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Представник позивача Ковалевський Є.В. до судового засідання не з`явився, однак від останнього надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові (а.с.244-245). У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Хейніс О.Г. позовні вимоги визнав частково, а саме у розмірі 4 885, 43 доларів США, в іншій частині просив відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов (а.с.204-208). Відповідачі [PERSON] до судового засідання не з`явився із невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 16.11.2005 відповідач [PERSON] уклав з АКБ «Правекс-Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», кредитний договір №18006-042/05М, відповідно до умов якого кредитор зобов`язався надати позичальнику на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання кредит в валюті на суму 12 000,00 дол. США у розмірі та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов`язувався прийняти, використати за цільовим призначенням та повернути (погасити) кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії, неустойки та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Строк погашення заборгованості по кредиту врегульовано п.4.1. договору, згідно з яким позичальник зобов`язується погашати заборгованість по кредиту рівними частинами у сумі 50 доларів США щомісячно, до 10 числа наступного місяця (а.с.10). Проценти за користування кредитом підлягають виплаті щомісячно у строк до 10 числа місяця, наступного за місяцем нарахування процентів, а також у момент повернення кредиту, визначений п. 1.2 договору. Відповідно до п.1.2 договору кредит надається позичальнику строком з 16 листопада 2005 року по 16 листопада 2025 року з виплатою 12% річних. У кожному випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх обов`язків по цьому договору (щодо строків виплати процентів і повернення кредиту, чи виплати процентів і повернення кредиту не у повному обсязі) розмір процентної ставки збільшується на 1% річних (п. 1.3 договору). За порушення строків погашення заборгованості по кредиту чи внесення процентів за користування грошовими коштами позичальник виплачує банку пеню за кожний день прострочки у розмірі подвійної процентної ставки, вказаної у п. 1.2 договору, яка діяла у період прострочки, від суми заборгованості за весь період прострочки (п. 9.1 договору). Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Однак, позичальником не здійснювалось погашення кредитних коштів. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст.509, 525-526, 530, 1054 ЦК України, відповідачі зобов`язання за вказаними договорами не виконали. А тому, станом на 01.12.2017 за позичальником обліковується заборгованість в сумі 10 479,53 доларів США, що станом на 22.01.2018 становить 302 279,94 грн., з них: 7 673,96 дол. США - сума кредиту; 307,32 дол. США - сума відсотків; 2 498,25 дол. США - сума пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач, користуючись своїм правом, списує частину пені позичальника у сумі 90, 37 дол. США. Згідно з розрахунками заборгованості вбачається, що проценти та пеню нараховувались банком за період з 01.02.2009 по 01.12.2017 (а.с.5-7). При цьому, позичальником частково погашалась заборгованість, а саме майже щомісячно весь цей період часу вносились ним кошти у рахунок погашення процентів, останній платіж у розмірі 76,74 доларів США внесено ним 03.11.2017 (а.с.6). Останній платіж зі сплати тіла кредиту проведено 02.06.2013 у розмірі 276,04 доларів США (а.с.7). У забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором відповідач [PERSON] уклав з АКБ «Правекс-Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», договір поруки №18006-042/05М від 16.11.2005 року, відповідно до умов якого поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання умов основного зобов`язання всім належним йому майном та грошовими коштами. Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Таким чином, позичальник та поручитель є солідарними боржниками по відношенню до ПАТ КБ «Правекс-Банк». Згідно з ст.ст.525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до цього у позивача виникло право вимагати дострокового повного виконання відповідачами зобов`язань за договорами. Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» у разі укладення договору в іноземній валюті й наявності в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню в іноземній валюті, а не в еквівалентному виражені гривні до долара США на час вирішення спору. Згідно п.12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Таким чином, під час судового розгляду достовірно судом встановлено, що у позивача є наявні усі необхідні ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а відтак банк правомірно надав позичальнику кредит в іноземній валюті, а тому заборгованість за такими зобов`язаннями підлягає стягненню у валюті кредиту. При обчисленні суми тіла кредиту, що підлягає до сплати, суд частково бере до уваги наявну у матеріалах справи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності (а.с.140-141, 206), у частині щомісячних платежів по тілу кредиту у розмірі 50 доларів США за період з 01.04.2013 по 12.02.2015. Зокрема, як вказувалось вище, останній платіж по тілу кредиту відповідачем [PERSON] внесено 02.06.2013 у розмірі 276, 04 доларів США. Вказані кошти банком зараховано у рахунок погашення щомісячних платежів по тілу кредиту за період до 30.04.2013 (а.с.7). У подальшому, щомісячні платежі за період з 01.05.2013 по 01.11.2017 відповідачем не сплачено. Позовну заяву ж подано до суду згідно з відміткою на конверті поштового відправлення 07.02.2018 (а.с.25). Разом з тим, відповідно до вимог ст.ст.257, 258, 261 ЦК України загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлена в три роки, щодо вимог про стягнення неустойки - один рік. Перебіг строку позовної давності за зобов`язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (ч.1 ст.264 ЦК України). При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 та Верховним Судом у постановах від 12 квітня 2018 року у справі № 191/2478/15-ц (провадження № 61-2501св18), від 11 липня 2018 року у справі № 366/1088/16-ц (провадження № 61-17516св18). Відповідно до ч.3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. За умовами договору (п.4.1) сторони погодили сплату щомісячних внесків у розмірі 50 доларів США у рахунок погашення тіла кредиту. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 8 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження N 14-10 цс 18) оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором, як це стверджує відповідач. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Отже, трирічний строк позовної давності у частині вимог зі сплати щомісячних платежів по тілу кредиту за період з 01.05.2013 по 01.12.2014 у загальній сумі 1000 доларів США сплив на день звернення до суду із позовом. Що стосується платежів за січень та лютий 2015 року, то відповідач мав їх сплатити до 10.02.2015 та 10.03.2015 згідно з умовами договору (п.4.1 кредитного договору), а отже щодо них позовна давність не пропущена, адже позов подано до суду 07.02.2018. Відтак, враховуючи вказані вимоги закону та зважаючи, що позивач пред`явив частину позовних вимог у розмірі 1000 доларів США за тілом кредиту із пропуском загального трирічного строку позовної давності, звернення сторони відповідача із заявою про застосування строку позовної даності до виниклих правовідносин, суд вважає за необхідне в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості зі сплати щомісячних внесків за тілом кредиту за період з 01.05.2013 по 01.12.2014 відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Загальна сума тіла кредиту, яке підлягає стягненню з відповідачів становить 6 673, 96 доларів США (7 673, 96 - 1 000). Суд звертає увагу на те, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19). Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначила, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Враховуючи наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, з метою недопущення двозначності у розумінні суті обов`язку боржників, судом визначено суму боргу, яка підлягає сплаті, у іноземній валюті без її еквіваленту у гривні. При цьому, суд відхиляє посилання представника відповідача на необхідність зменшення суми тіла кредиту з огляду на фактично стягнені з [PERSON] за скасованим заочним рішенням суду у цій справі кошти у розмірі 1564,57 доларів США (а.с.209), адже від позивача заяв про зменшення розміру позовних вимог не надходило, а суд не може підміняти повноваження державного чи приватного виконавця з примусового виконання рішення суду, у тому числі у частині розрахунку заборгованості та зарахування певних попередньо сплачених сум, а лише здійснює контроль за виконанням судового рішення в порядку. У разі відмови у майбутньому зарахувати ці кошти у рахунок погашення боргу за цим рішенням, відповідач не позбавлений оскаржити у судовому порядку відповідні дії виконавця. У частині сплати відсотків за користування кредитом, то суд не бере до уваги посилання представника відповідача на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації». Так, відповідач [PERSON] є військовослужбовцем та учасником бойових дій (а.с.209-210), та поручителем за кредитним договором від 16 листопада 2005 року, який несе солідарну майнову відповідальність перед позивачем за виконання в повному обсязі взятих на себе зобов`язань [PERSON] (а.с.18-19). Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно із п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» (чинній на день подання позову) військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Разом із тим матеріали справи не містять доказів поширення положень п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на співвідповідача [PERSON] як основного боржника, що позбавляє суд можливості застосувати їх до майнового поручителя, розмір зобов`язання якого визначається з огляду на борг первісного боржника. Відповідно до розрахунку, наданого банком, заборгованість зі сплати процентів виникла за період з 01 серпня 2017 року по 01 листопада 2017 року (платежі на погашення зараховано щодо наявного раніше боргу). Враховуючи вищенаведене, суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню з відповідачів, суму процентів за користування кредитом у розмірі 307,32 доларів США. Позовна давність щодо цих вимог не може бути застосована, адже вони не нараховані за період з з 01.05.2013 по 01.12.2014. Позовна вимога про стягнення процентів за користування кредитом за інший період позивачем не заявлялась. У частині доводів представника відповідача про необхідність відмовити у стягненні з відповідачів пені за несвоєчасне погашення тіла кредиту та процентів у розмірі 2498,25 доларів США, суд вважає їх неспроможнимим. Так, щодо недопустимості стягнення пені в іноземній валюті суд звертає увагу на те, що у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц, Велика Палата Верховного Суду сформувала наступний висновок: правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті (див. пункт 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц). Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору, вони передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд мав право стягнути й пеню в іноземній валюті. У даному випадку у п.9.1 кредитного договору сторони погодили, що за порушення строків погашення заборгованості по кредиту чи внесення процентів за користування грошовими коштами позичальник виплачує банку пеню за кожний день прострочки у розмірі подвійної процентної ставки, вказаної у п. 1.2 договору, яка діяла у період прострочки, від суми заборгованості за весь період прострочки. Відповідно до п.1.2 договору кредит надається позичальнику строком з 16 листопада 2005 року по 16 листопада 2025 року з виплатою 12% річних. Розмір пені у даному випадку не залежить від розміру подвійної облікової ставки НБУ. Отже, оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті. Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України наведеному в постанові від 15 травня 2017 року в справі № 6-211цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 757/6367/13-ц (провадження № 14-422цс18), а також Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 2-4679/11 (№ 61-23201св18), від 17 листопада 2021 року у справі № 204/7816/14-ц (провадження № 61-639св21). Аналогічно суд відхиляє доводи представника відповідача у частині застосування положень п.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» при стягненні з [PERSON] пені за період з 18 березня 2014 року по день звернення до суду із позовом з викладених вище міркувань. Однак, відповідно до ч.1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Крім цього, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч.2 ст.258 ЦК України). Враховучи, що у матеріалах справи наявна заява представника відповідача про застосування строків позовної давності, а також враховучи, що частина пені у загальному розмірі 522,82 доларів США згідно з наданим банком розрахунком нарахована за період з 01.05.2013 по 01.12.2014, щодо якого сплив строк позовної давності як за тілом кредиту, так і за процентами, а частина пені у загальному розмірі нарахована за період до 07.02.2017, тобто щодо неї також сплив річний строк позовної давності, суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню з відповідачів, суму пені за користування кредитом у розмірі 57,08 доларів США, яка нарахована за період з 07.02.2017 по 07.02.2018 (день звернення до суду із позовом), а в іншій частині у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку зі спливом строків позовної давності. Тому, суд оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наведених вище підстав, а саме у загальному розмірі 7038,36 доларів США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6 673, 96 доларів США, процентів за користування кредитом за період з 01.08.2017 по 01.11.2017 у розмірі 307,32 доларів США, пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за період з 07.02.2017 по 07.02.2018 у розмірі 57,08 доларів США. Судовий збір, понесений позивачем у розмірі 4 534,40 грн., що підтверджується платіжним дорученням №632 від 25.01.2018 року, згідно ч.1 ст.141 ЦПК України також підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог (67,16%), тобто у розмірі 3 045, 44 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial