Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

05 червня 2014 року [PERSON] звернулася до Софіївського районного суду із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона працювала в КСП ім. Шевченка Софіївського району і 29.06.2005 року на підставі розпорядження голови Софіївської районної державної адміністрації № 494-р від 28.12.2002 року отримала Державний акт серії ДП № 029344 на право власності на земельну ділянку, яким засвідчене її право на земельну ділянку площею 9,8390 га, яка розташована на території Нововасилівської сільської ради. Позивач здавала свою землю в оренду і отримувала належну їй орендну плату, але під час переїзду на інше місце проживання Державний акт нею було втрачено. 21 грудня 2013 року в газеті «Вісті Софіївщини» позивачем було розміщено оголошення про втрату Державного акта, але на оголошення ніхто не відгукнувся. До 2013 року нормативним актом, який регулював видачу Державних актів на право приватної власності на земельні ділянки була Постанова КМУ №1021 від 09.09.2009 року «Про затвердження порядків ведення поземельної книги і Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою договорі оренди землі». Постановою КМУ №1051 від 17 жовтня 2012 року затверджено перелік актів КМУ, що втратили чинність і до цього списку входить Постанова КМУ №1021 від 09.09.2009 року, тобто відділи Держземагенства позбавлені функції замовляти, виготовляти та реєструвати Державні акти на право приватної власності на земельні ділянки або їх дублікати. Зазначені обставини змусили позивача звернутись до суду за захистом свого порушеного права, у зв'язку із зазначеним, позивач просить визнати за нею право власності на земельну ділянку, яка належала їй на підставі Державного акта на право приватної власності на землю. Позивач - [PERSON] позовні вимоги підтримує, на задоволенні позову наполягає, просить розглянути справу за її відсутності, про що надала до суду відповідну заяву. Відповідач - Нововасилівська сільська рада позовні вимоги визнає, проти позову не заперечує, просить розглянути справу за відсутності їхнього представника, про що надали до суду відповідну заяву. Третя особа - відділ Держземагенства у Софіївському районі, позовні вимоги визнає, проти позову не заперечує, просить розглянути справу за відсутності їхнього представника, про що надали до суду відповідну заяву. Суд, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, прийшов до наступного висновку. У відповідності до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень частин 1-2 ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] 29.06.2005 року був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП №029344, розташовану на території Нововасилівської сільської ради, площею 9,8390 га (а.с. 4). Позивач здавала свою землю в оренду і отримувала належну їй орендну плату, але під час переїзду на інше місце проживання Державний акт нею було втрачено. 21 грудня 2013 року в газеті «Вісті Софіївщини» позивачем було розміщено оголошення про втрату Державного акта, але на оголошення ніхто не відгукнувся, про що свідчить копія оголошення в газеті, що міститься в матеріалах справи (а.с. 5). З набранням чинності ЗУ «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 року № 3613-VІ та постанови КМУ «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру від 17 жовтня 2012 року №1051», згідно яких, право власності на земельну ділянку оформляється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання ним чинності цим Законом, є дійсними. Пунктом 2 Постанови КМУ від 02 квітня 2002 року «Про затвердження форми державного акту на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» встановлено, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають зміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Відповідно до ч. 10 ст. 79-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Таким чином, враховуючи, що з набранням чинності ЗУ «Про Державний земельний кадастр» та постанови КМУ «Про затвердження порядку ведення Державного земельного кадастру», посвідчення права власності на земельну ділянку здійснюється без оформлення державних актів, особа, яка згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку, є власником земельної ділянки, у разі його втрати, після державної реєстрації земельної ділянки в державному земельному кадастрі на підставі розробленої технічної документації для підтвердження реєстрації земельної ділянки та права власності на зазначену земельну ділянку, може замовити та отримати витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з послідуючим оформленням права власності на земельну ділянку відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Вказані дії, відповідно до цих норм законодавства, позивачем було зроблено та йому видано Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку. Отже, наразі державна реєстрація, належної позивачу земельної ділянки, здійснена належним чином. Поряд з цим, у реєстрації права власності позивача на земельну ділянку, йому було відмовлено з тих підстав, що не подано оригінали документів та завірені в установленому порядку їх копій. Подати оригінал державного акту позивач не може, оскільки як зазначено вище, такий втрачений, а на сьогоднішній день отримати новий державний акт позивач не має змоги, через ряд перелічених змін, що відбулися в законодавстві з приводу реєстрації речових прав на нерухоме майно. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право власності набувається в порядку, визначеному законом, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Фактична наявність права власності на земельну ділянку визнається сторонами по справі, не порушує будь-чиїх прав та охоронюваних законом інтересів. Виходячи з вищенаведеного та враховуючи, що згідно втраченого Державного акту на право власності на земельну ділянку позивач дійсно являється власником земельної ділянки площею 9,8390 га, розташованої на території Нововасилівської сільської ради, суд вважає, що позовні вимоги позивача слід задовольнити. На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved