Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

05 квітня 2016 року [PERSON] (далі позивач) звернулася з позовом до Талалаївської селищної ради Талалаївського району Чернігівської області, [PERSON] (далі відповідачі) з вимогою про визнання незаконним і скасування рішення селищної ради, визнання недійсним договору оренди землі. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що позивачу на праві власності належить нежитлове приміщення та підвал, які розміщені на земельній ділянці розміром 0,0813 га, яка належить територіальній громаді в особі Талалаївської селищної ради Талалаївського району Чернігівської області, право користування вказаною земельною ділянкою належало попередньому власнику нерухомого майна - [PERSON] на підставі договору оренди земельної ділянки. При цьому, на час укладення договору дарування нежитлового приміщення та підвалу строк дії договору оренди земельної ділянки закінчився, проте земельна ділянка і надалі використовувалась та використовується для розміщення на ній належного позивачу на праві власності нерухомого майна. Позивачу стало відомо, що рішенням Талалаївської селищної ради Талалаївського району Чернігівської області затверджена технічна документація щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на правах оренди з послідуючим правом викупу для комерційного використання [PERSON] та надано в оренду терміном на п'ять років земельну ділянку площею 0,0813 га для розміщення і обслуговування кафе для комерційного використання. Позивач вважає, що оскаржуване рішення відповідача є незаконним, а укладений на підставі вказаного рішення договір оренди земельної ділянки таким, що має бути визнаний недійсним, оскільки: правочини, що тягнуть перехід права власності на нерухомість, водночас є підставою для переходу відповідного права на землю, з огляду на те, що частина земельної ділянки, на якій розташована нерухомість, слідує юридичній долі нерухомості; власник будівлі вправі вимагати від власника земельної ділянки оформлення права користування земельною ділянкою, на якій розташоване відповідне нерухоме майно, та ділянкою, необхідною для обслуговування, шляхом укладення договору оренди або суперфіцію; земельна ділянка після передачі в оренду [PERSON] на підставі договору оренди у нього і в подальшому у позивача не вилучалась, на зазначеній земельній ділянці знаходиться належне позивачу нерухоме майно, а тому внаслідок її передачі в оренду [PERSON] з послідуючим правом викупу унеможливлюється право позивача оформити свої права на земельну ділянку, в той час як до позивача перейшло право користування земельною ділянкою; передача земельної ділянки була здійсненна не за результатами проведення земельних торгів, при цьому відповідач [PERSON] не є власником нерухомого майна, що розташоване на спірній земельній ділянці; в договорі оренди земельної ділянки не вказано, що на земельній ділянці розташовано нерухоме майно. Виходячи з наведених обставин позивач просила: 1). визнати незаконним та скасувати рішення Талалаївської селищної ради Талалаївського району Чернігівської області від 11 березня 2016 року «Про затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на правах оренди», яким затверджена технічна документація [PERSON] із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) кадастровий номер [NUMBER] площею 0,0813 га та надано земельну ділянку на правах оренди з послідуючим правом викупу для комерційного використання [PERSON] за адресою [ADDRESS] для розміщення і обслуговування кафе; 2). Визнати недійсним договір оренди землі від 14 березня 2016 року, укладений між Талалаївською селищною радою Талалаївського району Чернігівської області в особі селищного голови Величко Ю.С. та ФОП [PERSON], яким ФОП [PERSON] передана в платне користування земельна ділянка комерційного призначення по [ADDRESS], площею 0,0813 га, кадастровий номер [NUMBER]. Ухвалою Талалаївського районного суду Чернігівської області (а.с.61) справу було передано до Бахмацького районного суду Чернігівської області. Представник позивача в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві. Додатково пояснив, що спірна земельна ділянка перебуває у користуванні позивача з моменту укладення договору дарування. Представник позивача Талалаївської селищної ради Талалаївського району Чернігівської області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що твердження позивача про користування спірною земельною ділянкою є безпідставними, оскільки по-перше не надано документального підтвердження такого користування, а позивач не оформила свого права на користування земельною ділянкою з 07 серпня 2015 року; по-друге позивач своєю позовною заявою підтверджує своє незаконне користування земельною ділянкою без відповідного оформлення; по-третє відповідачем права позивача не були порушені. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що рішенням Талалаївської селищної ради Талалаївського району Чернігівської області від 08 липня 2014 року у зв'язку із закінченням строку на який було укладено договір оренди та у зв'язку із несплатою орендної плати за земельну ділянку було припинено договір оренди земельної ділянки з [PERSON] та приєднано земельну ділянку до земель запасу селищної ради, а тому права позивача не були порушені, при цьому зазначені позивачем недоліки в договорі оренди не можуть бути підставою для визнання його недійсним. Судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Згідно із договором дарування державного майна нежитлового приміщення магазину та підвалу від 07 серпня 2015 року (а.с.7-8) [PERSON] подарував [PERSON] державне майно нежитлове приміщення магазину та підвалу, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Нежитлове приміщення розміщене на земельній ділянці розміром 0,0813 га, кадастровий номер якої [NUMBER], яка належить територіальній громаді в особі Талалаївської селищної ради (пункт 1 Договору). Право власності на вказане житлове приміщення зареєстровано за позивачем [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.9). Спірна земельна ділянка знаходиться в комунальній власності Талалаївської селищної ради Талалаївського району Чернігівської області і її цільовим призначенням є комерційне використання (обслуговування нежитлового приміщення (магазину)), що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с.89). В свою чергу [PERSON] рішенням Талалаївської селищної ради Талалаївського району Чернігівської області від 20 вересня 2007 року (а.с.15) було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо оформлення земельної ділянки з послідуючим викупом, де знаходиться нежитлове приміщення магазину та підвалу, яке перейшло у власність позивачу. Рішенням Талалаївської селищної ради Талалаївського району Чернігівської області від 24 квітня 2009 року (а.с.13, 34) було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з послідуючим правом викупу [PERSON] для комерційних цілей (обслуговування нежитлового приміщення магазину та підвалу) в [ADDRESS]. 01 червня 2009 року між Талалаївської селищної ради Талалаївського району Чернігівської області та [PERSON] було укладено договір оренди землі терміном на п'ять років (а.с.31) і земельна ділянка була передана останньому, що підтверджується актом про прийом та передачу земельної ділянки (а.с.33). Виходячи із змісту рішення Талалаївської селищної ради Талалаївського району Чернігівської області від 08 липня 2014 року (а.с.56, 90) у зв'язку із закінченням строку, на який було укладено договір оренди та у зв'язку із несплатою орендної плати договір оренди земельної ділянки з [PERSON] було припинено. А довідкою від 05 липня 2016 року та прибутковим касовим ордером № 21 (а.с.87-88) підтверджується, що заборгованість за договором оренди погашена 31 липня 2014 року. 25 липня 2014 року Талалаївською селищною радою Талалаївського району Чернігівської області було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення та надання в оренду спірної земельної ділянки ФОП [PERSON] (рішення на а.с.57). Крім того, рішенням Талалаївської селищної ради Талалаївського району Чернігівської області від 11 березня 2016 року (а.с.10) було затверджено технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) кадастровий номер [NUMBER] площею 0,0813 га, яка надається на правах оренди з послідуючим правом викупу для комерційного використання [PERSON] за адресою [ADDRESS]. 14 березня 2016 року між Талалаївською селищною радою Талалаївського району Чернігівської області та [PERSON] було укладено договір оренди землі (а.с.11-12). З встановленого випливають наступні висновки. Спір між позивачем та відповідачами виник з приводу права на користування земельною ділянкою, кадастровий номер [NUMBER] площею 0,0813 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] і яка призначена для комерційного використання (обслуговування нежитлового приміщення (магазину)) (а.с.89). Окрім іншого, позивач є власником об'єкту нерухомості, що знаходиться на спірній земельній ділянці, використання якої в свою чергу є невід'ємною складовою ефективного здійснення позивачем права власності на нерухоме майно, оскільки позбавлення позивача можливості використовувати спірну земельну ділянку обґрунтовано може створити практичні перешкоди «отримати задоволення» від власного майна (одержувати вигоду та здійснювати правомочності власника). У зв'язку із чим, зважаючи на конкретні обставини даної справи суд доходить висновку, що позивач мала «законне сподівання» на укладення з нею договору оренди і таке «законне сподівання» можна вважати додатковою частиною майнових прав належних позивачу як власнику об'єкта нерухомості, яке свідчить про те, що правовідносини, які виникли між сторонами охоплюються змістом статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини (далі стаття 1 Першого протоколу), яка, як і практика Європейського Суду з прав людини застосовуються як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV). При цьому згідно з усталеною практикою органів Конвенції, поняття «майно» може означати «існуюче майно» або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (пункти 32-35 рішення у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). Отже, відповідно до статті 1 Першого протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, право власності в розумінні статті 1 Першого протоколу органами Конвенції тлумачиться в «автономному значені», воно не є абсолютним і може бути обмежене, але лише за умов коли втручання у нього є законним і переслідує легітимну мету «в інтересах суспільства», втручання є пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. (пункт 53 рішення Європейського Суду «Суханов та Ільченко проти України»). Так, вказана стаття містить три окремі норми. Перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам - вона міститься в другому реченні частини першої. Третя норма визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети; ця норма міститься в частині другій (пункт 61 рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції»). В даній справі прийняття відповідачем оскаржуваного рішення та укладення договору оренди можна вважати такими, що являють собою втручання у право позивача реалізувати свої «законні сподівання» незалежно від того, чи вважається це втручанням «на мирне володіння своїм майном» у значенні першого речення статті 1 Першого протоколу, чи позбавленням його майна у значенні другого речення цієї статті, застосовні в цій справі принципи є одними й тими самими - вони вимагають наявності підстав, що виправдовують такий захід з точки зору вимог цієї статті згідно з її тлумаченням в усталеній практиці Європейського Суду. Зокрема, для того, щоб з'ясувати чи було порушено право позивача гарантоване статтею 1 Першого протоколу суду необхідно дати відповідь на питання: чи було втручання у право позивача передбачене законом, чи переслідувало воно легітимну мету (було здійснено «в інтересах суспільства»), чи було воно пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Так, суд знаходить, що право відповідача Талалаївської селищної ради Талалаївського району Чернігівської області розпоряджатись земельною ділянкою відповідної територіальної громади, є її виключною компетенцією (стаття 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР), і дії відповідача по передачі земельної ділянки охоплюються змістом статті 122 Земельного кодексу України (далі ЗК). З іншої сторони, за змістом статті 377 Цивільного кодексу України (далі ЦК) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). За змістом частини першої та другої статті 120 ЗК у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК у поєднанні з нормою статті 125 ЗК слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Таким чином, аналіз змісту норм статті 120 ЗК та статті 377 ЦК у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Саме таку позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 13 квітня 2016 року № 253цс16. Отже в такому випадку діє принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості, що також може говорити про наявність «законних сподівань» позивача на укладення договору оренди. В даній справі встановлено, що позивач набула право власності на нежитлове приміщення магазину та підвалу на підставі договору дарування від 07 серпня 2015 року (а.с.7-8), в якому питання переходу права користування спірною земельною ділянкою не обумовлено, при цьому виходячи із змісту рішення Талалаївської селищної ради Талалаївського району Чернігівської області від 08 липня 2014 року (а.с.56) у зв'язку із закінченням строку, на який було укладено договір оренди та у зв'язку із несплатою орендної плати договір оренди земельної ділянки з [PERSON] було припинено, що є свідченням того, що попередній власник нерухомого майна був землекористувачем спірної земельної ділянки, але на момент продажу об'єкту нерухомості право користування спірною земельною ділянкою було припинено, хоча доказів її вилучення і не здійснення фактичного користування земельною ділянкою сторони суду не надали. Проте, після укладення договору про відчуження нерухомості позивач фактично використовувала спірну земельну ділянку для обслуговування об'єкту нерухомості і жодна із сторін (позивач та Талалаївська селищна рада Талалаївського району Чернігівської області) не вжили заходів по належному оформленню земельної ділянки, сплати та стягнення коштів за її використання. А листом відповідача від 04 липня 2016 року № 186 (а.с.86) підтверджується, що заяви відповідача від 11 березня та 16 березня 2016 року будуть розглянуті на черговій сесії селищної ради. Досліджуючи питання чи переслідувало втручання у право позивача легітимну мету (було здійснено «в інтересах суспільства») суд знаходить, що відповідачем Талалаївською селищною радою Талалаївського району Чернігівської області необґрунтовано в судовому засіданні мету надання земельної ділянки саме відповідачу [PERSON] В даній ситуації суд допускає, що воно могло бути здійснено в інтересах суспільства з метою раціонального використання спірної земельної ділянки. Проте, в такому випадку надання земельної ділянки з метою обслуговування нерухомості і на якій знаходиться об'єкт нерухомості, іншій особі (не власнику такої нерухомості), яка в свою чергу не має нерухомого майна на цій земельній ділянці, не свідчить про раціональне використання такої земельної ділянки, такі дії позбавлені принципу розумності та справедливості (стаття 3 ЦК) і як їх наслідок вони створюють, як передумови для обмежень в користуванні своєю власністю для позивача, так і передумови, які перешкоджають нормальному користуванню земельною ділянкою відповідачу [PERSON] Також, за загальним правилом передача земельної ділянки, що знаходиться в комунальній власності повинна здійснюватись на підставі земельних торгів (стаття 124 ЗК), винятком може бути передача земельної ділянки на якій знаходиться об'єкт нерухомості (стаття 134 ЗК), що має місце в даних правовідносинах, проте вказаний об'єкт нерухомості належить позивачу, а земельна ділянка передана відповідачу, яка не має у власності на цій ділянці об'єкту нерухомості без проведення земельних торгів. Наведене свідчить, що дії відповідача Талалаївської селищної ради Талалаївського району Чернігівської області по наданню земельної ділянки у користування [PERSON] не переслідували легітимної мети і не були здійсненні в інтересах суспільства. Говорячи про те, чи втручання у право позивача підтримувало «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи - позивача, суд звертає увагу на те, що намагання забезпечити цей баланс відображено у структурі статті 1 Першого протоколу в цілому, включаючи другий пункт. Тому мають бути витримані розумні пропорції між використаними засобами і досягнутими цілями (пункт 28 рішення у справі «Федоренко проти України»). Так, суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (пункт 70 рішення у справі «Рисовський проти України»). В даній справі, як було зазначено вище наданням спірної земельної ділянки [PERSON], створено передумови для обмеження в праві користування нерухомим майном для позивача, які можуть виникнути з боку відповідача [PERSON], так само і передумови для обмеження прав [PERSON] в користуванні земельною ділянкою, які можуть виникнути з боку [PERSON], що не сприяє реалізації «принципу юридичної визначеності» у правовідносинах, які склались між сторонами. Також, в даному випадку мета для якої здійснювалось втручання в право позивача могла бути досягнута в інший спосіб, а саме шляхом надання земельної ділянки в користування позивачу, що потягло б як наслідок і сплату обов'язкових платежів за користування, це б сприяло належному користуванню власністю позивача і не створювало обмежень відповідачу [PERSON] в користуванні земельною ділянкою, оскільки на ній наявний об'єкт нерухомості. При цьому, відповідач [PERSON] не є власником спірної земельної ділянки і їй могла бути виділена Талалаївською селищною радою Талалаївського району Чернігівської області в порядку передбаченому законодавством будь-яка інша земельна ділянка необхідна для комерційної діяльності, що сприяло б її особистим інтересам та інтересам суспільства. В дійсності виходячи з пояснень відповідача [PERSON] наданих в судовому засіданні її конфлікт з [PERSON], [PERSON] є тривалим і пов'язаний саме з використанням нерухомого майна, власником якого є остання, оскільки [PERSON] тривалий час використовувала цю нерухомість для підприємницької діяльності, і відчуженням цього об'єкту нерухомості вона позбавлена права здійснювати таку діяльність, що свідчить про її інтерес в отриманні в користування саме спірної земельної ділянки, але не є вирішальним чинником, який би міг бути підставою для відмови в задоволенні позову і підтверджувати існування легітимної мети при виділенні земельної ділянки. Це свідчать також про недотримання в цій справі «справедливого балансу» між загальними інтересами суспільства та правом позивача, що в сукупності з наведеними вище обставинами підтверджує наявність порушень права [PERSON] гарантованого статтею 1 Першого протоколу, у зв'язку із прийняттям оскаржуваного рішення, а тому рішення підлягає скасуванню, що узгоджується із пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК. Крім того, укладений між Талалаївською селищною радою Талалаївського району Чернігівської області та [PERSON] договір оренди спірної земельної ділянки підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 203, статті 215 ЦК. Зокрема, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Тому, оскільки відповідно до вимог статей 123, 124 ЗК підставою для надання земельної ділянки в оренду є дозвіл органу місцевого самоврядування на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, тобто наявність відповідного рішення про надання її в оренду чинним законодавством визначається в якості обов'язкової передумови подальшого укладення договору оренди земельної ділянки і воно в даному випадку є незаконним, відповідно і відсутні підстави для виділення спірної земельної ділянки в користування [PERSON] Враховуючи викладене позовні вимоги необхідно задовольнити в повному обсязі. Відповідно до статті 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно квитанцій № 46 та № 0.0.578397474.2 (а.с.1, 85) позивачем було сплачено 1102 грн. 40 коп. (одна тисяча сто дві гривні 40 копійок) судового збору, який підлягає стягненню з відповідачів в рівних частинах. Крім того, згідно з пунктом 2 статті 79 ЦПК до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-VI, що набрав чинності з 01 січня 2012 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з матеріалів справи, позивач уклала договір про надання правової допомоги з адвокатом Менько Д.Д. (а.с.30) і сплатила йому гонорар в загальному розмірі 6000 грн. 00 коп. (шість тисяч гривень 00 копійок), що підтверджується квитанціями № 17 та № 21 (а.с.28-29,48). Відповідно до журналу судового засідання (а.с.80, 91), адвокат на участь в судових засіданнях потратив 110 хвилин. Отже, виходячи з наведених вище положень Закону та кількості часу, витраченого адвокатом на участь у судовому засіданні, позивачу за рахунок відповідачів належить відшкодування оплати робочого часу, затраченого адвокатом на надання юридичних послуг, у такому розмірі: 1450 грн. 00 коп. (законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати у спірний період) х 40% : 60 хв. (кількість хвилин в одній годині) х 110 хв. (фактична кількість часу, витраченого адвокатом на надання позивачеві юридичних послуг) = 1056 грн. 00 коп. (одна тисяча п'ятдесят шість гривень 00 копійок). Крім того, оскільки правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо (пункт 3.2. мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року (справа про право на правову допомогу) необхідно також врахувати, що для підготовки позовної заяви та надання консультацій, залежно від складності даної справи, раціональним часом, який може бути використаний під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням є 2 години (120 хвилин). Тому, позивачу за рахунок відповідачів належить також відшкодування оплати робочого часу, затраченого адвокатом на вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, у такому розмірі: 1378 грн. 00 коп. (законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати у спірний період) х 40% : 60 хв. (кількість хвилин в одній годині) х 120 хв. (фактична кількість часу, витраченого адвокатом на надання позивачеві юридичних послуг) = 1092 грн. 00 коп. (одна тисяча п'ятдесят шість гривень 00 копійок). Разом необхідно стягнути з відповідачів в рівних частинах на користь позивача 2 148 грн. 00 коп. (дві тисячі сто сорок вісім гривень 00 копійок) оплати правової допомоги адвоката. На підставі викладеного,

Outcome: approved