Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

05.01.2017 року позивач звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить встановити факт постійного проживання [PERSON] разом із [PERSON] на момент смерті останньої [INFO] за адресою: [ADDRESS] та визнати за нею право власності на 1/3 частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] та [PERSON] належить по 1/6 частці вищевказаного житлового будинку. 28.03.1980 року [PERSON] залишив заповіт, згідно з умовами якого все своє майно заповів [PERSON] [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається з 1/6 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Спадкоємцем вищевказаного спадкового майна стала [PERSON], оскільки на час відкриття спадщини мешкала разом із спадкодавцем. [INFO] померла [PERSON], після її смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається з 1/3 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. 20.08.1987 року [PERSON] склала заповіт, згідно умов якого все своє майно вона заповіла [PERSON] Позивач прийняла спадщину, оскільки на час відкриття спадщини мешкала разом із спадкодавцем, здійснювала за нею догляд. При зверненні до нотаріуса для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу було відмовлено, у зв'язку із тим, що необхідно було протягом шести місяців із дня її смерті подати в Ізмаїльську державну нотаріальну контору Одеської області заяву про прийняття спадщини. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та наполягають на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, допитавши свідків, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] належить 1/3 частка житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності від 25.01.1951 року, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за № 34/142 від 03.03.1977 року. Згідно до довідки № 205 від 16.02.2017 року, наданої комунальним підприємством «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації», до складу 1/3 частки, яка належить власникам [PERSON] та [PERSON] входить житловий будинок літ. «В», загальною площею 16,9 кв.м., житловою площею 5,4 кв.м., літ. «Ж» - сарай, №№ 9, 11 - надвірні споруди. Відповідно до актового запису про смерть № 697 від 15.11.1982 року, складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, [PERSON] помер [INFO]. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Після смерті [PERSON] згідно ст.525 ЦК УРСР (1963 року) відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/6 частка житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Згідно ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР (1963 року) - кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до заповіту, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Богдан О.М. 28.03.1980 року, [PERSON] заповів усе його майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде належати йому по закону - [PERSON]. Осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині, незалежно від змісту заповіту відповідно до ст. 535 ЦК УРСР (1963 року), немає. Відповідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року - визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] на час відкриття спадщини мешкала разом зі спадкодавцем за адресою: [ADDRESS], що підтверджено записами в будинковій книзі на будинок [ADDRESS], тобто [PERSON] вважається такою, яка фактично прийняла спадщину. Згідно до ст. 1216 ЦК України - спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15.01.2010 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, [PERSON] померла [INFO]. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/3 частка житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1233 ЦК - заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно до заповіту від 20.08.1987 року, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Богдан О.М., зареєстрованого в реєстрі за № [NUMBER], [PERSON] заповіла все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось та все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона матиме право за законом - [PERSON]. Відповідно до витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 25764765 від 27.12.2010 року, наданого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою, заповіт [PERSON] від 20.08.1987 року, зареєстрований за № [NUMBER] не змінювався та не скасовувався. Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України - спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], пояснили, що [PERSON] мешкала разом із [PERSON] за адресою: [ADDRESS], [PERSON] здійснювала за нею догляд. Письмовою відповіддю державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори від 27.12.2010 року за № 2856/01-14 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з тим, що необхідно було протягом шести місяців із дня її смерті подати в Ізмаїльську державну нотаріальну контору Одеської області заяву про прийняття спадщини. За змістом ст. 1216, ч.1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкуванням є перехід спадщини від спадкодавця до спадкоємців. Спадкоємець має право прийняти спадщину, або не прийняти її. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про відмову у її прийнятті. Відповідно до ч.2 ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. При цьому у п.23 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки позивач довів та підтвердив достовірними доказами факт постійного проживання із [PERSON] на час відкриття спадщини, тому вважається такою, яка фактично прийняла спадщину. На підставі викладеного,

Outcome: approved