Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

07.06.2018 р. до Київського районного суду м. Харкова надійшла вказана позовна заява, в якій позивачі просять усунути перешкоди в здійсненні права власності [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловою площею. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 26.11.1993 р., та свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.08.2008 року, квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві особистої приватної власності. У вказаній квартирі проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також у квартирі зареєстрований - [PERSON] [INFO] .. Відповідач [PERSON] є сином [PERSON] 08.11.2011 року заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно його сина - [PERSON] .. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.09.2013 року встановлено опіку над [PERSON] . Його опікуном призначено [PERSON] та визначено, що місцем проживання [PERSON] є місце проживання його опікуна, а саме: [ADDRESS] . Після винесення вищевказаного рішення, відповідач [PERSON] разом зі своїм опікуном залишив територію України і до теперішнього часу не повертався до місця своєї реєстрації. У квартирі не має його майна, особистий речей, спального місця, він не має ніякого зв`язку із квартирою, не він, ні його опікун не виявляли бажання повернутись до належної нам квартири, не становили питання про вселення до неї. Відповідач не мешкає в житловому приміщенні без поважних причин більш року, тому на думку позивачів, вважається таким що втратив право користування житлом. Через зареєстрованого у належній позивачам квартирі відповідача, вони мають певні труднощі у здійсненні права власності, змушені сплачувати комунальні послуги, і за не проживаючого відповідача, що значно позначається на їх матеріальному стані. Поважних причин відсутності відповідача у житловому приміщенні не існує. Враховуючи вищевикладене, позивачі звернутись до суду з вказаним позовом за захистом своїх законних прав. Ухвалою від 13.07.2018 р. відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суд від 14.12.2018 р. по справі проведено та закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду. У судове засідання 14.05.2019 року позивачі не з`явились, до канцелярії суду 11.04.2019 року та 14.05.2019 року були подані заяви про розгляд справи без їх присутності, позовні вимоги підтримали. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про день та місце слухання справи були повідомлені через третю особу - Департамент служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради, Харківської області. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради, Харківської області в судове засідання не з`явилась, 14.05.2019 р. представник [PERSON] подала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, просила винести рішення відповідно до діючого законодавства, з урахуванням інформації, яка міститься в листі від 13.05.2019 р. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши подані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Позивачі, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками трьохкімнатної квартири [ADDRESS] на підставі: свідоцтва про право власності на житло від 26.11.1993 р., реєстровий №0348 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.08.2008 року, реєстровий №1-1761. У квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] 1953 р.н., позивач [PERSON] , 1975 р . н., [PERSON] [INFO] (дочка [PERSON] ), відповідач [PERSON] [INFO] (а.с. 22). Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08.11.2011 року [PERSON] та [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно їхнього сина - [PERSON] Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.09.2013 року встановлено опіку над [PERSON] . Його опікуном призначено [PERSON] (відповідач) та визначено, що місцем проживання [PERSON] є місце проживання його опікуна, а саме: [ADDRESS] (а.с.23-24). Той факт, що відповідач не проживає за місцем реєстрації підтверджується листом третьої особи - Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради, Харківської області від 13.05.2019 року, відповідно до якого постійне місце мешкання відповідача [PERSON] з 2013 року, є: [ADDRESS] . Крім того, зазначено, що на виконання ст.246 СКу України та відповідно до п.52 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866, Службою у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в рамках здійснення контролю за умовами утримання, навчання, виховання дитини, [PERSON] , над яким встановлено опіку, зроблено запит до Посольства України в Державі Ізраїль. За наявною в ССД по Київському району інформацією, малолітній [PERSON] разом з опікуном [PERSON] мешкає в Державі Ізраїль [ADDRESS] , в трикімнатній арендованій квартирі, контракт аренди від 23.07.2018 року. Навчається, має грант від страхової організації на суму 1006 шекелей, користується пільгами, як дитина, позбавлена батьківського піклування. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст.319ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому згідно до ст.391ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла за законом. Згідно з п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07.02.2014 р., усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71,72,116,156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою; про визнання фізичної особи померлою. Конституцією України, Конвенцією ООН «Про права дітей», Законами України «Про охорону дитинства», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а також СК України закріплюються права малолітніх та неповнолітніх дітей щодо місця їх проживання. Відповідно до ст. 2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 33 Конституції України та ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.ст. 3, 10 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за п. 2 ст. 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь - яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України, місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацію, яка виконує щодо неї функції опікуна. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.09.2013 року визначено, що місце постійного мешкання відповідача [PERSON] є Держава [ADDRESS] . Факт постійного проживання відповідача за вищевказаною адресою не заперечує жодна зі сторін по справі, тому суд вважає цей факт безспірним. Суду не було надано доказів зацікавленості відповідачем [PERSON] квартирою [ADDRESS] . Відповідачем [PERSON] не було вжито заходів щодо реалізації прав [PERSON] на проживання за місцем реєстрації. Тому суд вважає, що відповідач [PERSON] повністю втратив зв`язок з житловим приміщенням, у якому він зареєстрований. Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права власності підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved