Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

07.07.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи позовні вимоги тим, що 08.10.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11230988000 із наступними змінами, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 50900 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,5 % річних та зі строком повернення до 08.10.2027 року. Того ж дня на забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком і [PERSON] укладено договір поруки, за яким поручитель зобовязався в солідарному порядку відповідати перед банком за виконання позичальником усіх його зобовязань перед кредитором в повному обсязі. Крім того, з метою забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором 08.10.2007 року між банком і [PERSON] укладено договір іпотеки, згідно з яким [PERSON] передала в іпотеку банку належну їй квартиру [ADDRESS], загальною площею 48 кв.м. Всупереч умовам зазначеного вище кредитного договору позичальник не здійснював своєчасних платежів у повному обсязі, у зв'язку з чим утворилась заборгованість. Банк направляв відповідачам вимоги про необхідність усунення порушень умов договору, однак дані вимоги залишились без виконання. Зазначені вище обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом, в якому позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив: - стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на свою користь заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 45807,70 дол. США та пеню в розмірі 20271,03 грн.; - звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] в рахунок задоволення вимог банку за вищевказаним кредитним договором у розмірі 45 807,70 дол. США та 20271,03 грн. Встановити спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною 30066,00 дол. США. Крім того, позивач просив стягнути на його користь судові витрати в розмірі 1218 грн. з кожного з відповідачів та стягнути солідарно з відповідачів понесені банком судові витрати у сумі 500 грн. за проведення оцінки іпотечного майна. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову з урахуванням їх уточнення підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що вимоги позову він не визнає, вказуючи на те, що вказаний кредит він брав разом з зятем [PERSON] в розмірі 50900 доларів США. Він справно платив кредит на протязі семи років, та будь яких прострочень по сплаті не було. Коли курс долара США пішов вгору, вони уже не в змозі були платити кредит. На даний час просрочення проплати становить близько півтора року. Він визнає, що договір укладався та він його дійсність не заперечує, однак він готовий платити по курсу 5 грн. 50 коп. за 1 долар США, а не по 25 грн. В липні, серпні та вересні 2014 року в нього в банку не брали кошти, бо у нього не було доручення на вчинення дій від імені основного боржника [PERSON] На запитання представника позивача він повідомив, що визнає, що останню проплату по кредиту здійснено в липні 2014 року. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не зявились, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Представника відповідача [PERSON] [PERSON] було повідомлено про день, час та місце судового засідання під розписку, що наявна в матеріалах справи (а.с. 155). Попередній розгляд справи, що було призначено на 03.12.2015 року, також переносився на 12.01.2016 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] (а.с. 151). Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявилась, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомила. Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозвязку, дійшов висновку, що позов підлягає до задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 08.10.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11230988000 (а.с. 25-34). Відповідно до умов даного договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 50900 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,5 % річних та зі строком повернення кредиту до 07.09.2017 року. Позичальник зобовязався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів в розмірі 720 дол. США в день сплати ануїтетних платежів. У випадку порушення зобовязання позичальником в частині не сплати чергового ануїтетного платежу в установлений день сплати такого платежу чи сплати у розмірі меншому, ніж передбачено цим договором, на прострочену суму основного боргу банк нараховує підвищені відсотки в розмірі діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу збільшеної на 16 %. На суму прострочених відсотків банк може нараховувати пеню, починаючи з 32 календарного дня, якщо рахувати з дати виникнення прострочених процентів. Пеня нараховується в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті. 06.02.2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено додаткову угоду до договору про надання споживчого кредиту № 11230988000 від 08.10.2007 року, згідно з якою змінено строк кінцевого повернення кредиту до 08.10.2027 року, а також визначено обовязок позичальника повертати суму кредиту та процентів шляхом сплати ануїтетних платежів в розмірі 509 дол. США в день сплати ануїтетних платежів, передбаченого договором (а.с. 35). На забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним договором про надання споживчого кредиту 08.10.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено договір поруки № 148228, відповідно до якого [PERSON] зобовязався в солідарному порядку відповідати перед банком за виконання [PERSON] усіх його зобовязань за вказаним кредитним договором (а.с. 36, 37). Згідно з додатковою угодою № 1 від 02.03.2009 року до вищевказаного договору поруки поручитель надав свою згоду на зміну основного зобовязання, повязану з укладенням між банком і [PERSON] додаткової угоди від 06.02.2009 року (а.с. 38, 39). 08.10.2007 року з метою забезпечення виконання зобовязань за вказаним вище кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено договір іпотеки з подальшими змінами від 29.04.2009 року, посвідчений 08.10.2007 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2915. Згідно з даним договором [PERSON] передала в іпотеку банку квартиру [ADDRESS], загальною площею 48 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м. (а.с. 40, 43). Квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20.03.2007 року, виданим виконкомом Вінницької міської ради на підставі його рішення від 07.03.2007 року № 337 (а.с. 46). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконує належним чином взяті на себе зобовязання з повернення кредиту і процентів за користування ним. Станом на 15.06.2015 року заборгованість за кредитним договором № 11230988000 від 08.10.2007 року складає: по тілу кредиту та процентам у розмірі 45807,70 дол. США та пеня у розмірі 20271,03 грн., з яких: 41362,73 дол. США - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 1299,80 дол. США за період з 08.09.2014 року по 15.06.2015 року; 4444,97 дол. США - заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 4032,96 дол. США за період з 08.08.2014 року по 07.06.2015 року; 4546,61 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, нарахована з 09.09.2014 року по 15.06.2015 року; 15724,42 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, нарахована з 09.06.2014 року по 15.06.2015 року. Зазначена сума заборгованості підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с. 55 64). Банк звертався до відповідачів з вимогами від 29.04.2015 року про необхідність усунення порушень умов кредитного договору, однак дані вимоги залишились без виконання (а.с. 47-54). Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинно бути виконано у встановлений строк його виконання. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України). Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. У звязку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима (зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у справі № 6-190цс15 від 16.09.2015 р.). Судом встановлено, що у банка є відповідний дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, а тому позивач має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (а.с. 22, 24). За змістом ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. 554 ЦК України). Враховуючи те, що [PERSON] взятих на себе за кредитним договором обовязків належним чином не виконує, кредит з липня 2014 року (шляхом внесення ануїтетних платежів) не повертає, чим порушує права позивача, то з нього, а також його поручителя [PERSON] підлягає стягненню в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в розмірі 45807,70 дол. США та 20271,03 грн. Згідно ст. 572 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про заставу», ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» кредитор (Іпотекодержатель, Заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (Іпотекодавець, Заставодавець) забезпеченого заставою (Іпотекою) зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Згідно п. 9 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Відповідно до ст. 590 ЦК України, ст. 33 Закону «Про іпотеку», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Згідно ст. 7 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» та ст. 20 Закону України «Про заставу» у разі порушення іпотекодавцем (заставодавцем) обов'язків, встановлених іпотечним договором (договором застави), іпотекодержатель (заставодержатель) має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (застави). У відповідності до положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право на продаж предмета іпотеки у випадку наявності рішення суду про продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Статтею 591 ЦК України передбачено право реалізації предмета застави, на який звернено стягнення, шляхом його продажу. Відповідно до положень ст. 39 Закону України «Про іпотеку» реалізація майна за рішенням суду може проводитися шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону, тобто від імені іпотекодержателя. З огляду на викладене суд, приходить до висновку, що вимога щодо звернення стягнення на предмет іпотеки є доведеною. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. В Постанові Верховного Суду України від 09.12.2015 року, при розгляді справи № 6 2479 цс15, висловлено правову позицію, згідно якої визначення в рішення суду початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, згідно частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» є обовязковим. Позицію з цього питання також висловлено в Постанові Верховного Суду України від 07.10.2015 року при розгляді цивільної справи № 6 1935 цс 15. Відповідно до висновку про ринкову вартість квартири [ADDRESS], складеного субєктом оціночної діяльності ФОП [PERSON], станом на 03.11.2015 року ринкова вартість зазначеної квартири складає 691984 грн., що еквівалентно 30066 дол. США (а.с. 143). На підставі викладеного вище, суд вважає, що вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованою та підлягає задоволенню з визначенням способу реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» з початковою ціною реалізації 691984 грн. Разом з тим необхідно зазначити, що 07.06.2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України). Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Разом з тим рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Вказана правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду України від 09.09.2015 року (№ 6-483цс15). У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1218 грн. з кожного з них. Разом з тим вимога позивача про стягнення з відповідачів витрат в сумі 500 грн. за проведення оцінки іпотечного майна не підлягає задоволенню, оскільки дані витрати не є судовими витратами в розумінні ст. 79 ЦПК України, а є витратами, повязаними з наданням доказів. На підставі викладеного та

Outcome: approved