Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

04 червня 2014 року позивач звернувся в суд з наведеним позовом до відповідачів мотивуючи тим, що 11 травня 2004 року спільно з відповідачами придбав за 7797 грн. 31 коп. земельну ділянку площею 0,0628 га., яка знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Набережна ім. Стефаника 37, для будівництва та обслуговування будинку. Того ж дня було оформлено договір купівлі-продажу земельної ділянки. 17 лютого 2014 року реєстраційною службою було зареєстровано право спільної власності сторін на вказану вище земельну ділянку. У 2004-2006 роках спільними рівними сумісними коштами, зусиллями та засобами позивача та відповідачів на зазначеній земельній ділянці був збудований будинок загальною площею 466,5 кв.м. та початковою вартістю 816 642 грн. 24 січня 2014 року реєстраційною службою була проведена державна реєстрація права спільної сумісної власності позивача та відповідачів на вказаний житловий будинок № 37, що знаходиться на вул. Набережна ім. Стефаника. Частики кожна із співвласника у спільній сумісній власності є рівними, а тому частка позивача складає 1/3 частину земельної ділянки та 1/3 частину будинку. Виділ частки із спільної часткової власності на майно відбувається за тими ж правилами, що і при виділі частки із спільної сумісної власності на майно. 17 вересня 2013 року позивач звернувся до відповідачів з письмовою пропозицією укласти договір про поділ в натурі житлового будинку та земельної ділянки, однак відповіді на пропозицію не отримав, тому звернувся із вказаним позовом до суду. Позивач фактично користується всіма приміщеннями першого поверху будинку загальною площею 79 м.кв., окрім приміщення сходової клітки площею 10,5 м.кв., з відокремленим входом до проїжджої частини, а також одним гаражем у приміщенні підвалу площею 50,2 м.кв. і вбиральнею у ньому площею 1,3 м.кв., а всього площею 51,5 м.кв. Загальна площа будинку, якою користується позивач складає 130,5 м.кв. Площа спільної земельної ділянки складає 0,0628 га., під будинком у спільній власності перебуває земельна ділянка, яка не підлягає поділу, площею 185,9 кв.м. (0,185 га.). Площа земельної ділянки, яка підлягає поділу складає 0,0433 кв.м., ідеальна частка кожного співвласника складає 0,0150 кв.м. Тому позивач просить виділити йому 1/3 ідеальну частку у спільному майні, в саме: приміщення гаражу площею 50,2 кв.м. із вбиральнею площею 1,3 кв.м., а всього у підвалі будинку 51,5 кв.м. та приміщення прихожої, житлової кімнати, комори та кухні загальною площею 79 м.кв. на першому поверсі будинку, а разом загальною площею 130,5 кв.м., також 1/3 частину земельної ділянки площею 0,0443 кв.м., яка примикає до окремого входу до відповідно розміщеної відокремленої частки житлового будинку, що передається позивачу. 24 вересня 2014 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із зустрічним позовом до [PERSON], третя особа реєстраційна служба Івано-Франківського міського управління юстиції, про визнання за [PERSON] права власності на 5/12 частин житлового будинку № 37 вул. Набережна ім. Стефаника в м. Івано-Франківську, визнання за [PERSON] права власності на 5/12 частин житлового будинку № 37 вул. Набережна ім. Стефаника в м. Івано-Франківську, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.01.2014 року номер 16705698, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON], [PERSON], [PERSON] на житловий будинок № 37 вул. Набережна ім. Стефаника в м. Івано-Франківську від 10.12.2013 року, зобовязання державного реєстратора внести запис до Державного реєстру про скасування державної реєстрації права власності за [PERSON], [PERSON], [PERSON] на житловий будинок № 37 вул. Набережна ім. Стефаника в м. Івано-Франківську, зобовязання [PERSON] усунути перешкоди у користуванні, розпорядженні відповідачам житловим будинком № 37 вул. Набережна ім. Стефаника в м. Івано-Франківську шляхом надання [PERSON] [PERSON] та [PERSON] дубліката ключа до вхідних дверей першого поверху будинку. Вимоги зустрічної позовної заяви обґрунтовані тим, що відповідає дійсності і не оспорюється викладена позивачем за первісним позовом обставина, що сторони по справі на підставі договору купівлі-продажу придбали земельну ділянку площею 0,0628 га., яка знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Набережна ім. Стефаника 37, для будівництва та обслуговування будинку. Також позивачем та відповідачами було розпочато будівництво будинку за спільні кошти і спільними зусиллями. Однак, за спільні кошти та спільними зусиллями позивача та відповідачів було споруджено тільки підвальне приміщення та перший поверх спірного будинку. Таким чином позивачу [PERSON] належить тільки 1/3 частина земельної ділянки, 1/3 частина підвального приміщення та 1/3 частина першого поверху будинку. В 2005 році сторони усно домовились, що [PERSON] та [PERSON] на збудованому одноповерховому будинку за власні кошти добудують другий та третій поверхи. Також було домовлено, що для швидшого введення будинку в експлуатацію, так як будинок побудований на земельній ділянці, яка належить сторонам порівну, відповідачі здійснюють всі необхідні дії по введенню будинку в експлуатацію та оформленню права власності на будинок на імя [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях. Протягом 2005-2014 року відповідачі самостійно, за власні кошти побудували другий та третій поверхи будинку. Підтвердженням того, що будівельні роботи проводились виключно зусиллями відповідачів є копії договорів підряду, квитанції, покази свідків. Проте, після проведення всіх робіт та оформлення новозбудованого майна на імя сторін, позивач відмовився виконувати свою частину домовленості та передати у власність відповідачів належну їм на праві власності частку житлового будинку. Фактично 10/12 частин житлового будинку побудований відповідачами за свої грошові кошти, тому оформлення права власності на будинок на імя позивача та відповідачів в рівних долях порушує право відповідачів. Крім того, позивач змінив замки до першого поверху спірного будинку і не надав відповідачам нових ключів до них, ти самим вчиняє перешкоди у користуванні і розпорядженні майно. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві, а також пояснив, що участі у будівництві першого поверху відповідачі не приймали. Земельна ділянка була придбана із недобудованим підвальним приміщенням. На часткову реконструкцію підвалу відповідачі давали кошти. Між сторонами була усна домовленість, що все буде поділено порівно та в підвалі буде два гаражі, один гараж позивачу, інший відповідачам. Поділити підвал на трьох неможливо через несучі стіни. Другий та третій поверх відповідачі будували за свої кошти. Також позивач вказав, що він не підтримує своїх вимог щодо стягнення грошової компенсації за відхилення від ідеальної 1/3 частки на 25 м.кв. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві, також додатково суду пояснив, що він та позивач не підтримують вимогу про стягнення грошової компенсації за відхилення від ідеальної 1/3 частки на 25 м.кв. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнав, суду пояснив, що земельна ділянка була куплена разом з підвальним приміщенням. В 2005 році він з братом повернулись з-закордону та допомоги перекрити перший поверх будинку. Він та брат [PERSON] передавали кошти на будівництво підвалу та першого поверху через свою матір, а мати віддавала гроші позивачу. Вважає, що підвал та перший поверх повинен бути поділений між ними трьома, а другий та третій поверх повинен належати йому та брату [PERSON], оскільки вони будували другий та третій поверхи. Всі оригінали правовстановлюючих документів знаходяться в нього. Вимоги зустрічного позову відповідач [PERSON] підтримав з мотивів наведених в зустрічній позовній заяві. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав з мотивів зазначених відповідачем [PERSON] та адвокатом [PERSON] Вимоги зустрічного позову відповідач [PERSON] підтримав з мотивів наведених в зустрічній позовній заяві. Позивач [PERSON] вимоги зустрічного позову не визнав з мотивів зазначених його представником в письмових запереченнях (т.2 а.с.1-4), а саме вважає вимоги зустрічного позову безпідставними, частки співвласників є у спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. На підтвердження свого права власності на 5/6 частки будинку відповідачі надали суду підроблені документи про виконання робіт та продаж будівельних матеріалів, квитанції про оплату робіт, акти здачі-прийняття робіт. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], суду дав покази в яких вказав, що сторін він знає з 90-х років та перебуває з ними в дружніх відносинах. Сторони купили земельну ділянку із підвальним приміщенням. [PERSON] було зроблено вїзд, залито стяжку на підлозі підвалу. [PERSON] було обумовлено, що фінансово сторони все ділять на трьох. Роботи з облаштування підвалу та першого поверху проходили за відсутності [PERSON], а другий та третій поверх [PERSON] будували вже самі. Щодо домовленості сторін по розподілу часток в будинку, то свідок сказав, що йому нічого не відомо, однак згодом сказав, що між сторонами була усна домовленість про те, що все буде поділено в рівних долях, свідок це чув від сторін. Свідок спершу сказав, що [PERSON] не говорив свідку звідки бере гроші, але згодом, в процесі допиту свідок сказав, що за сприяння [PERSON] було зроблено підвальне приміщення та перший поверх та що сам [PERSON] казав, що [PERSON] дають кошти. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який є двоюрідним братом відповідачів, суду дав покази в яких вказав, що йому відомо про те, що сторони купили земельну ділянку із підвальним приміщенням. Будівництво підвалу та першого поверху проводилось за кошти які також надавали [PERSON]. [PERSON] передавали кошти своїй матері, а та вже передавала [PERSON]. Кошти в сумі 1000 євро, приблизно чотири рази, мати [PERSON] передавала при свідку [PERSON]. Передача коштів відбувалась в квартирі [PERSON], де на той час проживали свідок, мати [PERSON] та сестра, та кошти перераховувались при свідку. Кошти нею передавались для будівництва підвалу та першого поверху. Свідок також брав участь у будівництві коли [PERSON] вже повернулись в Україну, на той час перший поверх вже було закінчено. Другий та третій поверх [PERSON] будували власними коштами та зусиллями. Судом сторонам неодноразово надавався термін для добровільного врегулювання спору, однак сторони не змогли дійти згоди щодо добровільного врегулювання спору та виділення своїх часток, жоден із співвласників не запропонував іншому співвласнику грошову компенсацію за його частку, не вніс суми грошової компенсації на депозитний рахунок суду. Судом неодноразово призначались експертизи у справі. Експертиза за клопотанням позивача виконана, суду надано висновок експерта. Дві експертизи, про призначення яких клопотали відповідачі, не виконані експертами з тих чи інших підстав. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони визнають, що ними в 2004 році спільно придбано земельну ділянку площею 0,0628 га., яка розташована на вул. Набережна ім. Стефаника 37 в м. Івано-Франківську, що також підтверджується копією договору купівлі-продажу (т.1 а.с.25). Також сторони стверджують, що разом із земельною ділянкою ними було придбано недобудоване підвальне приміщення, хоча в договорі купівлі-продажу про це не йдеться. Позивачем [PERSON] визнається те, що другий та третій поверх відповідачі будували за власні кошти та частково на реконструкцію підвалу відповідачі надавали кошти. Сторонами визнається, що ними було побудовано новий будинок. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Отже, вказані вище факти доказуванню не підлягають. Відповідно до ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. 10 грудня 2013 року сторони зареєстрували за собою право спільної сумісної власності на житловий будинок № 37, який розташований вул. Набережна ім. Стефаника в м. Івано-Франківську та 24.01.2014 року отримали свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджується копією свідоцтва та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с.10, 11). Також позивач та відповідачі у зустрічній позовній заяві визнають, що для швидшого оформлення права власності між ними була домовленість про те, що будинок вони реєструють на всіх. Крім того, чинним законодавством не передбачено реєстрацію будинку по поверхах. 14 лютого 2014 року кожна із сторін зареєструвала за собою право спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,0628 га., яка знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Набережна ім. Стефаника 37 та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, 17 лютого 2014 року отримали три свідоцтва про право власності на 1/3 частину земельної ділянки кожен, що підтверджується копіями свідоцтв та копіями витягів (т. 1 а.с.19-24). Обґрунтованих пояснень того чому сторони не зареєстрували також право спільної часткової власності на будинок із чітким розподілом часток, згідно участі кожного в будівництві, сторони суду не надали. Звертаючись із зустрічним позовом відповідачі просять визначити розмір часток у праві спільної сумісної власності і бік їх збільшення на користь відповідачів. Позивач просить виділити його часку із спільної сумісної власності та вважає, що частки всіх співвласників є рівними, оскільки іншого між сторонами не домовлено. Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним правом особи. Частиною 1 статті 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд, тобто вільно обирає спосіб захисту порушених прав і охоронюваних законом інтересів Стаття 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), розкриває зміст права власності, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Стаття 369 ЦК України встановлює порядок здійснення права спільної сумісної власності. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. За змістом ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Позивач [PERSON] просить провести виділ його частки із спільної сумісної власності на будинок та спільної часткової власності на земельну ділянку. Відповідачі вважаю, що їх частка у спільній сумісній власності на будинок є більшою ніж частка позивача, оскільки вони самостійно буду вали другий та третій поверх будинку, а підвал та перший поверх будинку сторонами будувались спільно. Сторони визнають, що підвал ними збудовано за спільні кошти, позивач визнає, що перший поверх збудовано за його та відповідачів спільні кошти, а другий та третій поверхи за кошти відповідачів, отже, у даному випадку частки сторін у справі спільної сумісної власності не можуть бути рівними. Покази свідків суд оцінює критично, оскільки свідок [PERSON] змінював свої покази. Спочатку вказував, що [PERSON] не говорив свідку звідки бере гроші, але згодом, в процесі допиту свідок сказав, що за сприяння [PERSON] було зроблено підвальне приміщення та перший поверх та що сам [PERSON] казав, що [PERSON] дають кошти. Щодо показів свідка [PERSON], то показами свідка не може підтверджуватись факт передачі коштів на будівництво та те, що саме ці кошти були витрачені на будівництво того чи іншого поверху. Щодо квитанцій, накладних, які надані відповідачами, то такі квитанції, накладні датовані в той час коли будівництво першого поверху вже було завершене. Крім того, висновками експертиз, проведених в рамках кримінального провадження, встановлено, що підписи від імені [PERSON] на прибуткових касових ордерах, квитанціях виконані не ним, а іншою особою (т. 2 а.с.78-86). Згідно висновку експерта, підписи [PERSON] в квитанціях виконані не [PERSON], а іншою особою (т.2 а.с.232-245). Квитанції, договори купівлі-продажу, розхідні накладні, угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог, договір на постачання (т. 2 а.с.18-56), які надані позивачем та його представником не підтверджують того, що саме такі будівельні матеріали купував позивач [PERSON] для будівництва будинку на вул. Набережна 37 в м. Івано-Франківську. На друкованих квитанціях містяться дописи ручкою щодо обєкту будівництва, квитанції, договори, угоди виписані та укладені із приватним підприємцем [PERSON], отже будівельні матеріали які купував позивач використовувались ним у підприємницькій діяльності, а не для будівництва приватного будинку. Отже, дослідивши всі докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що немає підстав для задоволення позову [PERSON] про виділ 1/3 частки із спільної сумісної власності та для задоволення зустрічного позову [PERSON] та [PERSON]І про виділ їм по 5/12 частки, оскільки сторонами не доведено саме такий розмір їх часток. Сторонами не надано суду доказів того хто скільки з них вклав грошових, трудових ресурсів у будівництво будинку. Самостійно сторони дійти згоди щодо виділу часток не змогли, тому позивачем [PERSON] і було зареєстровано право спільної сумісної власності на будинку, а не право спільної часткової власності із зазначенням часток кожного. Крім того, самі відповідачі вказують, що для пришвидшення реєстрації права власності на будинок вони вирішили зареєструвати право власності на будинок порівну, хоча частки їх не були рівними. Щодо земельної ділянки, то вимога позивача в цій частині не підлягає до задоволення, оскільки виділ часток земельної ділянки слід проводити із одночасним виділом часток будинку, таким чином щоб кожен із співвласників будинку мав доступ до своєї частини земельної ділянки. Щодо вимоги зустрічного позову, то він також не підлягає до задоволення. До такого висновку суд прийшов з мотивів, які зазначені вище, під час обґрунтування судом свого висновку при вирішенні первісного позову [PERSON], виходячи з того, що при поділі будинку, який перебуває у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників є рівними, але позивач [PERSON] в судовому засіданні визнає, що відповідачі приймали участь у будівництві всього будинку, а сам [PERSON] брав участь у реконструкції підвалу та будівництві першого поверху разом з відповідачами. Відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів того, що їх частки у спірному будинку становлять по 5/12 кожному. Також необґрунтованими є решта вимог зустрічного позову, щодо визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та рішення про державну реєстрацію права власності на спірний будинок, оскільки підстав для скасування такого свідоцтва та рішення відповідачами суду не наведено. Крім того, відповідачі у зустрічному позові визнають, що вони добровільно зареєстрували право спільної сумісної власності та вважали, що їх частки є рівними. Щодо вимоги про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом надання дубліката ключів до вхідних дверей, то відповідачами жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] чинить їм такі перешкоди, суду не надали. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Під час ухвалення рішення суд також вирішує питання розподілу судових витрат між сторонами. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки у задоволенні позову [PERSON] та у задоволенні зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] відмовлено, то судові витрати сторони несуть самостійно. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 13, 20, 317, 319, 321, 331, 355, 356, 358, 364, 368, 370 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 66, 88 ЦПК України,

Outcome: dismissed