Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

06.03.2019 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах позивачів звернувся до суду з даною позовною заявою, обґрунтовуючи яку зазначив, що в ході проведення перевірки було встановлено, що на підставі заяви [PERSON] про втрату державного акта серії ЯА № 998982 на право власності на земельну ділянку площею 0,6251 га для ведення особистого селянського господарства на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району, виданого на підставі рішення 25 сесії 4 скликання Старобезрадичівської сільської ради від 20.10.2005, рішенням Старобезрадичівської сільської ради 20 сесії 5 скликання від 03.10.2008 № 22 анульовано вищевказаний державний акт на право власності та надано дозвіл на виготовлення дублікату державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,6251 га для ведення особистого селянського господарства на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району. На підставі вказаного рішення Старобезрадичівської сільської ради від 03.10.2008 [PERSON] управлінням земельних ресурсів в Обухівському районі видано 20.09.2009 новий державний акт на право власності серія ЯЗ № 449141, а саме видано дублікат замість серії ЯА № 998982 на право власності на земельну ділянку площею 0,6251 га з кадастровим номером 3223187700:07:013:0005 на території с. Старі Безрадичі Обухівського району. Вказане рішення прийнято Старобезрадичівською сільською радою поза межами компетенції, у зв`язку з чим видача в подальшому державного акту на право власності на земельну ділянку відбулось із порушенням вимог земельного та лісового законодавства. В зв`язку з чим прокурор звернувся з вказаним позовом до суду та просить визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, визнати недійсним рішення, державний акт, витребувати у відповідача земельну ділянку та стягнути з відповідачів судовий збір. В судове засідання прокурор не з`явилась, подала до суду клопотання в якому просить провести розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник Державного підприємства «Київське лісове господарство» в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без участі їх представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства будучи належним чином повідомлений в судове засідання не завилась, заяв чи клопотань до суду не надав. Представник відповідача Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області в судове засідання не з`явився, подали до суду клопотання в якому просив розглядати справу за відсутності представника сільської ради, проти позову не заперечили. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про час і місце судового розгляду, шляхом направлення поштової кореспонденції та через оголошення на офіційному сайті суду, заяв чи клопотань до суду не надав. Суд, дослідивши докази, подані сторонами, повно і всебічно оцінивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що на підставі заяви [PERSON] про втрату державного акта серії ЯА № 998982 на право власності на земельну ділянку площею 0,6251 га для ведення особистого селянського господарства на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району, виданого на підставі рішення 25 сесії 4 скликання Старобезрадичівської сільської ради від 20.10.2005, рішенням Старобезрадичівської сільської ради 20 сесії 5 скликання від 03.10.2008 № 22 анульовано вищевказаний державний акт на право власності та надано дозвіл на виготовлення дублікату державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,6251 га для ведення особистого селянського господарства на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району. На підставі вказаного рішення Старобезрадичівської сільської ради від 03.10.2008 [PERSON] управлінням земельних ресурсів в Обухівському районі видано 20.09.2009 новий державний акт на право власності серія ЯЗ № 449141, а саме видано дублікат замість серії ЯА № 998982 на право власності на земельну ділянку площею 0,6251 га з кадастровим номером 3223187700:07:013:0005 на території с. Старі Безрадичі Обухівського району. Відповідно до інформації Старобезрадичівської сільської ради від 05.03.2018 № 62/02-30/73/02-31 в протоколі 25 сесії Старобезрадичівської сільської ради 4-го скликання від 20.10.2005, на яку іде посилання в державному акті серії ЯЗ № 49141, не має жодного згадування про [PERSON] . Згідно інформації архівного сектору Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 08.02.2019 № 05-04/17 встановлено, що по документах архівного фонду «Старобезрадичівська сільська рада», у протоколах 25,28-30 сесій сільської ради 4-го скликання за 2005, 2006 роки, 1-7 сесій сільської ради 5-го скликання за 2006 рік рішення про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки не виявлено. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно ч. ч. 6, 7, 9, 10 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Однак встановлено, що [PERSON] із заявою до Старобезрадичівської сільської ради про надання йому у власність спірної земельної ділянки не звертався, відповідне рішення ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення йому у власність земельної ділянки не приймалось. Також, слід зазначити, що спірна земельна ділянка в силу положень ст. ст. 19, 55, 57, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України (в редакції станом на 2008 рік) відносилась до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалися для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Так, статтею 55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення. Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містить. Згідно ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. Статтями 7, 8 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Так, за інформацією ДП «Київське лісове господарство» від 30.01.2018 № 02-02/105 встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером: 3223187700:07:013:0005 розташована на землях лісогосподарського призначення у виділі 29 кварталу 110 Козинського лісництва, погодження на вилучення лісових ділянок підприємство не надавало. Також згідно наданого листом ДП «Київське лісове господарство» від 26.09.2018 № 02-02/764 акта обстеження спірної земельної лісової ділянки із здійсненням фотофіксації встановлено, що остання розташована у виділі 29 кварталу 110 Козинського лісництва. Факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується і проектом організації та розвитку лісового господарства ДП «Київське лісове господарство» 2003, 2014 років, планово-картографічними матеріалами, планом лісонасаджень Козинського лісництва Київського держлісгоспу, протоколами лісовпорядних робіт. Окрім того, за інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 04.12.2017 № 608 спірні земельна ділянка відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003, 2014 років відноситься до лісів Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство» і накладається на виділ 29 кварталу 110 вказаного лісництва. Отже, право користування Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство» лісом площею 0,6251 га підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, згідно з якими спірна лісова ділянка відносилася до земель лісогосподарського призначення. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц та Верховного Суду України від 24.12.2014 у справі № 6-212цс14, від 16.12.2015 у справі № 367/4187/14-ц. Таким чином, рішення Старобезрадичівської сільської ради від 03.10.2008 № 22 про надання дозволу на виготовлення дубліката державного акту на право власності на земельну ділянку прийнято всупереч вимогам п. ґ) ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 56 Земельного кодексу України. Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 Земельного кодексу України в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин). Також, ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Однак, за інформаціями ДП «Київське лісове господарство» від 30.01.2018 № 02-02/105 та Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства від 29.01.2018 № 04-48/234 встановлено, що останні згоди на вилучення чи припинення права постійного користування вказаними землями не надавали. Таким чином, рішення Старобезрадичівської сільської ради від 03.10.2008 № 22 «Про надання дозволу на виготовлення дубліката державного акта на право власності на земельну ділянку» прийнято всупереч вимогам ч. 5 ст. 116, ч. 2, 3 ст. 142 Земельного кодексу України, за відсутності згоди землекористувача. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Таким чином, Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів. Відповідно до ч. 3 ст. 149 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу. Згідно з ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання, ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті, будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. Отже, відповідно до положень вказаних статей у редакції на момент виникнення спірних правовідносин вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності та зміна їх цільового призначення загальною площею 0,6251 га не належало до Старобезрадичівської сільської ради. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 14.12.2016 у справі № 6-2285цс15. Крім того, згідно ст. 12, ч. 1 ст. 20, ч. 1 ст. 122 та ч. 3 ст. 149 Земельного кодексу України сільські ради взагалі не наділені повноваженнями щодо вилучення і надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення державної форми власності. Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Також, відповідно до ст. ст. 17 Лісового кодексу України (в редакції на час прийняття спірних рішень) у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. У постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища. З огляду на викладене, надання у приватну власність земельної ділянки для цілей, не пов`язаних з веденням лісового господарства, а саме - для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель лісогосподарського призначення суперечить вимогам ст. 84 Земельного кодексу України, ст. 17 Лісового кодексу України та не відносилось до компетенції Старобезрадичівської сільської ради. Крім того, відповідно до ст. ст. 18, 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, які мають особливий правовий режим. Оскаржуваними рішеннями порушено порядок зміни цільового призначення земель, оскільки така зміна проведена не уповноваженим відповідно до вимог Земельного кодексу України органом та за відсутності згоди органу лісового господарства. Стаття 57 Лісового кодексу України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства. Відповідно до частини першої цієї статті (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. При цьому, згідно з ч. 3 ст. 57 Лісового кодексу України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища. Відповідно до ч. 4 ст. 20 Земельного кодексу України (станом на 2010 рік) зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Однак, за інформацією Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства від 29.01.2018 № 04-48/234 встановлено, що погодження на зміну цільового вищевказаних земельних ділянок не надавалось та відповідні рішення органів державної влади про зміну цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення не приймалися. Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 391/1056/14-ц та Верховного Суду України від 20.03.2013 у справі № 6-13цс13 та від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15. Порушення порядку зміни цільового призначення земель відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод щодо земельних ділянок. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 № 610-р «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держкомлісгоспу та Держкомзему до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері, зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення. Отже, рішеннями Старобезрадичівської сільської ради 25 сесії 4 скликання від 20.10.2005 та 20 сесії 5 скликання від 03.10.2008 змінено цільове призначення земельної ділянки держлісфонду з порушенням вищевказаного розпорядження Кабінету Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 393 Цивільного кодексу України визначено, що правовий акт органу державної влади, органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно зі ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Положення ст. 152 Земельного кодексу України визначають, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Таким чином, рішення Старобезрадичівської сільської ради 20 сесії 5 скликання від 03.10.2008 № 22 прийнято всупереч вимогам ст. ст. 20, 56, 84, 122, 142, 149 Земельного кодексу України, ст. 57 Лісового кодексу України у зв`язку з чим, на підставі ст. ст. 21, 152, 155 Земельного кодексу України, ст. ст. 16, 21, 393 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсними. Оскільки зазначене рішення сільської ради суперечить вимогам закону, тому отримана у приватну власність земельна ділянка підлягає поверненню. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Зважаючи на те, що відповідачем право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано у встановленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України шляхом визнання недійсним рішення Старобезрадичівської сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння на користь держави. Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. А за змістом ч. 3 зазначеної статті ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ст. 396 Цивільного кодексу України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Наведене вище свідчить про можливість застосування віндикації для захисту порушених інтересів держави. Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 387, 388, 396 ЦК України право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №372/2180/15-ц, Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15 та від 16.04.2014 у справі № 6-146цс13. Також, згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, держава як власник спірного майна делегувала Старобезрадичівській сільській раді Обухівського району повноваження щодо здійснення права власності від її (держави) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля держави як власника може виражатися лише в таких діях органу, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. Таким чином, здійснення Старобезрадичівською сільською радою права власності, зокрема, розпорядження землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі держави, що відповідно до ст. 388 ЦК України дає підстави для витребування державою її майна від добросовісного набувача. Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Щодо строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно правової позиції Верховного Суду України відображеної у іншій постанові від 01.07.2015 у справі № 6-178цс15, визначено, що перебіг строку позовної давності за позовами прокуратури, поданими в інтересах державних органів, органів місцевого самоврядування має рахуватись з часу коли відповідний орган довідався чи міг довідатись про порушення його прав чи особу, що їх порушила, а не з часу отримання таких даних прокуратурою. Отже, закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом коли саме уповноваженому органу, право якого порушено внаслідок прийнятого незаконного рішення, стало відомо про таке порушення. Про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2017-2018 році за результатами системного аналізу інформацій різних органів державної влади, установ та організацій, а саме Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, ДП «Київське лісове господарство», ВО «Укрдержліспроект», Головного управління Держгеокадастру у Київській області, що підтверджують незаконне відведення у власність земельної ділянки лісогосподарського призначення поза волею їх власника, що доводить факт не пропущення строку позовної давності і відповідає правовій позиції, викладеній впостановах Верховного Суду України від 26.10.2016 у справі № 6-2070цс16, від 20.08.2013 у справі № 3-18гс13, від 02.09.2008 у справі № 3-3376к08 та ухвалі від 25.04.2012 у справі № 6-15350вов10. Таким чином, суд вважає, що строк позовної давності позивачами та прокурором не пропущений. Щодо судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе стягнути судові витрати за сплату судового збору з відповідачів в рівних частинах.

Outcome: approved