Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

06.08.2014 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] (далі по тексту - третя особа-1) та Білгород-Дністровського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області (далі по тексту - третя особа-2) про усунення перешкод в користуванні власністю, визнання особи такої, що втратила право користування житлом, зняття з реєстрації. Так, позивач просить суд: - визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]; - усунути перешкоди у користуванні майном шляхом зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] з квартири [ADDRESS]; - зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] являється власником квартирою [ADDRESS]. В даній квартирі зареєстрована, але не проживає з квітня 2012 року [PERSON], яка в добровільному порядку відмовляється знятися з реєстрації. Дані обставини позбавляють [PERSON] можливості належним чином користуватися своєю власністю. Відповідачем - [PERSON], подано до суду заперечення на позовну заяву [PERSON], відповідно до якого відповідач просить суд відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог [PERSON] В судовому засіданні представник позивача - [PERSON], заявлені [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. В судовому засідання представник відповідача - [PERSON], подане до суду [PERSON] заперечення на позовну заяву [PERSON] підтримала в повному обсязі та просила у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. В судовому засіданні третя особа-1 - [PERSON], заявлені [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник третьої особи-2 - Б-Дністровського РВ ГУ ДМС України, в судове засідання не з'явився, але від начальника відділу надійшов до суду лист, згідно з яким останній повідомив, що зауважень та заперечень не має і просив розглянути справу без представника Білгород-Дністровського районного відділу ГУ ДМС України. 18.09.2014 року в ході судового засідання представником [PERSON] - [PERSON], було подано до суду клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей. Така заява мотивована тим, що у спірній квартирі зареєстрована неповнолітня дитина, [PERSON], [INFO], а тому необхідно залучити Орган опіки та піклування під час вирішення спору, який зачіпає права та інтереси дитини. [PERSON], як представник позивача та третя особа-1, в судовому засіданні заперечував проти клопотання [PERSON] - [PERSON], про залучення до участі у справі третьої особи, просив в задоволенні такого клопотання відмовити та продовжити розгляд справи по суті, посилаючись на те, що даний спір ніяким чином не зачіпає права та інтереси дитини. Відповідно до ч.4 ст.209 Цивільного процесуального кодексу України, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, розглянувши клопотання представника [PERSON] - [PERSON], про залучення третьої особи, дійшов до висновку про відмову в задоволенні такого клопотання, з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у даній справі є [PERSON], відповідачем - [PERSON], третьої особою-1 - [PERSON], третьою особо-2 - Б-Дністровський РВ ГУ ДМС України. Предметом розгляду справи є встановлення факту не проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS], визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою та зняття її з реєстрації за вказаною адресою. Отже, даний спір взагалі та ніяким чином не стосується та не зачіпає прав та інтересів неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO], яка зареєстрована у спірній квартирі. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 25.09.2002 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого Продавець продав, а Покупець купив двокімнатну квартиру під номером третім, розташовану в [ADDRESS]. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2005 року визнано договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] таким, що відбувся. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. [PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з заявою про перегляд рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2005 року за нововиявленими обставинами. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.06.2011 року заяву [PERSON] задоволено. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2005 року за позовом [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на квартиру скасовано за нововиявленими обставинами. Справу призначено до розгляду. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.08.2013 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права приватної власності (первісні вимоги: визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на квартиру) залишено без розгляду на підставі заяви [PERSON] У червні 2007 року [PERSON] звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.01.2010 року позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено частково. Поділено майно подружжя між [PERSON] та [PERSON] Рішенням апеляційного суду Одеської області від 03.11.2010 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.01.2010 року в частині задоволення позовних вимог про поділ майна та визнання права власності на ? частину квартири [ADDRESS] скасовано та ухвалено в цій частині нове, яким поділено спірну квартиру та визнано за [PERSON] право власності на ? частину спірної квартири. В решті рішення суду залишено без змін. [PERSON] звернувся до апеляційного суду Одеської області з заявою про перегляд рішення апеляційного суду Одеської області від 03.11.2010 року за нововиявленими обставинами. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28.11.2013 року заяву [PERSON] про перегляд рішення апеляційного суду Одеської області від 03.11.2010 року за нововиявленими обставинами задоволено. Рішення апеляційного суду Одеської області від 03.11.2010 року скасовано. Апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.01.2010 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на ? частину квартири [ADDRESS] і в цій частині ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на ? частину квартири [ADDRESS] відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.05.2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 28.11.2013 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на ? частину квартири залишено без змін. Відповідно до мотивувальної частини ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.05.2014 року, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на ? частину квартири [ADDRESS], оскільки ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.08.2013 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права приватної власності залишено без розгляду, тому спір між сторонами відсутній, а квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2002 року. Згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу: 22193991; дата формування витягу: 27.05.2014 року), власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2002 року. Наведені обставини свідчать про той факт, що єдиним власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] Як встановлено матеріалами справи та не заперечується сторонами, у квартирі [ADDRESS] значиться зареєстрованою [PERSON], [INFO]. Відповідно до Акту, складеного 26.06.2014 року комісією у складі депутата Шабівської сільської ради Мирза В.І. та сусідів [PERSON], [PERSON], власником квартири [ADDRESS], є [PERSON] На її житловій площі прописана [PERSON], [INFO], яка за вказаною адресою не проживає з квітня 2012 року. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю. Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник вправі вимагати усунення будь-яких порушень своїх прав, навіть якщо вони не поєднані з позбавленням права володіння (ст.391 ЦК України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із статтею 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст.72 ЖК України). Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із пунктом 11 Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року, суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї зазначеної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК України. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З даних положень вбачається, що судове рішення, яке набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства та той факт, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON] за вказаною адресою зареєстрована, але фактично не проживає, суд дійшов до висновку, про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Між тим, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки дані вимоги заявлені позивачем передчасно, до звернення до відповідного органу. При цьому, рішення суду щодо визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вже є підставою для зняття її з реєстрації. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] за участю третіх осіб [PERSON] та Б-Дністровського РВ ГУ ДМС України в Одеській області про усунення перешкод в користуванні власністю, визнання особи такої, що втратила право користування житлом, зняття з реєстрації підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial