Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

06 грудня 2018 року [PERSON] в інтересах [PERSON] , звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. В позовній заяві зазначає, що на підставі рішення Радехівської районної державної адміністрації 01 липня 1998 року № 381 гр. [PERSON] надано право на земельну частку (пай) розміром 2,05 га. 02 лютого 2002 року вище вказана особа померла, про що Вузлівською сільською радою видано свідоцтво про смерть, серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина по закону на дружину - [PERSON] , та на сина - [PERSON] . [PERSON] 01 березня 2010 року видано сертифікат на право приватної власності на землю (середню земельну частку), серія ЛВ № 0189254. За час свого життя спадкодавець не встиг здійснити державну реєстрацію прав на земельну ділянку та виготовити державний акт на право власності на земельну ділянку. Проте, право на земельну ділянку не було зареєстровано за померлим, позивач не має можливості зареєструвати дану земельну ділянку на своє ім`я. За викладених обставин позивач змушений звернутися до суду для визнання права власності на земельну ділянку. Просить визнати за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків - [NUMBER] ) право власності на земельну ділянку площею 2,05 га, яка розташована в с. Вузлове в порядку спадкування після смерті [PERSON] . В процесі розгляду справи представником позивача подано уточнення до позовної заяви, з посиланням на ці ж обставини, просили визнати за [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП [NUMBER] ), право власності на наступні земельні ділянки в порядку спадкування після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] , які належали Спадкодавцю на праві на земельну частку відповідно до Сертифіката на право на земельну частку (пай), серії ЛВ № 0189254 від 01 березня 2010 року, який виданий на підставі рішення Радехівської райдержадміністрації від 01 липня 1998 року №381 розміром - 2,05 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (а.с.47-50). У підготовче судове засідання представник позивача з`явився, позов підтримує повністю та просить його задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання з`явилася, позовні вимоги визнала в повній мірі. У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що [INFO] в с.Вузлове Радехівського району Львівської області помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим 04 лютого 2002 року Вузлівською сільською радою Радехівського району Львівської області (а.с.10). Родинні відносини підтверджуються свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] , виданим 12 серпня 1987 року, де зазначено, що [PERSON] народився [INFO] , та в графі батьки значаться [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай), серії ЛВ №0189254, виданим 01.03.2010 року головою Радехівської районної державної адміністрації на підставі рішення Радехівської районної державної адміністрації від 1.07.1998 р. №381, розмір земельної частки становить 2,05 га, яка належить [PERSON] (а.с.12). З довідки №1744 від 08.09.2017 року виданої виконкомом Вузлівської сільської ради, вбачається, що [PERSON] (помер [INFO] ), дійсно до дня смерті проживав і був зареєстрований по [ADDRESS] . За вищевказаною адресою спільно з ним на день смерті були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] . Від імені померлого виконкомом Вузлівської сільської ради заповіт не посвідчувався (а.с.13). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Перешкодою в реалізації позивача його законних прав та інтересів, є те, що він позбавлений у позасудовому порядку оформити спадщину, після смерті [PERSON] . Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved