Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

07.07.2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що їй, [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно належить квартира в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Біла церква від 11.06.2020 року за даною адресою зареєстровані вона, її сини: [PERSON] і [PERSON] та онучка [PERSON] . [PERSON] , без її відома зареєстрував в її квартирі свою дочку - [PERSON] , [INFO] , проте ні він, ні його дочка за вказаною адресою не проживають. [PERSON] не проживає в квартирі понад один рік без поважних причин, а взагалі він проживає вже понад 10 років за іншою адресою, а [PERSON] - зовсім не проживала за вище вказаною адресою. В квартирі фактично проживають вона та її син [PERSON] . Відповідачі не проживають в даному будинку, не сплачують комунальні платежі в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не мають. Факт реєстрації відповідачів порушує її право на вільне розпорядження і користування майном. Тому, з урахування уточнених позовних вимог, просила усунути їй, [PERSON] , перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] та зняття їх з реєстраційного обліку. 23.07.2020 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 13.11.2020 року третя особа Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради надала до суду пояснення, в яких зазначила, що 29.10.2020 року під час проведення підготовчого судового засідання відповідач [PERSON] надав довідку про реєстрацію місця проживання особи від 20.10.2020 року №15641, видану управлінням соціального захисту населення Білоцерківської міської ради, з якої вбачається, що малолітня дочка відповідача [PERSON] , [INFO] , з 20.10.2020 року по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного вважають, що правові підстави для подання службою у справах дітей Білоцерківської міської ради до суду письмового висновку органу опіки і піклування про вирішення судового спору щодо визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та зняття її з реєстрації відпали. Просили справу розглянути за відсутності представника служби у справах дітей Білоцерківської міської ради. 17.11.2020 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що він в квартирі зареєстрований з 1988 року, а не проживає з 2009-2010 років, він не хотів жити з вітчимом, тому поїхав жити до бабусі, яка проживала по вулиці Леваневського . Потім переїхав жити в с. Трушки до батька, з ним він жив з 2010 року по 2011 рік. 24.11.2010 року він одружився, після чого він з дружиною почав проживати в [ADDRESS] де і надалі проживає. Після того, як виїхав з квартири, він комунальні послуги не сплачував, так як там не проживав, ремонти не проводив, інколи приїздив у квартиру, коли йому відчиняли двері. За ключем від квартири він до позивача не звертався. Наміри були там жити, але Національну поліцію він не викликав. 05.10.2020 року йому бабуся подарувала 1/3 частини квартири по [ADDRESS] . Суд, заслухавши пояснення учасників справи, покази свідка, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07.09.2010 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.10, 11). Відповідач - [PERSON] , [INFO] , з 10.05.1988 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта [NUMBER] (а.с.59-61), а проживає за адресою: [ADDRESS] ( а.с.88). З копії свідоцтва про народження Серії [NUMBER] (а.с.64), вбачається, що [INFO] народилася [PERSON] , батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 19.05.2020 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак, з довідки Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області від 20.10.2020 року №15.2-03 (а.с.65), вбачається, що [PERSON] [INFO] , з 20.10.2020 року по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з витягу з реєстрації територіальної громади м. Біла Церква від 11.06.2020 року (а.с.12), в квартирі [ADDRESS] зареєстровані 4 особи: з 10.05.1988 року - [PERSON] , [INFO] , з 10.05.1988 року [PERSON] , [INFO] , з 02.08.2005 року [PERSON] , [INFO] , з 19.05.2020 року [PERSON] , [INFO] . З акту про фактично проживаючих осіб від 15.06.2020 року (а.с.13), вбачається, що в квартирі квартири [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , зареєстровані 4 особи, а саме: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , однак фактично проживають дві особи, а саме: [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] в квартирі не проживає з 01.03.2009 року, також в квартирі не проживає [PERSON] . Даний факт також підтверджується Актами, які складені ОВК «Шинник» (а.с.44, 45, 46, 47, 48). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що позивача вона знає ще з 1988 року, ще коли та отримала квартиру. Позивач в квартирі живе із сином [PERSON] , якому виповнилося 15 років. Відповідача вона також знає, але бачила його коли він ще був у підлітковому віці. З позивачем відповідач більше року не живе, матері не допомагає. В квартирі вона бувала по мірі необхідності, але відповідача там не було. В квартирі чисто, але старий ремонт. Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99, зазначено, що Житловий кодекс Української РСР, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов`язки наймача жилого приміщення та членів його сім`ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов`язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги. Частина 2 статті 64 цього Кодексу передбачає, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст.29 ЦК України, місце проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Встановлено, що відповідач [PERSON] був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , як члени сім`ї власника житла, однак зобов`язання щодо утримання майна та сплаті комунальних послуг не виконує, житлом не цікавиться, вибув до іншого місця проживання та має на праві власності 1/3 частку квартири по [ADDRESS] . Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Відповідач заперечуючи проти позову не надав до суду жодних доказів щодо спростування доводів позивача, крім того в судовому засіданні підтвердив, що не проживає у квартирі з 2010 року, оскільки має інше місце проживання. Таким чином, дослідивши всі докази у справі в їх сукупності, суд встановив, що відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні більш ніж один рік, не цікавляться ним, не несе витрати по його утриманню та сплаті комунальних послуг, його особистих речей в квартирі немає, поважних причин, через які відповідач був відсутній понад один рік у спірній квартирі судом не встановлено, отже наявні підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, прийняте рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України). При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Отже, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації. Щодо вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири суд виходить з наступного. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження начального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, малолітня особа не має можливості самостійно до 10 років визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання в спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Зазначені обставини узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду викладеними у постановах від 11.07.2019 року у справі № 465/7083/13-ц та від 27.11.2019 року у справі № 368/750/16-ц. Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , оскільки за вказаною адресою був зареєстрований її батько [PERSON] , однак, з 20.10.2020 року по теперішній час малолітня зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , за місцем реєстрації матері - [PERSON] . Таким чином, позовні вимоги в частині визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] не підлягають до задоволення. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатила при подачі позову до суду, тому, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, що становить 420 грн. 40 коп.

Outcome: partial