Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-19 00:00:00

05.12.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №672 (а.с.12). Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.09.2013 року, що набрало законної сили 20.09.2013 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.14). В період шлюбно-сімейних стосунків сторін 07.07.2009 року у них народилася донька - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] від 22.07.2009 року (а.с.11). Як вказувала позивач, що не оспорював відповідач, після розірвання шлюбу донька залишилась проживати з [PERSON] Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.09.2013 року, яке набрало законної сили 23.09.2013 року (а.с.13), присуджено стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання їх малолітньої доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 900 грн., щомісяця, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 21.08.2013 року. Звертаючись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на утримання малолітньої доньки, позивач [PERSON] посилалась на погіршення її матеріального становища, потребу дитини в додаткових витратах на лікування, забезпечення, розвиток, оскільки донька є інвалідок, потребує постійного догляду, що виключає можливість її самостійної трудової діяльності. Перевіряючи обґрунтованість таких вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», яку кореспондує ст.27 Конвенції ООН про права дитини, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі ст.ст.141,180 СК України, батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, тобто такий обов'язок є особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини щодо належного матеріального забезпечення є законодавчо передбачена можливість зміни раніше визначеного рішенням суду розміру аліментів залежно від зміни певних життєвих обставин. Так, відповідно до ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду, або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось з них та інші випадки, передбачені СК України. Аналогічне роз'яснення надане і в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремим норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3. При цього, з аналізу ст.192 СК України й наданих Пленумом Верховного Суду України роз'яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов'язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 05.02.2014 року у справі № 6-143цс13, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів), а тому у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Разом із тим, право вимагати зміни розміру аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, визначених ст.ст.182-184 СК України, та відсутність імперативного припису на неможливість зміни їх розміру, не може обмежуватися разовим здійсненням визначення їх розміру. Отже, в разі зміни окремих обставин, які визначають доцільність перегляду попередньо визначеного розміру аліментів, той з батьків, з ким проживає дитина, вправі подати до суду позовну заяву про зміну порядку чи способу їх стягнення шляхом збільшення розміру аліментів. Оскільки спір між сторонами виник з приводу розміру аліментів, тому при визначенні їх розміру та доцільності збільшення попередньо визначеного відповідно до ст.182 СК України суд обов'язково враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших аліментних зобов'язань; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Судом встановлено, що [PERSON] є дитиною-інвалідом, оскільки має вроджену ваду розвитку - синдром Кліппеля-Треноне, а саме судинну мальформацію (ангіодисплазію) лівої нижньої кінцівки, дифузну артеріовенозну мікрофистульозну форму ХВН ІІІ ступеню, СЕАР, вторинний сколіоз поперечно-крижового відділу, хворіє гіпертрофічною гемангіоектазією, ангіоостеогіпертрофією (а.с.16-21). З огляду на важке вроджене захворювання дитини, [PERSON] ніде не працює та здійснює за нею постійний догляд. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги, не маючи жодних заперечень проти збільшення розміру аліментів на утримання доньки до 2000 грн. з підстав, наведених позивачем. Враховуючи встановлені обставини, виходячи із принципів справедливості, добросовісності, розумності, відповідності моральним засадам суспільства та захисту прав малолітньої дитини, у тому числі з огляду на визнання відповідачем позову, суд дійшов до переконання про наявність підстав для збільшення розміру аліментів на утримання малолітньої доньки сторін [PERSON], [INFO], з 900 грн. до 2000 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. На переконання суду, такий розмір аліментів не ставитиме платника аліментів у скрутне для нього становище, не є завищеним в нинішніх умовах проживання, економічній ситуації в країні, пов'язаній зі зростанням цін, у тому числі на медичні препарати, в яких у [PERSON] є постійна потреба. З урахуванням п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремим норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3, аліменти у збільшеному розмірі підлягають стягненню з дня набрання рішенням суду законної сили. Відповідно до ст.184 СК України, розмір аліментів, визначений за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивача, яка в силу п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнена, тому відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

Outcome: approved