Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

06 травня 2019 року [PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до батька дитини [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO], одночасно відносно якого позбавити відповідача батьківських прав. В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що 12 вересня 2017 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] , [INFO] , після укладення шлюбу дружині змінено прізвище на [PERSON] . Фактично ж шлюбні відносини між ними розпочалися ще з серпня 2010 року. Від даного шлюбу вони мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Також у дружини позивача був син від першого шлюбу - [PERSON] , [INFO] , який також є членом їх родини, та відношення з боку позивача до двох дітей цілком однакове, обох дітей він вважає своїми синами. З серпня 2012 року подружжя [PERSON] разом з дітьми (спочатку з [PERSON] , а потім народилась й друга дитина) мешкали в 3-кімнатній квартирі, за адресою: [ADDRESS] , у якій для проживання дітей є окрема кімната, в кімнаті зроблено ремонт, є всі необхідні меблі. [INFO] дружина позивача [PERSON] померла. Зараз позивач разом з синами проживають у вищезазначеній квартирі. З моменту створення їх сім`ї [PERSON] постійно піклується про обох дітей, приділяє дітям весь свій вільний час, займається їх вихованням та розвитком здібностей, любить обох дітей однаково, добре відноситься до них, і вважає, що він, як батько, при складених на сьогоднішній день обставинах, зможе забезпечити якнайкраще виховання та умови для проживання для обох дітей, забезпечити стабільні і гармонійні умови для їх життя, зокрема й для [PERSON] . В свою чергу, з 24.10.2012 року, за рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області № 0438/2877/2012 з відповідача на користь дружини [PERSON] стягувалися аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення дитиною повноліття. Згідно розрахунку заборгованості за аліментами, з моменту винесення рішення суду відповідач жодного разу не сплачував аліменти. Станом на 22.03.2018 року заборгованість по сплаті аліментів за виконавчим листом № 0438/2877/2012 складала 105 986,65 грн. Зараз дитині повних 14 років, але стягнення аліментів було припинено у зв`язку зі смертю стягувача - дружини позивача [PERSON] , хоча фактично вони так і не стягувалися, через нехтування відповідачем [PERSON] своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина [PERSON] , [INFO] . [PERSON] вже майже сім років не цікавився і не цікавиться життям та внутрішнім світом свого рідного сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, навіть після втрати матері дитини, ніколи не цікавився і не цікавиться його успіхами, досягненнями, спільно вільний час ніколи не проводить з сином, взагалі не знає що любить, чим цікавиться та чим живе його дитина, не знає, що дитині подобається, чим він захоплюється, тобто ніякої участі в житті дитини відповідач із зазначеного часу не приймає. А отже, на сьогоднішній день позивач по справі виховує неповнолітню дитину - [PERSON] , повністю утримує його і має намір в майбутньому оформити офіційне опікунство над ним, тому звернувся до суду з вимогою про стягнення аліментів на утримання дитини з відповідача, який є біологічним батьком. Крім того, враховуючи вищевикладені обставини, посилаючись на вимоги ст. 164 Сімейного кодексу України, позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 18 червня 2019 року відкрито провадження у справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши до суду свої письмові пояснення (а.с. 62-63), у яких зазначив про те, що після смерті його дружини лише він виконує батьківські обов`язки щодо виховання неповнолітньої дитини - [PERSON] , якого вважає своїм рідним сином, не дивлячись на те, що він має фізіологічного батька - відповідача по справі. [PERSON] вже майже сім років не цікавився і не цікавиться життям та внутрішнім світом свого рідного сина, навіть після втрати матері дитини, ніколи не цікавився і не цікавиться його успіхами, досягненнями, спільно вільний час ніколи не проводить з сином, та взагалі ніякої участі в житті дитини відповідач із зазначеного часу не приймає. Таким чином, батько дитини свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] , що на думку позивача є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав у відповідності до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав». Одночасно позивач просив розглянути справу за його відсутності, позов підтримав у повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток за останнім відомим місцем проживання (а.с.46), а також шляхом розміщення оголошення на веб-порталі судової влади України, причина неявки не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Перещепинської міської ОТГ в судове засідання не з`явилася, надавши до суду письмові пояснення по суті позову (а.с.65-66), а також висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківський прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] . Представник третьої особи - Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району в судове засідання не з`явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, у якій одночасно зазначив про те, що спеціалістами відділу служби у справах дітей було здійснено вихід за адресою проживання відповідача, зазначеною у позові, однак двері ніхто не відчинив, а за залишеним викликом до Служби відповідач не з`явився. Телефон, зазначений у позові, належить матері відповідача, яка повідомила, що вона літня жінка, живе в селі, а її син у місті, в подальшому просила її не турбувати (а.с.49). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 12 вересня 2017 року зареєстрував шлюб з [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] (а.с.8). При цьому, як зазначив у своєму позові позивач фактично ж шлюбні відносини між ним та [PERSON] розпочалися з серпня 2010 року. Від даного шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] , про що свідчить його свідоцтво про народження (а.с.11), а також у дружини позивача був син від першого шлюбу - [PERSON] , [INFO]. [INFO] [PERSON] померла, що стверджується свідоцтвом про її смерть, актовий запис №5 (а.с.13). Суду подано копію свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] (а.с.12), його батьком значиться відповідач по справі [PERSON] . Так, поданими до суду доказами, зокрема довідками, актами з місця проживання, підтверджується посилання позивача на ті обставини, що неповнолітня дитина - [PERSON] з серпня 2012 року та по теперішній час проживає в сім`ї позивача, який повністю утримує його та має намір в майбутньому оформити офіційне опікунство над, тому в інтересах дитини звернувся до біологічного батька з позовом про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. До правовідносин, що виникли між сторонами щодо позбавлення батьківських прав, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми закону, а саме. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття та ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст. 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, такий перелік має виключний характер. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Аналіз всіх поданих позивачем письмових доказів свідчить про те, що [PERSON] свідомо ухиляється від своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. До такого висновку суд дійшов, виходячи з наступного. Суду подано копію довідки Перещепинської міської ради Новомосковського району №67 від 08.01.2019 року (а.с.14), у відповідності до якої [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним проживає син [PERSON] , [INFO] та пасинок [PERSON] , [INFO] . Такі ж дані містяться й в акті встановлення факту проживання від 12 лютого 2019 року (а.с.15). У відповідності до акту обстеження умов проживання від 27.02.2019 року (а.с.16) повноважною комісією служби у справах дітей було встановлено, що позивач разом з дітьми проживає у трикімнатній квартирі, в які зроблено ремонт, є всі необхідні меблі. Стосунки в сім`ї теплі, доброзичливі, дружні. Суду подано характеристику з комунального закладу «Перещепинський опорний освітній заклад» (а.с.18), згідно якої учень 8-А класу [PERSON] навчається у вказаному навчальному закладі з першого класу, хлопчик зарекомендував себе як працелюбний, уважний учень, має задовільний фізичний розвиток, навчанням і вихованням якого займається вітчим [PERSON] . Довідкою - характеристикою на самого ж позивача стверджується, що він на території Перещепинської міської ради проживає з 1974 року, зарекомендував себе як законослухняний громадянин з активною життєвою позицією. Сварки в родині [PERSON] не зафіксовані, його діти завжди пристойно одягнені, поводяться культурно (а.с.19). Судом було витребувано з Комунарського ВДВС м.Запоріжжя розрахунок заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , за виконавчим листом Солонянського районного суду Дніпропетровської області № 0438/2877/2012 від 11.02.2013 року, з якого вбачається, що відповідач по справі [PERSON] за вказаним виконавчим документом аліменти на утримання свого сина не сплачує, станом на 31.08.2019 року загальна сума заборгованості по аліментам становить 124 244,52 грн. (а.с.57,58), що свідчить про свідоме ухилення [PERSON] від встановленого рішенням суду обов`язку щодо утримання дитини. Також, суд бере до уваги подану позивачем довідку з медичного закладу - Перещепинської амбулаторії, яка свідчить про те, що за викликом лікаря, дитину [PERSON] , 2005 року супроводжує [PERSON] , усі лікарські призначення виконуються останнім в повному обсязі (а.с.20). В свою чергу, за встановлених на засіданні комісії обставин, орган опіки та піклування за місцем проживання неповнолітньої дитини надав до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.54-55). Згідно правил, викладених у ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України стосовно того, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що з моменту розірвання шлюбу між подружжям [PERSON] , мати неповнолітньої дитини створила нову сім`ю з позивачем, вони разом піклувалися, виховували та утримували сина [PERSON] , а після смерті його матері і до цього часу, всі обов`язки, визначені ст. 150 СК України, виконує позивач. Відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання та утримання сина, не дбаючи про нормальне самоусвідомлення дитини і її духовний розвиток, не цікавлячись її життям, тобто свідомо нехтуючи своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до батьківства взагалі, діє всупереч інтересів дитини, а дитина фактично росте під опікою, моральною та матеріальною забезпеченістю позивача [PERSON] . Відповідно до ч. 1 статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку в особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікую і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. В свою чергу, відповідачем по справі до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, в інтересах неповнолітньої дитини, суд вважає за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини [PERSON] . Вирішуючи позов в частині вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд дійшов до такого висновку. Так, згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні Частиною 2 ст. 166 СК України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, а суд одночасно з позбавленням батьківських прав може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ч.ч.1-3 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з наступного. За ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судом встановлено, що неповнолітня дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на його утриманні, відповідач матеріальної допомоги не надає, тому суд приходить до висновку, що вимоги в частин стягнення аліментів також обґрунтовані і підлягають задоволенню, і з урахуванням вимог ст.182 СК України з відповідача на користь позивача на утримання дитини повинні бути стягнуті аліменти у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Інших даних про матеріальний стан одержувача аліментів, а також стан здоров`я дитини і інших обставин, що враховуються при визначенні судом розміру аліментів, суду не надано, що не позбавляє в майбутньому позивача чи відповідача звертатися до суду з позовом про зміну розміру аліментів. У відповідності до ч.1 ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позов [PERSON] пред`явлений 06 травня 2019 року, а тому суд вважає за необхідне стягнути аліменти з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved