Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

06 лютого 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що їй на підставі договору дарування квартири від 11 лютого 2019 року належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , у якій зареєстрований відповідач, який фактично у квартирі не проживає, комунальні платежі з утримання житла не сплачує, та особисті речі якого у житловому приміщенні відсутні, оскільки він виїхав до іншого міста. З причин формальної реєстрації відповідача у будинку позивач позбавлена права розпоряджатись власністю на свій розсуд, оскільки вона позбавлена можливості навіть оформити субсидію, з огляду на що вимушена звернутись до суду з даною позовною заявою. Ухвалою суду від 24 лютого 2020 року позовну заяву прийнято до свого провадження, відкрито спрощене позовне провадження, у зв`язку з чим призначено судове засідання з повідомленням (викликом) сторін для розгляду справи по суті на 08 годину 30 хвилин 19 березня 2020 року та визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву з одночасним надісланням копії відзиву відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України позивачу. 19 березня 2020 року ухвалою суду судове засідання відкладено на 09 годину 00 хвилин 21 квітня 2020 року, оскільки відповідач у судове засідання не з`явився, однак відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання відсутні. До судового засідання позивач [PERSON] не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлялась належним чином: у відповідності до частини 9 статті 128 ЦПК України - засобом телефонного зв`язку, що оформлено відповідною телефонограмою. 18 березня 2020 року на електронну пошту суду направила заяву, у якій зазначила, що просить розглядати справу без її участі, на позовних вимогах наполягає. Заперечень щодо заочного розгляду справи від позивача не надійшло. Відповідач [PERSON] , який про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином: у відповідності до пункту 2 частини 7 статті 128 ЦПК України - шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, до судового засідання не з`явився за невідомою суду причиною. Клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачем також не поданий. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання, але причин неявки суду не повідомив, суд вважає можливим у відповідності до пункту 1 частини 3 статті 223 ЦПК України провести судове засідання без його участі. При цьому, за наявності умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Як встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи, позивач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири від 11 лютого 2019 року (а.с. 7-8). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої судом 21 квітня 2020 року за № 207144575, власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] (а.с. 32-33). З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 341/11-17 від 21 січня 2020 року, виданої адміністратором ЦНАП виконавчого комітету Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області Пумен Т.С., вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). Згідно акту про фактичне проживання № 29 від 24 січня 2020 року, складеного секретарем Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області Бондаревським Р.П., вбачається, що [PERSON] дійсно не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14). З відповіді голови Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області Масюженка В.А. за вх. № 6679 від 21 лютого 2020 року вбачається, що відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] по день надання відповіді (а.с. 18). Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника та членів його сім`ї такими, що втратили право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останніх з реєстрації. Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи є причини відсутності відповідача поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. При розгляді справи судом встановлено, що відповідач по 11 лютого 2019 користувався житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , але не є членом сім`ї власника вказаного будинку, і тому у відповідності до норм статті 71 ЖК УРСР за ним не зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Враховуючи викладене, суд вважає, що факт відсутності відповідача у вищезазначеній квартирі без поважних на те причин знайшов своє підтвердження при розгляді справи, у зв`язку з чим за [PERSON] не може бути збережено право користування житловим приміщенням, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved