Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

06.04.2018 року керівник Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, звернувся до суду з вказаним позовом, яким просить:- 1)визнати поважними причини пропуску строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити строки захистивши право; суду з даним позовом та поновити строки захистивши право; 2)визнати недійсними розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації №5035 від 25.07.2008; 3)визнати недійсним державний акт серії [NUMBER] від 04.06.2009, яким посвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку із кадастровим номером [NUMBER] площею 1,9952 га на території Головурівської сільської ради Бориспільського району; 4)витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із чужого незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] загальною площею 1,9952 га на території Головурівської сільської ради Бориспільського району; 5)стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області судовий збір( а.с. 2-17). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в ході опрацювання інформації наданої ГУ Держгеокадастру у Київській області та КДП « Київгеоінформатика» органом прокуратури було встановлено, що розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації № 5035 від 25.07.2008 [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1,9953 га для ведення особистого селянського господарства на території Головурівської сільської ради Бориспільського району, на підставі якого [PERSON] отримав державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку із кадастровим номером [NUMBER] загальною площею 1,9953 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Головурівської сільської ради Бориспільського району. У подальшому [PERSON], згідно договору купівлі продажу №4276 від 20.11.2008 відчужив належну йому земельну ділянку на користь [PERSON], який отримав державний акт серії [NUMBER] на вказану земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER]. Згідно інформації ГУ Держгеокадастру у Київській області власником земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] , на даний час, являється [PERSON] Зазначають що розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації № 5035 від 25.07.2008, а також виданий в подальшому на його підставі державний акт про право власності на земельні ділянки не відповідає вимогам законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин з наступних підстав. На момент прийняття вищевказаного оспорюваного розпорядження Бориспільської РДА та станом на даний час, земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER] накладається на землі водного фонду, а саме водні поверхні та острови в акваторії Канівського водосховища на р. Дніпро. Вказують, що чинними нормами законодавства не передбачено можливості відведення земель водного фонду для ведення особистого селянського господарства, та заборонено розорювання земель, садівництво та городництво. Натомість, Бориспільська районна державна адміністрація розпорядилася землями водного фонду та фактично змінила цільове призначення спірних земельних ділянок із земель водного фонду на землі для ведення особистого селянського господарства попри те, що не являлася розпорядником даної категорії земель в розумінні ст. 122 Земельного кодексу України, оскільки наділена повноваженнями розпоряджатись землями водного фонду на території Бориспільського району у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, Київська обласна державна адміністрація. Вважають, що у зв'язку з цих підстав, розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації №5035 від 25.07.2008, а також видані на його підставі державний акт про право власності на спірну земельну ділянку підлягають визнанню недійсними. Також зазначають, оскільки набуття [PERSON] та в подальшому, згідно договору купівлі-продажу, [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку грубо порушує права та інтереси держави, як власника земель, адже з державної власності протиправно вибули землі водного фонду, розпорядником яких є Київська обласна державна адміністрація, у зв'язку з чим, на підставі ст.ст. 387,388 ЦК України, земельна ділянка підлягає витребуванню із чужого незаконного володінн на користь держави. Також звертають увагу суду, що строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом пропущено з поважних причин з огляду на наступне. Київській обласній державній адміністрації про факт первинного порушення інтересів держави внаслідок прийняття оскаржуваного розпорядження відомо не було, оскільки воно приймалося без участі останньої. Органами державного контролю своєчасно ці порушення не було виявлено, у зв'язку з чим Київська обласна державна адміністрація на захист порушених прав держави до суду не зверталася. Про порушення вимог земельного законодавства при прийнятті оскаржуваного розпорядження, органам прокуратури стало відомо у травні 2017 року в ході опрацювання документації із землеустрою на спірну земельну ділянку, отриманої від Головного управління Держгеокадастру у Київській області та за результатами опрацювання листа КДП «Київгеоінформатика», відповідно до якої встановлено накладення спірної земельної ділянки на землі водного фонду. З огляду на викладене, вважають, що строк позовної давності пропущено з поважних причин. У судовому засіданні прокурор Бориспільської місцевої прокуратури [PERSON] підтримав пред'явлений позов та просив суд задовольнити його в повному обсязі. Також просила суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його. Не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Представник Київської облдержадміністрації у призначене судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань з приводу своєї неявки, письмових пояснень не подали. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, заяв про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позовну заяву суду не направив. Представник відповідача - Бориспільської райдержадміністрації, також повторно у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, будь-яких заяв та відзиву на позов суду не направили. Третя особа [PERSON] також повторно не з'явився, у судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв та заперечень щодо позову суду не надав. Відповідно до вимог ст. ст. 223,280,281 Цивільного процесуального кодексу України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи представник позивача не заперечує. Суд, заслухавши пояснення прокурора та дослідивши письмові докази, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації № 5035 від 25.07.2008 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області» затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки площею 1,9953 га для ведення особистого селянського господарства на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області( а.с.18). На підставі вказаного розпорядження 18.09.2008 управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010832300475, площею 1,9953 га, кадастровий номер [NUMBER], яка знаходиться в адміністративних межах Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області, на ім'я [PERSON]( а.с.20,21). У подальшому, за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 20.11.2008 року №4275 [PERSON] здійснив відчуження земельної ділянки на користь [PERSON] У звязку з чим, останнім 04.08.2009 р. отримано державний акт на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства серії [NUMBER](а.с.22,23). Як вбачається з листа Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 01-01/445 від 04.08.2017 (а.с. 24), земельна ділянка із кадастровим номерам [NUMBER] на момент прийняття вищевказаного оспорюваного розпорядження Бориспільської РДА та станом на даний час повністю накладається на землі водного фонду, а саме на водну поверхню та острови в акваторії Канівського водосховища на р. Дніпро. Зазначене також підтверджується схемами накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду станом на 1997, 2008 та 2016 роки, виготовленими КДП «Київгеоінформатика» (а.с. 25-27).. Як встановлено в судовому засіданні, розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації № 5035 від 25.07.2008 було змінено цільове призначення вищевказаної земельної ділянки із земель водного фонду на землі для ведення особистого селянського господарства, та управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі 04.08.2009 видано [PERSON] новий державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Відповідно до ст. 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать земельні ділянки зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами. Статтею 84 Земельного кодексу України встановлено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Частиною 3 ст. 22 Земельного кодексу України передбачено, що для ведення особистого селянського господарства надаються у користування виключно землі сільськогосподарського призначення. Відповідно до ч.2 ст.59 Земельного кодексу України в редакції, чинні на момент ухвалення оскаржуваного рішення, громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. За змістом частини 3 та 4 цієї статті, державним водогосподарським організаціям за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування землі водного фонду для догляду за водними б'єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами тощо. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Відповідно до вимог ч.2 ст.61 Земельного кодексу України у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водоймта на островах забороняється: а) розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; б) зберігання та застосування пестицидів і добрив; в) влаштування літніх таборів для худоби; г) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних,гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; ґ) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо; д) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки. З урахуванням викладено, вищевикладеними нормами законодавства не було передбачено можливості відведення земель водного фонду для ведення особистого селянського господарства, більш того, взагалі заборонено розорювання земель, садівництво та городництво. Відповідні заборони зберігаються і на даний час. З доводів прокурора вбачається, що розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації № 5035 від 25.07.2008 прийнято поза межами компетенції, у зв'язку з чим, видача в подальшому державного акту на право власності на земельну ділянку, зміна цільового призначення земельної ділянки відбулося із порушеннями та суперечать вимогам законодавства, а тому підлягають визнанню недійсними. Зокрема, прокурор вказав на те, що Бориспільська районна державна адміністрація розпорядилася землями водного фонду та фактично змінила цільове призначення спірних земельних ділянок із земель водного фонду на землі для ведення особистого селянського господарства попри те, що не являлася розпорядником даної категорії земель в розумінні ст. 122 Земельного кодексу України. І в цьому зв'язку суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів зиконавчоі влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно ч. ч. 6, 7, 8, 9, 10 ст. 118 Земельного кодексу України, в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мате її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Статтею 122 Земельного кодексу України, в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, було передбачено наступне. За змістом ч.2-4 цією статті районні, обласні ради надають земельні ділянки у постійне користування юридичним особам із відповідних земель спільної власності територіальних громад для всіх потреб. Районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті. Обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті. Статтею 20 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Обов'язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами,органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі. Відповідно ч.2 вказаної статті, зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що оспорюване розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації щодо розпорядження землями державної власності водного фонду, яким було передано у власність земельну ділянку, яка не могла бути передана у приватну власність фізичній особі, та фактично змінено цільового призначення земельної ділянки, віднесеної до земель водного фонду, суперечить вимогам земельного законодавства. У відповідності до п.1 ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, яка визначає наслідки порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації №5035 від 25.07.2008, а також видані на його підставі державний акт про право власності на спірну земельну ділянку підлягають визнанню недійсними. При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 22 травня 2013 року у справі №6-33цс13 про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Щодо вимоги про витребування з незаконного володіння [PERSON] земельної ділянки площею 1,9952 га з кадастровим номером [NUMBER], суд приходить до висновку, що вона також підлягає задоволенню, оскільки ця вимога є взаємопов'язаною з вимогою про визнання вищевказаного розпорядження та державного акту недійсними. Встановлено, що оскаржуваним розпорядженням порушено інтереси держави в особі: Київської обласної державної адміністрації, як власника та розпорядника земельних ділянок водного фонду, оскільки з державної власності протиправно вибула земельна ділянка водного фонду, яка не могла бути передана у власність, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені нормами Конституції України та Земельного кодексу України. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а згідно вимог ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Як встановлено судом, спірну земельну ділянку, яку у [PERSON] за договором купівлі-продажу придбав [PERSON], було безвідплатно відведено органом- Бориспільською районною державною адміністрацією, який не мав права нею розпоряджатися. За змістом ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 388 цього ж Кодексу, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, серед іншого, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. А відповідно до ч. 3 статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Так, відповідно до вимог ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положення ст.256 та ст.257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами, визначеними ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з вимогами ч.3-ч.5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ч.4 та ч.5 ст.56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У відповідності до ч.1 ст.57 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. З огляду на це, положення ч.1 ст.261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Перебіг позовної давності в такому разі починається від дня, коли прокурор довідався або міг довідатися про порушення інтересів держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність вільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Так, в судовому засіданні встановлено, що Київській обласній державній адміністрації, яка відповідно до закону є розпорядником спірної земельної ділянки, про факт первинного порушення інтересів держави внаслідок прийняття оскаржуваного розпорядження відомо небуло, оскільки воно приймалося без її участі та до внесення відповіних змін до ст.122 Земельного кодексу України. Органами державного контролю своєчасно ці порушення не виявлено, у зв'язку з чим Київська обласна державна адміністрація на захист порушених прав держави до суду не зверталася. Про порушення вимог земельного законодавства при прийнятті оскаржуваного розпорядження, органам прокуратури стало відомо у травні 2017 року в ході опрацювання документації із землеустрою на спірну земельну ділянку, отриманої від Головного управління Держгеокадастру у Київській області та за результатами опрацювання листа КДП «Київгеоінформатика» (а.с.24-34). Наведене свідчить про те, що установлений ст. 257 ЦК України трьохрічний строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсним розпорядження Бориспільської РДА №5035 від 25.07.2008 року пропущено з поважних причин. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору в сумі 5 286,00 грн.( а.с.1), підлягають стягненню на його користь з відповідачів, а саме: з Бориспільської районної державної адміністрації Київської області - в сумі 1762 гривні , з [PERSON] - в сумі 3524 гривні. На підставі викладеного,

Outcome: approved