Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

06 грудня 2019 року позивач звернувся до суд з цим позовом. В обґрунтування підстав позову посилається на те, що він працював у відповідача у період з 09 червня 2005 року по 21 серпня 2017 року, однак при звільненні з ним не був проведений повний розрахунок. Судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 жовтня 2019 року з відповідача стягнуто на користь позивача невиплачу заробітну плату у розмірі 15 546,14 грн. З наведених підстав, посилаючись на приписи ст.ст. 116, 117 КЗпП України, позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 85 129,94 грн (а.с.3 зворот). При цьому з наданого позивачем розрахунку слідує, що період, за який він нараховує середній заробіток є з 22 серпня 2017 року по 06 грудня 2019 року (а.с.5). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач свого представника у судове засідання не направив, відзиву на позов не подав, хоча про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, однак не подав відзив, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач у період з 09 червня 2005 року по 21 серпня 2017 року працював на різних посадах у відповідача (а.с.6-8). Під час звільнення з позивачем не був проведений повний розрахунок (а.с.9), у зв`язку з чим Луцьким міськрайонним судом Волинської області 24 жовтня 2019 року виданий судовий наказ №161/17659/19, яким стягнуто з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 15546,14 грн. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. А у частині першій статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В розглядуваному випадку, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідач під час звільнення позивача з роботи не провів з ним повний розрахунок, у строки встановлені у ст.116 КЗпП України, а отже останній, в силу вимог ст.117 КЗпП України має право на виплату йому середнього заробітку за весь час затримки. Визначаючи суму середнього заробітку, суд бере за основу підготовлений позивачем розрахунок, який, на думку суду, в цілому відповідає положенням постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, а саме містить у собі відомості про середньоденний заробіток, який обчислений за останні два місяці, що передували місяцю звільнення, а також про кількість робочих днів за період з 22 серпня 2017 року по 06 грудня 2019 року. Однак, на думку суду, правильним у даному випадку є визначення кількості робочих днів починаючи з 22 серпня 2017 року (наступний після звільнення робочий день) по 24 жовтня 2019 року (день видачі судового наказу про стягнення заборгованості по заробітній платі). Отже, суд віднімає від розрахованої позивачем суми середнього заробітку 85 129,94 грн., суми нараховані ним за робочі дні листопада та грудня 2019 року (21 день + 5 днів відповідно), а отже остаточно присуджує йому до стягнення середній заробіток у розмірі 81 273,88 грн. (85 129,94 - (26 * 148,31)) та задовольняє позовні вимоги лише в цій частині. У зв`язку з частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму судового збору пропорційно задоволеним вимогам, що становить 733,59 грн. (768,40 * (81 273,88 / 85 129,94)). На підставі наведеного та

Outcome: partial