Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

06 жовтня 2014 року Розівська ЦРЛ в особі головного лікаря Богославської С.В. звернулась до суду з вищевказаним позовом до [PERSON], в якому зазначила, що Куйбишевською міжрайонною прокуратурою Запорізької області 17 січня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 420140802700000002 внесено дані про вчинені [PERSON] кримінальні правопорушення, передбачені ч.2 ст.191 та ч.1 ст.366 Кримінального кодексу України (далі - КК України), який будучи службовою особою і зловживаючи своїм службовим становищем, шляхом завищення вартості виконаних робіт та внесення завідомо неправдивих відомостей до офіційного документу - акту № 1 приймання виконаних підрядних робіт за липень 2008 року форми КБ-2в.,заволодів бюджетними коштами Розівського району Запорізької області в сумі 34339 грн. 20 коп.. Ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 24 червня 2014 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень та звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності. Позивач, посилаючись на те, що кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито судом з нереабілітуючих підстав, просив суд стягнути з відповідача на користь Розівської ЦРЛ завдану кримінальним правопорушенням матеріальну шкоду в розмірі 34339 грн. 20 коп.. У письмовій заяві, поданій до суду, повноважний представник позивача Богославська С.В. повідомила судові про те, що Розівської ЦРЛ підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які були викладені в позовній заяві, прохала задовольнити позовні вимоги (а.с.83-84). Відповідач [PERSON] письмово повідомив судові про те, що ним визнаються обставини, зазначені у позовній заяві, та він не заперечує проти задоволення позову (а.с.85). Сторони та їх представники в судове засідання не з'явились, про час і місце слухання справи були повідомлені належним чином (а.с.80,82), до суду подали заяви з проханням слухати справу без їх участі (а.с.83,85). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності осіб, які повинні брати участь у справі. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, з'ясувавши позиції сторін, викладені у письмових заявах, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Ухвалою Розівського районного суду від 24 червня 2014 року кримінальне провадження у кримінальній справі № 327/185/14-к (провадження №1-кп/327/16/2014) відносно [PERSON] по обвинуваченню у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191 та ч.1 ст.366 КК України закрито на підставі ст.49 КК України, п.1 ч.2 ст.284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) у зв'язку із закінченням строків давності, тобто з нереабілітуючих підстав. [PERSON] повністю визнав свою винність у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень при розгляді вищезазначеного кримінального провадження. Під час досудового провадження та судового розгляду кримінального провадження цивільний позов пред'явлено не було. Вказана ухвала суду в апеляційному порядку не оскаржувалась та набрала законної сили з 02 липня 2014 року (а.с.67-70). Згідно з ч.4 ст.61 ЦПК України ухвала Розівського районного суду Запорізької області від 24 червня 2014 року у кримінальній справі № 327/185/14-к (провадження №1-кп/327/16/2014) є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, преюдиційними є обставини, встановлені вищевказаною ухвалою суду стосовно того, що [PERSON], перебуваючи з 04 квітня 2000 року на посаді директора приватного підприємства «Водолій (далі - ПП «Водолій»), будучи службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими функціями та відповідними повноваженнями, зловживаючи своїм службовим становищем, в період часу з 03 липня 2008 року по 28 липня 2008 року, з метою заволодіння бюджетними коштами, під час виконання договору підряду № 16 на виконання робіт з реконструкції лікувального корпусу № 1 Розівської ЦРЛ в обсязі локального кошторису № 2-1-1 за робочим проектом «Лікувальні корпуси №1, №4 Розівської центральної районної лікарні смт. Розівка - реконструкція», фактично виконав обсяги робіт та використав матеріали в розмірах менших, ніж передбачено кошторисною документацією та актом № 1 приймання виконаних підрядних робіт за липень 2008 року форми КБ-2в, а 21 липня 2008 року вніс завідомо неправдиві відомості до офіційного документу - акту №1 приймання виконаних підрядних робіт форми КБ-2в (за липень 2008 року) на загальну суму 128 148 грн., типова форма якого затверджена наказом державного комітету статистики України та Державного комітету України з будівництва та архітектури від 21 червня 2002 року № 237/5, який був ним підписаний особисто 28 липня 2008 року та посвідчений печаткою ПП «Водолій», в результаті чого на рахунок ПП «Водолій» надійшли бюджетні грошові кошти на загальну суму 89748 грн. 00 коп., а [PERSON] заволодів бюджетними коштами на загальну суму 34339 грн. 20 коп., чим спричинив матеріальну шкоду бюджету Розівського району Запорізької області в особі Розівської ЦРЛ. З огляду на викладене, суд вважає доведеною ту обставину, що внаслідок вчинення [PERSON] кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191 та ч.1 ст.366 КК України, державі в особі Розівської ЦРЛ було заподіяно матеріальну шкоду у розмірі 34339 грн. 20 коп.. Як встановлено з матеріалів справи, завдана Розівській ЦРЛ матеріальна шкода [PERSON] внаслідок вчинення ним кримінальних правопорушень у добровільному порядку на час розгляду цієї справи у суді не відшкодована. Сторони зазначені обставини у справі не оспорювали, фактично їх визнали, тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України такі обставини також не підлягають доказуванню. Обґрунтовуючи позовні вимоги, Розівська ЦРЛ послалась як на норми ст.1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), так і на норми ст.134 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України). Проте, посилання позивача на ст.1166 ЦК України суд вважає безпідставними, оскільки встановлено, що шкода позивачу була завдана відповідачем при виконанні ним своїх трудових обов'язків, а тому спір має вирішуватися відповідно до норм КЗпП України. Згідно із ч. 1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ч.1 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Пунктом 3 статті 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року визначено, що матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди покладається також і в тих випадках, коли шкода заподіяна діями працівника, що мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, але він був звільнений від кримінальної відповідальності у зв'язку зі спливом строку давності для притягнення до кримінальної відповідальності. Таким чином, закриття кримінального провадження відносно [PERSON] з підстав, передбачених ст.49 КК України, п.1 ч.2 ст.284 КПК України, не звільняє відповідача від обов'язку відшкодувати заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду, завдану винною особою, а звільняє лише від кримінальної відповідальності. Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову Розівської ЦРЛ та стягнення з [PERSON] шкоди в сумі 34339 грн. 20 коп., завданої ним внаслідок вчинення кримінальних правопорушень. Визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Оскільки позов задоволено, то у відповідності з вимогами, передбаченими статтею 88 ЦПК України, судові витрати в сумі 343 грн. 39 коп. підлягають стягненню з відповідача [PERSON] в дохід держави.

Outcome: approved