Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

04 травня 2018 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] в інтересах яких діє адвокат [PERSON] звернулись з позовом до Виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області, третя особа яка не заявляє самостійних вимог: КП «ПКВ» Енергодарської міської ради Запорізької області, в якому просять визнати за ними право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] розміром 17,9 кв.м., посилаючись на ті обставини, що на підставі направлення на поселення від 10.11.1998 року, виданого ВП ЗАЕС, було надано право на поселення в гуртожиток «Славутич» 2 в спірну квартиру, де залишаються проживати до теперішнього часу, оскільки іншого житла не мають. Факт реєстрації місця проживання позивачів підтверджується штемпелем про реєстрацію в їх паспортах, договором № 120022055 від 31.12.2013 року про користування електричною енергією, договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з 21.10.2016 року, договором про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення від 21.10.2016 року, випискою про склад сім'ї та прописки від №18 від 19.03.2018 року, довідкою з місця проживання від 13.03.2018 року. З метою отримання ордеру на вказану квартиру, позивачі звернулися до ДП «НАЕК «Енергоатом ВП «ЗАЕС» з заявою. Відповідно відповіді від 25.01.2018 року №50-54/2207 їм було відмовлено та роз'яснено, що рішення Енергодарського міської ради Запорізької області від 29.02.2016 року №53 «Про затвердження акту прийму-передачі гуртожитку «Славутич 1,2,3» будинок був переданий в комунальну власність територіальної громаді та рішенням Енергодарської міської ради від 07.12.2016 року №14 йому залишено статус «гуртожитку» та мешканцям надано право на приватизацію. На звернення позивачів до ЕМР з заявою про видачу ордеру на спірну квартиру, 10.01.2018 року №01-05-17-р/0026 було отримано відмову у видачі ордеру, так як ордер на заселення у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] видавався ВП «ЗАЕС» та не має підстав для повторної його видачі. Ухвалою суду від 05.05.2017 року відкрито провадження по зазначеній справі, справа призначена на підготовче судове засідання на 01.06.2017 року. Ухвалою суду від 27.06.2018 року закрито підготовче судове засідання по справі та призначено у судове засідання на 25.07.2018 року. Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову) не вчинялось, провадження не зупинялось. В судове засідання позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] не з'явились, надали до суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутності за присутності представника - адвоката [PERSON] Представник позивача - адвокат [PERSON], яка діє на підставі письмового договору про надання правової допомоги №87, 88, 89 та ордерів (а.с.23-29) - в судове засідання не з'явилась, надала до суду письмову заяву в якій просить суд позовні вимоги задовольнити (а.с.53). У судове засідання представник відповідача [PERSON], який діє на підставі письмової довіреності (а.с. 40)- не з'явився, надав до суду письмове клопотання згідно якого просить проводити розгляд справи за відсутності представника Енергодарської міської ради, проти задоволення позову не заперечує (а.с. 39). Представник третьої особи: КП «ПКВ» ЕМР - в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, що підтверджується підписом на рекомендованому повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.52), заперечень на позовну заяву, заяв про відкладення слухання справи до суду не надав. Враховуючи відсутність письмових заяв про відкладення слухання справи та наявність заяв від сторін, суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності учасників справи. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку/ Згідно з ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Згідно статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відповідно до п.3 ч.1 ст.129 Конституції України, відноситься до основної засади судочинства. В пункті 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 та ч.2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так, судом встановлено, та не оспорюються іншими учасниками справи, що будинок [ADDRESS] в якому знаходиться спірна квартира [NUMBER], є комунальною власністю територіальної громади м. Енергодара, оскільки, зазначений гуртожиток, 29.02.2016 року актом прийому-передачі ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «ЗАЕС» переданий у комунальну власність територіальної громади м. Енергодара Запорізької області (а.с.18) та відповідно до рішення Енергодарської міської ради Запорізької області від 07.12.2016 року № 14 «Про залишення гуртожитку «Славутич 1,2,3» розташованого за адресою: м. Енергодар, вул. Центральна, 2 у статусі «гуртожиток» та надання дозволу на приватизацію його приміщень». Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Відповідно до п.п. 6, 14 ст.18 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках: здійснюють володіння, використання, управління, експлуатацію переданих територіальним громадам згідно з цим Законом гуртожитків (безпосередньо чи через визначеного виконавчим органом ради управителя); укладають та розривають договори найму житла у гуртожитках, що є власністю відповідних територіальних громад. Режим проживання в гуртожитку регулюється нормами ЖК Української РСР, а права та обов'язки сторін регламентуються також Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року №208. Згідно зі ст.4 ЖК Української РСР, житловий фонд створюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що розміщуються на території України. Він призначений для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень, так і гуртожитків. Згідно із ч.1 ст.9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Відповідно до норми ст.129 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Згідно ст.130 ЖК Української РСР, порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ст.61 ЖК Української РСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер. Норма п.14 Розділу ІІІ Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 р. №208 (в редакції, чинній на момент заселення в відповідний гуртожиток позивача) зазначено, що вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера. Відповідно до ст. 58 ЖК Української РСР, ордер на жиле приміщення видається громадянинові на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Як встановлено у судовому засіданні ордер на жиле приміщення не видавався, що підтверджується відповіддю з Виконавчого комітету Енергодарської міської ради (а.с.5), однак, як зазначалось вище, до 29.02.2016 року зазначений гуртожиток перебував на балансі ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «ЗАЕС», а «направлення на поселення» до квартири [ADDRESS] видавалось позивачам на сім`ю ВП «ЗАЕС», як працівнику підприємства, при цьому, підтвердженням законності перебування позивачів у зазначеній квартирі є як довідка про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання №2783 від 15.03.2018 року видана Сектором реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області (а.с.10), де зазначено про реєстрацію позивачів [PERSON], [PERSON] з 19.06.1998 року, та [PERSON] з 21.06.2013 року у спірному жилому приміщенні так і договорами про надання комунальних послуг, електричною енергією за спірною адресою (а.с.12-14). Крім того, штемпелем в паспорті позивачів, зазначено місце реєстрації саме квартира [ADDRESS] (а.с.5, 6,7-зворот). Згідно ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» місцем проживання фізичної особи вважається адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Вiдповiдно до статті 11, ч.1 та ч.2 ст.509 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Згідно змісту ч.1 ст.177 ЦК України, об'єктами цивільних прав є також майно, майнові права. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Згідно приписів частини 3 статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Слід також врахувати і рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року, №7-рн/2009 по справі №1-9/2009, за змістом якого вбачається, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Тобто, у світлі положень ст.74 Закону (280/97-ВР) належне виконання органами місцевого самоврядування і їх посадовими особами обов'язків втілює гарантію стабільності суспільних відносин між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували факт законного проживання та використовування позивачами спірного жилого приміщення у гуртожитку, при цьому, відсутність ордеру в даному випадку не є підставою незаконного перебування у спірній квартирі, оскільки, як зазначалось вище, ордер видається Виконавчим комітетом, однак на час поселення позивача у спірну квартиру, гуртожиток не перебував на балансі територіальної громади м. Енергодара, а отже і ордер позивачу не видавався Виконавчим комітетом, при цьому не встановлено наявності вини позивачів у відсутні в них ордеру на спірне приміщення, крім того довідка з Сектора реєстрації Енергодарської міської ради про реєстрацію позивача у спірній квартирі та Догорів про надання комунальних послуг є доказами в розумінні ст.95 ЦПК України, що засвідчують законність користування позивачем спірним приміщенням, враховуючи також й те, що доказів на спростування законності реєстрації позивача в спірній квартирі у матеріалах справи відсутні, представником відповідача або третьою особою зазначеного вище - не заперечувалось. Отже, з досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що позивачі набули права користування спірною квартирою за достатніх правових підстав та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а отже на законних підставах користується спірним приміщенням у гуртожитку. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджені доказами не заперечуються іншими учасниками справи, а отже підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved