Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

06.07.2020 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до житлового приміщення. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 14.07.2001 року він проживав в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Після одруження їхня сім`я переїхала на постійне місце проживання у с. Лісна Тарновиця, Надвірнянського району, Івано-Франківської області, де проживав дідо відповідача [PERSON] у недобудованому будинку. 24.09.2002 року було зареєстрованого його місце постійного проживання за адресою [ADDRESS] . За час спільного проживання у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , 2001 року народження та син [PERSON] , 2008 року народження. Зазначає, що ним з дружиною було добудовано будинок та поліпшено умови проживання в ньому, було прибудовано прихожу, кухню, санвузол, удосконалено мансардний поверх. На вищезазначений будинок не було будь-яких правовстановлюючих документів. Вказує на те, що все сумісне життя він їздив по заробітках. У лютому 2020 року, він працював в м. Києві, а відповідач у Польщі, і в цей період йому стало відомо, що у Надвірнянському районному суді Івано-Франківської області знаходиться справа за позовом [PERSON] до нього про розірвання шлюбу. 13.02.2020 року приїхавши додому за місцем свого проживання, він побачив, що на вхідних дверях до будинку були встановлені ролети, які він відкрив, зірвавши замок на них. Через деякий час приїхала його дочка [PERSON] і викликала поліцію. Наряд поліції, який приїхав на виклик, перевірив документи в нього та його представника [PERSON] , яка на той час знаходилася в будинку разом з ним. Встановивши їхні особистості, працівник поліції пояснив дочці, що вони знаходяться у домі на законних підставах. Вважає, що його права були порушенні, оскільки його не допустили до оселі, де він проживав багато років, шляхом встановлення ролерів, а також з дому зникли його особисті речі, інструменти та військовий квиток. Також вказує на те, що з розмови з дочкою, йому стало відомо, що [PERSON] , який помер [INFO] , оформив право власності на домоволодіння, що за адресою: [ADDRESS] у грудні 2011 року на своє ім`я. 21.07.2011 року останній склав заповіт на користь своєї онуки - відповідача [PERSON] , якій заповів все своє майно, що буде належати йому на день його смерті. Йому відомо той факт, що юридично відповідач у права наслідування не вступила і будинок на себе не переоформила. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно єдиним власником будинку є [PERSON] . Він фактично зареєстрований та постійно проживає у вищезазначеному будинку, іншого житла не має. Він, на сьогоднішній день не має постійного місця проживання та вимушений знімати житло. Вважає, що встановлення відповідачем ролетів вхідних дверей у спірний будинок без його згоди та ненадання йому ключів від них, свідчить про те, що відповідачем чиняться перешкоди у користуванні житлом. Просить суд, ухвалити рішення, яким зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні ним будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення його до даного будинку (у кімнату 4, площею 20,5 кв.м.) згідно технічного паспорта та передачі йому ключів від нього. Крім того, просить стягнути в його користь понесені судові витрати в сумі 840,80 грн. 04.08.2020 року представником відповідача [PERSON] , адвокатом Гуменюком Б.С. подано відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому позовні вимоги позивача вважає необґрунтованими та просить в їх задоволенні відмовити. Зазначає, що сторони по справі з 14.07.2001 року проживали в зареєстрованому шлюбі. За час їхнього спільного проживання у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14.01.2020 року їхній шлюб розірвано в судовому порядку. Наголошує на тому, що під час спільного проживання позивач неодноразово вчиняв вдома скандали, ображав відповідача та наносив їй тілесні ушкодження і з приводу чого остання неодноразово зверталася з заявами до Надвірнянського ВП. Крім того, в лютому 2020 року позивач зламав захисні ролети на вхідних дверях спірного домоволодіння, про що він і вказав в позовній заяві. Позивач не надав суду жодних доказів про те, що в нього в домоволодінні по [ADDRESS] були інструменти, що належали йому та його військовий квиток. Звертає увагу на те, що позивач не є членом сім`ї, оскільки шлюб між сторонами розірвано, та між сторонами не укладено угоду про безоплатне користування житловим приміщенням, а тому його позовні вимоги є безпідставними. Крім того, 17.08.2020 року позивач [PERSON] подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що 13.02.2020 року він приїхав додому в [ADDRESS] , де він проживає та зареєстрований з 24.09.2002 року та не зміг дістатися будівлі у зв`язку з тим, що на вхідних дверях до будинку було встановлено ролети, які він відкрив, зірвавши замок на них. Згідно з інформацією отриманою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] . Вказує на те, що він, так само як і відповідач були зареєстровані у вищезазначеному будинку за згодою [PERSON] , господаря домоволодіння, та проживали з ним однією сім`єю і вели спільне господарство. На його думку фізичне видворення власником і подальший не допуск особи до будинку, викидання його речей та встановлення ролетів, ще не означає юридичне позбавлення права особи на користування будинком, якщо вона там зареєстрована. Зазначає, що він дійсно не може довести той факт, що у домі знаходилися його особисті речі, документи та інструменти з тієї причини, що все майно він залишив вдома і не сподівався на такий результат. Просить задоволити його позов в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги позивача підтримала повністю з підстав, наведених в позовній заяві та відповіді на відзив, який просила задоволити в повному обсязі. Суду пояснила, що 14.07.2001 року сторони зареєстрували шлюб і після одруження переїхали проживати в с. Лісна Тарновиця, Надвірнянського району, Івано-Франківської області, де проживав дідо відповідача [PERSON] 24.09.2002 року позивач [PERSON] був зареєстрований у вищезазначеному будинковолодінні. Єдиним власником будинковолодіння, де зареєстровані сторони по справі був [PERSON] , який на даний час помер. Позивачу відомо, що у грудні 2011 року [PERSON] оформив на своє ім`я право власності на домоволодіння, а 21.07.2011 року склав заповіт на користь своєї онуки - відповідача по даній справі [PERSON] , яка на даний час у права наслідування не вступила і будинок на себе не переоформила. На даний час відповідач [PERSON] чинить перешкоди у користуванні позивачем [PERSON] житлом шляхом встановлення ролетів вхідних дверей, ненадання йому ключів від них та виклик поліції з надуманих причин, що є, на її думку, провокативними діями. Разом з тим, представник відповідача [PERSON] адвокат Гуменюк Б.С. в судовому засіданні позов позивача не визнав та просив в його задоволенні відмовити. Суду пояснив, що його довірителька, відповідач [PERSON] є неналежним відповідачем по даній справі, оскільки власником спірного домоволодіння, що по [ADDRESS] є [PERSON] , який помер [INFO] . Звертає увагу на те, що позивач [PERSON] неодноразово вчиняв сварки та скандали і з приводу його неправомірної поведінки [PERSON] зверталася в органи поліції, що підтверджується матеріалами справи. Крім того, позивачем [PERSON] не надано суду доказів, що з боку відповідача [PERSON] чиняться йому перешкоди у користуванні житлом. У зв`язку з чим, вважає позов безпідставним. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст.80,81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. У відповідності до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребовуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 156 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. В судовому засіданні встановлено, що з 14.07.2001 року сторони по справі проживали в зареєстрованому шлюбі, який розірвано в судовому порядку, що стверджується копією рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14.01.2020 року та копією постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 15.10.2020 року (а.с.45-46,79-83). За час спільного проживання у сторін по справі народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , що стверджується копіями свідоцтво про їх народження (а.с.12-13). З`ясовано також, що 24.09.2002 року було зареєстровано постійне місце проживання позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . На даний час позивач [PERSON] винаймає житлове приміщення в м. Києві, що стверджується договором найму від 20.02.2020 року (а.с.9-10). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів на нерухоме майно щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки 202885896 від 04.03.2020 року, власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , який, як встановлено судом, [INFO] помер (а.с.14-15). Відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК Української РСР, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Судом встановлено, що сторони по справі перебувають у неприязних відносинах між собою, у зв`язку з чим між ними виник спір з приводу усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення. В матеріалах справи наявні докази про те, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] неодноразово зверталися у правоохоронні органи, в результаті чого з усіма учасниками конфлікту проводилися профілактичні бесіди ( а.с.60-78). Відповідно ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно ч.1, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд звертає увагу на те, що окрім повідомлення Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 20.06.2020 року та рапорту працівника поліції від 02.11.2020 року щодо побутового конфлікту між позивачем [PERSON] та його дочкою [PERSON] , який відбувся 13.02.2020 року в будинковолодінню по [ADDRESS] , від позивача будь-яких інших звернень у порушенні його прав щодо користування вказаним житлом не має, що спростовує доводи останнього про чинення йому з боку відповідача [PERSON] перешкоду у користуванні житлом. Крім того, в судовому засіданні не доведено твердження позивача [PERSON] щодо зниклих з спірного житла його особистих речей, інструментів та військового квитка, оскільки останнім та його представником не подано жодного доказу на підтвердження вказаних доводів. Суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо вселення його у кімнату 4, площею 20,5 кв.м. (згідно технічного паспорта) в будинковолодіння [ADDRESS] та передача ключів від нього, оскільки за змістом ч.1 ст. 156 ЖК України та ч.1 ст. 405 ЦК України, визначальним для встановлення порядку користування житловим приміщенням між власником і користувачем є домовленість. Визначення кімнати, в якій буде проживати позивач відноситься до повноважень власника або повинно здійснюватися за домовленістю з останнім, оскільки право власності є непорушним та втручання у нього без законних на те підстав не допускається. Серед встановлених ст. 16 ЦК України способів захисту цивільних прав та інтересів судом не зазначеного такого способу захисту, як установлення правовідносин, зокрема: між власником та користувачами з приводу порядку користування житловим приміщенням. Таким чином, на такі спірні правовідносини компетенція суду, згідно вимог ст. 16 ЦК України не поширюється. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, право на звернення до суду в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені або невизнані, або оспорюються. Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №3-649гс15. Верховний Суд України у справах № 6-658цс15, №6-849цс15, № 6-84цс14, № 6-94цс13, висловлював наступну правову позицію: з урахуванням частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, частини першої статті 15 Цивільного кодексу України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] . Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом стягненню з відповідача не підлягають. На підставі ст. 47 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 310, 311, 391, 396, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 9, 156, 157 ЖК Української РСР та

Outcome: dismissed