Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

05 червня 2019 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах з врахуванням заяви про зміну предмету позову від 26.09.2019 року позивач просить: надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] , [INFO] без згоди та супроводу їх матері - [PERSON] у період з 01 січня 2020 року до 15 лютого 2020 року для оздоровлення та відпочинку - до Австрії та Італії у присутності батька - [PERSON] , з можливістю оформити документи для тимчасового виїзду, без згоди та супроводу матері [PERSON] . Вимоги обгрунтовані тим, що сторони перебували в шлюбі та з використанням допоміжних технологій та за участю громадянки [PERSON] [INFO] у сторін народилися сини [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу діти проживають з позивачем. Позивач, як зазначається в позовній заяві, має можливість та бажання їздити з дітьми за кордон на відпочинок, але не має можливості це зробити через відсутність відповідного дозволу відповідача. 01.10.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якій відповідач зазначає, що вона не визнає позову та просить відмовити в його задоволенні на тій підставі, що позивач не надає можливості відповідачу спілкуватись з дітьми та дозвіл на виїзд дітей з матір?ю за межі України. В той же час відповідач зазначає, що відсутні підстави для звернення позивача до суду із заявленими вимогами, оскільки у випадку звернення позивача із таким проханням, вона надає дозвіл на виїзд дітей у супроводі батька. На даний час позивач не повідомив країну прямування, мету поїздки, час виїзду та час повернення, час перебування, супроводжуючих осіб та не звертався із проханням надати такий дозвіл, а тому відсутні підстави вважати що між сторонами існує спір. Відповідь на відзив до суду не надходила. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили. А тому у відповідності до положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність відповідача та її представника. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, вислухавши представника позивача, позивача, врахувавши відзив відповідача, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.11.1997 року. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 17.05.2018 року шлюб між сторонами розірвано. 08 квітня 2016 року народились [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтв про народження. В свідоцтвах про народження дітей батьками зазначені - [PERSON] - батько та [PERSON] - мати. [PERSON] зверталась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання дітей та судовим наказом від 13.07.2018 року стягнуто з батька на утримання дітей 1/3 частину усіх видів його заробітку, починаючи з 21.06.2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Проте [PERSON] подав заяву про перегляд судового наказу за ново виявленими обставинами та постановою Київського апеляційного суду м.Києва від 14.05.2019 року у видачі судового наказу за заявою [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів на двох дітей відмовлено. Зазначеною постановою встановлено, що [PERSON] мешкає разом із своїми дітьми у СТ « [ADDRESS] », вул..Сагайдачного, 1 Вишгородського району [ADDRESS] , хоча зареєстровані в [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, листом від 22.08.2019 року представник позивача звертався до [PERSON] , направивши на адресу її реєстрації, з проханням надати згоду на виїзд дітей за кордон у період з 01.01.2020 року до 15.02.2020 року для оздоровлення та відпочинку - до Австрії та Італії. Вказаний лист, як вбачається з повідомлення сайту Укрпошти [PERSON] отримала особисто 27.08.2019 року. З аналогічним проханням представник позивача звертався до відповідача у вересні 2019 року, проте конверт повернувся без вручення. В судовому засіданні, яке відбулось 08.11.2019 року [PERSON] зазначила, що вона не заперечує надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дітей з батьком у строки та країни зазначені в позовній заяві. А тому судом було надано сторонам строк до 15.11.2019 року для надання такої заяви-згоди. В судове засідання, яке відбулось 15.11.2019 року відповідач та її представник не з`явились, не надали суду доказів надання згоди на виїзд дітей без супроводу матері. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що відповідач йому не повідомляла, що вона надала таку згоду. Частиною 3 ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь - який час повернутися в Україну. Відповідно до ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Пункт 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України №231 від 31.03.1995, вказує, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Пунктами 3, 4, 5 постанови КМ України від 27.01.1995 №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» передбачено, що: виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. У разі посилання на цей закон слід указувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Статтями 7, 155 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Статтями 3,6 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, учасником якої є Україна з 27.09.1991 року, встановлено - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративним чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави - учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Стаття 27 цієї Конвенції передбачає - держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 №231 оформлення проїзного документу дитини здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально . Судом встановлено, що діти постійно проживають разом з батьком, відповідачка проживає окремо та на даний час, як повідомили сторони суду, вирішується питання про визначення місця проживання дітей, остаточне рішення не прийнято. Батько дітей піклується про їх фізичний і духовний розвиток, навчання, забезпечує дітей усім необхідним, у той же час, діти бажають розвиватися, подорожувати. Відповідач згоди на тимчасовий виїзд дітей за кордон не надала, вказуючи при цьому, що позивач порушує її права на участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними. Суд вважає, що інтереси батьків мають право на реалізацію такою мірою та в такий спосіб, які відповідатимуть саме інтересам забезпечення повноцінного розвитку та зростання неповнолітньої дитини. Відповідач не надав доказів, які б свідчили про те, що нею особисто зроблено для створення належних умови задля забезпечення та гарантування повноцінного, здорового, гармонійного розвитку її неповнолітніх дітей. Суд має виходити з того, що правам матері неповнолітніх дітей кореспондують відповідні обов`язки, які мають виконуватись батьками. Суд погоджується з доводами відповідача про те, що чинним законодавством передбачено можливості ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди матері, такі поїздки можуть мати разовий характер з визначенням відповідного часового проміжку перебування у відповідній державі, а надання судом дозволу без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства. Таким чином, суд вважає, що тимчасовий виїзд дітей разом з батьком за межі України з метою оздоровлення та відпочинку є доцільним для розвитку дітей і повністю відповідає їх інтересам. Відмовляючи у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон на оздоровлення, мати діє всупереч інтересам дітей. Доказів того, що позивач виїздить з дітьми на постійне місце проживання до Австрії та Італії суду не надано і в ході судового розгляду не здобуто. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що діти проживають з батьком (проти чого відповідач не заперечує), який забезпечує їм повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей з батьком до Австрії та Італії із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дітей. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дітей не може тлумачитися на шкоду інтересам дітей, а тимчасовий виїзд дітей за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків хто здійснює забезпечення дітям рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дітей передбаченої законодавством можливості брати участь у їх вихованні та спілкуванні з ними. Зазначена позиція висвітлена Верховним Судом України у постанові від 4 липня 2018 року, справа № 712/10623/17, провадження № 14-244цс18. Крім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved