Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

05.04.2017 року позивач [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вище зазначеною позовною заявою, вимоги якої в ході судового розгляду були уточнені, та відповідно до яких просив суд: визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS], та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.( а.с. 1-3, 63-66). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником будинку [ADDRESS]. У даному будинку також зареєстрований його син, відповідач у справі, [PERSON], який не проживає в будинку з 2007 року, а також не допомагає його та земельну ділянку утримувати. Як зазначив позивач, у зв'язку з малим розміром пенсії йому з дружиною стало неможливо сплачувати за комунальні послуги для утримання будинку, а тому мають намір продати свій житловий будинок та земельну ділянку і придбати квартиру. Зазначив, що відповідач чинить в цьому перешкоди, і без його дозволу, як власника будинку, зареєстрував свою дочку, відповідача [PERSON], [INFO], яка від дня свого народження в спірному будинку не проживає. Реєстрація відповідача та малолітньої онуки, які не проживають в належному йому будинку більше року, створює перешкоди вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном. Також звернув увагу суду, що відповідач [PERSON] створив свою окрему сім'ю з якою постійно проживає, та являється власником квартири за адресою: [ADDRESS], де може зареєструватися сам та зареєструвати свою дочку. Відповідач [PERSON] 31.08.2017 року звернувся до позивача [PERSON] із зустрічною позовною заявою, вимоги якої були уточнені, та відповідно до яких просив суд: зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні жилим приміщенням в будинку [ADDRESS], зокрема надати [PERSON] ключі від замків, встановлених на вхідних дверях до будинку, та замків встановлених на фірточці і воротах огорожі прибудинкової території будинку, та забезпечити йому, [PERSON], доступ до кімнати, якою він користується, кухні і ванної кімнати в будинку [ADDRESS] ( а.с.37-42, 60,61). Зустрічні позовні вимоги обґрунтовує наступним. [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], який відноситься до приватного житлового фонду. Вважає, що посилання позивача за первісним позовом на норми ст.ст. 71, 72 ЖК України не можуть бути застосовані для вирішення житлових питань, що виникли між власником житлового будинку приватного житлового фонду та членом його сім'ї. Дані правовідносини регулюються нормами ст.ст. 150-174 ЖК України. Зазначив, що він є рідним сином позивача за первісним позовом, членом сім'ї власника будинку, який не руйнує, не псує будинок, займається благоустроєм будинку та прибудинкової території. Однак, [PERSON], починаючи з червня 2015 року, заборонив займатися благоустроєм будинку та викинув його речі, безпричинно влаштовує скандали, обмежує право користування даним будинком. Агресивною поведінкою свого батька [PERSON], вважає ту обставину, що 19.05.2007 року одружився без його згоди. У червні 2015 року відповідач за зустрічним позовом [PERSON] звертався до суду з позовом про визнання втратившим [PERSON] право на користування жилим приміщенням, але рішенням Апеляційного суду від 15 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено, рішення набуло чинності та ніким не оскаржувалося. Зазначив, що тимчасово проживає на орендованих квартирах, іншого постійного місця проживання у нього немає, а позбавлення його права користування жилим приміщенням в спірному будинку призведе до того, що він буде людиною без постійного місця проживання, а з огляду на ч.4 ст.29 ЦК України, не визначеним буде і місце проживання його доньки [PERSON] Вважає, що відповідач за зустрічним позовом, [PERSON], не пускаючи його до жилого приміщення після 15 жовтня 2015 року порушує, передбачене ст.156 ЖК України, його право, як члена сім'ї власника житлового будинку, на користування жилим приміщенням у жилому будинку, що перебуває у його власності. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просили задовольнити вимоги зустрічного позову, а в задоволенні первісного позову просили відмовити. Суд, перевіривши повноваження представників, заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, допитавши свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS], на підставі Свідоцтва про право особистої приватної власності на житловий будинок [NUMBER], виданий 27.09.2000 виконавчим комітетом Гірської сільської ради, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕЕХ 772360, виданого 27.11.2015 року Реєстраційною службою Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області( а.с.5,6). Згідно рішення Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області № 71-3-VII від 24 грудня 2015 року « Про перейменування окремих вулиць села Гора», [ADDRESS] було перейменовано на [ADDRESS].( а.с.72,73). Також встановлено, що [PERSON] та його малолітня дочка [PERSON], [INFO] (а.с.43), зареєстровані в належному [PERSON] на праві власності будинку за адресою : [ADDRESS], що підтверджується довідками виконавчого комітету Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області: № 1392-02-28-17 від 21.08.2017 р. та № 1596-02-28-17 від 19.09.2017 р.( а.с.44, 69). При цьому, з наданої довідки вбачається, та сторонами визнано, що відповідач зареєстрував місце проживання своєї малолітньої доньки [PERSON], [INFO], за місцем своєї реєстрації - в будинку позивача, 26.01.2016 року, коли сам за вказаною адресою вже тривалий час не проживав. Як визнав відповідач, малолітня [PERSON] будучи зареєстрованою з січня 2016 року в будинку [ADDRESS], не проживає в ньому з дня свого народження, поскільки проживає разом зі своїми батьками. Крім того, та обставина, що відповідачі за первісним позовом за вказаною адресою місця реєстрації не проживають більше одного року, підтверджується: актами обстеження житлових умов від 13.11.2015 року, від 27.12.2015 р.; актами обстеження, складених 12.11.2016 р. № б/н та 18.03.2017 р. № б/н депутатом Гірської сільради Чемерис І.В.; актом обстеження умов проживання, складеного 13.09.2017 року в.о. начальника ССДСБРДА Корніякою Л.Г.(а.с.20-23, 55, 68), а також показаннями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до вимог ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а також відповідно до змісту ч. 2 вказаної статті, обрати способи захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі припинення правовідношення та припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення . А також, с уд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом ч.1 та 2 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає, що оскільки [PERSON] та малолітня [PERSON], які зареєстровані в належному позивачу за первісним позовом будинку, тривалий час, без поважних причин не проживають в ньому - вони втратили право користування вказаним жилим приміщенням. В зв'язку з цим, позовні вимоги в цій частині суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Проте, в частині заявленої вимоги щодо примусового зняття відповідачів за первісним позовом з реєстраційного обліку у вище вказаному житловому будинку, суд вважає заявлену позовну вимогу безпідставною та такою, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та не підлягає задоволенню, оскільки відповідачі за первісним позовом цим же рішенням вже визнані такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, що вже є підставою для здійснення зняття їх з реєстрації місця проживання в позасудовому порядку, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання». Щодо заявлених [PERSON] зустрічних позовних вимог, суд, відмовляючи у їх задоволенні, виходить з того, що вони не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та спростовані встановленими в судовому засіданні вищенаведеними обставинами. Відповідно до ч. 1ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Встановлено, що між власником будинку, [PERSON], та членом сім'ї власника житла [PERSON] домовленостей на укладання такої угоди досягнуто не було. Твердження позивача за зустрічним позовом [PERSON], про відсутність у нього іншого жилого приміщення для проживання, не спростовують вищенаведених висновків суду, оскільки з моменту ухвалення судового рішення Апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року (а.с.47-50), яким було відмовлено [PERSON] у задоволенні аналогічних вимог щодо визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком по [ADDRESS], відповідач в будинок не вселився, та більше року в будинку не проживає. При цьому суд звертає увагу, що надані відповідачем [PERSON] висновки Бориспільського відділу поліції за 05.01.2016 та 06.02.2016 року, за змістом яких відповідач двічі звертався до відділу поліції із заявами про те, що батько не впустив (перешкоджає проживати) до будинку (а.с.53,54), не доводять того факту, що протягом року з квітня 2016 року по квітень 2017 року, що передував зверненню позивача з даним позовом до суду, відповідач вживав будь-які дії, щоб вселитися і проживати за місцем своєї реєстрації в належному позивачу будинку. Зокрема, до звернення позивача до суду з даним позовом, з відповідними вимогами щодо усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням в належному позивачу на праві власності будинку, відповідач також не звертався. Крім того, самі по собі такі звернення відповідача до поліції, не свідчать про те, що позивач створював перешкоди відповідачу у вселенні та проживанні в будинку, оскільки з наведених у висновках поясненнях позивача [PERSON]., останній пояснював, що конфлікт між ним та сином виник через вимогу останнього, тобто відповідача [PERSON], переоформити на нього право власності на частину будинку. Встановлені в судовому засіданні обставини, на думку суду свідчать про те, що поведінка відповідача [PERSON] є не добросовісною, оскільки відповідач тривалий час, більше року в будинку, що належить позивачу не проживає, і докази того, що позивач створює йому такі перешкоди, відсутні. Так, відповідно до вимог ч.2, 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Суд також враховує, що відповідно до вимог ч.3 ст.16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. З урахуванням викладених, встановлених в судовому засіданні обставин, судом не встановлено будь-яких законних підстав для збереження за [PERSON] права користування спірним жилим приміщенням, а отже відповідача та його малолітню доньку [PERSON] слід визнати такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням. При цьому суд також враховує, що малолітня [PERSON] може бути зареєстрована за місцем реєстрації її матері в тому самому порядку, як це було зроблено відповідачем в належному позивачу будинку. Той факт, що у власності матері дитини є частина приватизованого житла, квартири в м.Києві, відповідачем та його представником не оспорюється. Відповідно до вимог ст.88 Цивільного процесуального кодексу України понесені позивачем за первісним позовом [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача в розмірі 1280 гривень( а.с.4,62), а понесені відповідачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial