Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

05.08.2019 року позивач звернувся до суду із позовом в якому просив: визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що він є власником зазначеної квартири, яку було набуто у власність на підставі договору купівлі - продажу від 29.07.2019 року. Право власності позивача на вказану вище квартиру зареєстровано в установленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, як зазначає позивач, згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Києва від 29.07.2019 року, у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані відповідачі. Позивач зазначив, що відповідачі фактично не проживають у вказаній квартирі, проте наявність реєстрації місця проживання відповідачів у вказаній квартирі перешкоджає позивачу, як власнику, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про час та місце слухання справи, до суду заперечення (відзив) на заявлені вимоги не надійшли. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідачів та ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані суду докази, вислухавши пояснення позивача, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу квартири від 29.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. та зареєстрованим в реєстрі за № 46330. Продавцем квартири, за договором купівлі-продажу був [PERSON] . З наведеного вбачається, що з укладенням договору купівлі - продажу від 29.07.2019 року позивач набув право власності, а [PERSON] втратив право власності на квартиру [ADDRESS] та правомочності власника, як-то право володіння, користування та розпорядження квартирою. Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва від 29.07.2019 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] з 07.09.2010 року, [PERSON] , [INFO] з 14.09.2010 року, [PERSON] , [INFO] з 17.09.2011 року. Також реєстрація відповідачів в квартирі підтверджується отриманими відповідями на запит суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, а також Верховним Судом у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 727/11132/14-ц. Таким чином, суд прийшов до висновку, що із втратою попереднім власником права власності на квартиру, припиняється право членів сім`ї власника квартири користуватись цим житловим приміщенням та осіб, які з його згоди набули права користування цим житлом. Права відповідачів на користування квартирою були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, та з припиненням права власності [PERSON] , припинилося і його право користування житлом. З цих підстав суд приходить до висновку, що відповідачі втратили право користування вказаним жилим приміщенням. Усі зазначені вище та проаналізовані положення чинного законодавства кореспондуються з нормами ст.ст.13, 41 Конституції України і ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими закріплені основні принципи здійснення права власності та його обмеження: по-перше, встановлено право безперешкодно ів повному обсязі здійснювати правомочності власника щодо свого майна; по-друге, визначено межі допустимого розумного втручання держави у здійснення правомочностей власника. Причому таке втручання повинно бути законним і має здійснюватися з дотриманням принципу справедливого балансу між публічними і приватними інтересами. Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23.09.82), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом конвенції в цілому і також відображено у структурі ст.1 Першого протоколу. Відповідно до положень норм ч. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. А тому на підставі встановлених в судовому засіданні обставин, перевірених відповідними доказами, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved