Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

05.05.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, який 29.09.2015 року уточнив, та просить визнати ДУ «Інститут еволюційної екології НАН України» таким, що порушив права позивача як споживача послуг, передбачених п. 7 ст. 1, ч. 8 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а також п. 1 п. 2 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»; визнати неправомірним встановлення і стягнення плати за вхід у Парк-памятку садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Феофанія» та заборонити її стягнення з громадян /в тому числі з [PERSON]О./ у подальшому, до моменту узгодження такої плати з уповноваженими законом органами; визнати неправомірною відмову ДУ «Інститут еволюційної екології НАН України» у видачі відповідного розрахункового документу за отримані кошти; стягнути з ДУ «Інститут еволюційної екології НАН України» матеріальну шкоду у розмірі 45 грн., стягнути з ДУ «Інститут еволюційної екології НАН України» моральну шкоду у розмірі 20\~000 грн. та стягнути з ДУ «Інститут еволюційної екології НАН України» на користь держави судовий збір. При цьому позивач посилається на те, що 18.04.2015 року приблизно о 15.00 год. він разом із сім'єю відвідав парк-памятку садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Феофанія», за що на вимогу охоронця сплатив у касу вартість квитків, а саме 5 грн. за дитину, та по 10 грн. за 3 дорослих, а також 10 грн. за стоянку автомобіля. Після отримання квитків, позивач просив надати йому касовий /фіскальний/ чек або приходний касовий ордер, але отримав відмову касира. Вказаними протиправними діями позивачу завдано матеріальну та моральну шкоду, у зв'язку з чим, він змушений звертатись до суду із позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просить його задовольнити. Представник відповідача Державної наукової установи «Інститут еволюційної екології НАН України» у судовому засіданні підтримала надані письмові заперечення на позовну заяву. При цьому пояснила, що право встановлювати плату за відвідування Парку надано Президії НАН України та закріплено у Статуті від 01.11.2013 року № 664. Надання послуг з паркування автомобілів передбачено Постановою КМ України від 28.12.2010 року. Представник відповідача вказала, що надання касиром наряду із квитком за відвідування парку ще й фіскального чеку призведе до подвійної бухгалтерії. Оскільки, позивачем не визначено в позові які саме порушено його права, та у який спосіб, представник просить відмовити у позові. Зазначає також, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав. Не підлягають задоволенню і вимоги про відшкодування моральної шкоди, так як до позову не надано жодного належного та допустимого доказу щодо моральних страждань позивача. Вислухавши позивача та представника відповідача, допитавши позивача у якості свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 18.04.2015 року позивач [PERSON] разом із сім'єю відвідав парк-памятку садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Феофанія» інституту еволюційної екології НАН України, за вхід до якого була сплачено до каси вартість квитків, а саме 5 грн. за дитину, та по 10 грн. за 3 дорослих, а також 10 грн. за стоянку автомобіля, що вбачається із одноденних квитків на відвідування парку та квитка за стоянку автомобіля /а.с. 5/. В ході розгляду справи позивач на спростування заперечень відповідача стосовно невірно обраного ним способу захисту порушеного права посилався на правову позицію Верховного Суду України щодо того, що перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачений ст. 16 ЦК України, є невичерпним. В зв'язку з чим, судом ставилось на обговорення питання про розєднання вимог позивача в частині вимог про захист прав споживача, та вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Однак, [PERSON] наполягав саме на розгляді справи з даними заявленими позовними вимогами в одному провадженні. У позові [PERSON] посилається на незаконність встановлення плати за відвідування парку-памятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Феофанія» інституту еволюційної екології НАН України. Згідно ч. 2 ст. 47 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що за відвідування територій та об'єктів природно-заповідного фонду їх адміністрації, а також підприємства, установи, організації і громадяни, у підпорядкуванні яких перебувають ці території та об'єкти, за погодженням із спеціально уповноваженими державними органами можуть встановлювати плату. Відповідно до п. 2.4. Статуту Державної установи «Інститут еволюційної екології НАН України», затвердженого розпорядженням Президії НАН України 01.11.2013 року № 664, для збереження території парку «Феофанія» Інститут має право, зокрема, встановлювати плату за відвідування парку «Феофанія», вїзд на територію парку «Феофанія» транспортних засобів та надання будь-яких інших платних послуг. Таким чином, право встановлювати плату за відвідування парку надано Президією НАН України, як спеціально уповноваженим державним органом, та закріплено у Статуті Інституту. Крім того, надання послуг з паркування автотранспортних засобів передбачено у п. ІІІ «Перевезення туристів, відпочиваючих; користування автостоянками, пристанями (причалами), що належать установам природно-заповідного фонду» Постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2010 року № 1913 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися бюджетними установами природно-заповідного фонду». При цьому, Інститут відповідно до вказаних нормативних актів видав наказ № 4 від 05.01.2015 року «Про затвердження платних послуг», яким встановив прейскурант /вартість/ платних послуг, які надаються протягом бюджетного року з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року. Вказаний наказ та прейскурант містяться в матеріалах справи. Отже, посилання позивача на незаконність встановлення плати за відвідування парку-памятки «Феофанія» спростовуються проаналізованими нормативно-правовими актами та дослідженим наказом № 4 від 05.01.2015 року та прейскурантом. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання неправомірним встановлення і стягнення плати за вхід у Парк-памятку садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Феофанія» та заборону її стягнення з громадян у подальшому, не підлягають задоволенню, так як є безпідставними, та спростовуються дослідженми письмовими доказами, які суд вважає належними та допустимими. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання неправомірною відмову ДУ «Інститут еволюційної екології НАН України» у видачі відповідного розрахункового документу за отримані кошти, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно ч. 8 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець залежно від характеру і специфіки виконаної роботи (наданої послуги) зобов'язаний видати споживачеві розрахунковий документ, що засвідчує факт виконання роботи (надання послуги). Суд погоджується із запереченнями представника відповідача, що положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено одночасне надання декількох розрахункових документів /так як це призведе до ведення подвійної бухгалтерії/ на підтвердження укладання усного договору на отримання послуги. Крім того, позивач [PERSON] добровільно уклав усний договір на отримання послуг з відвідування парку, тобто позивач визнав вартість, умови послуги і добровільно скористався нею, на підтвердження чого [PERSON] отримав квитки за відвідування парку. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] і в цій частині як і в частині відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 45 грн., не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та безпідставні. Щодо позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20\~000 грн., суд зазначає наступне. Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт /послуг/, передбачені параграфом 3 глави 82 ЦК України. Аналіз зазначених норм свідчить, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної школи у тих випадках, якщо шкода завдана майну споживача або завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. 14.12.2015 року у судовому засіданні допитано позивача [PERSON] за його клопотанням як свідка. Так, [PERSON], як свідок стверджує, що він отримав від відповідача дві послуги, а саме платне відвідування парку та оплатне користування автостоянкою, які вважає незаконними. Відносно моральних страждань пояснив, що у нього мати лікар, яка рекомендувала йому приймати заспокійливе для поліпшення самопочуття та режиму сна. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Однак, всупереч положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України, позивач [PERSON] не надав до суду належних та допустимих доказів щодо моральних страждань, у зв'язку з чим вимоги [PERSON] в цій частині також не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані, недоведені та безпідставні. З урахуванням викладеного, проаналізувавши викладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню, так як необґрунтована, недоведена та безпідставна.

Outcome: dismissed