Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

05.03.2015 року [PERSON] звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в сумі 37000 грн., інфляційні втрати в сумі 10767 грн., три проценти річних в сумі 1824,66 грн. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що 20.06.2013 року він уклав договір позики із відповідачем, відповідно до якого надав останньому позику в розмірі 37000 грн., котру відповідач повинен був повернути до 26.06.2013 року. На підтвердження укладення договору відповідачем була надана йому написана власноручно розписка. По даний час відповідач позичені кошти не повернув, його вимоги повернути позику в добровільному порядку - ігнорує. У зв'язку із цим він змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Вважає, що в силу вимог ст.625 ЦК України, відповідач повинен сплатити йому інфляційні втрати в сумі 10767 грн. та три проценти річних в сумі 1824,66 грн., починаючи з 27.06.2013 року по дату звернення із позовом - 16.02.2015 року. До початку розгляду справи по суті, в попередньому судовому засіданні 02.04.2015 року, позивач [PERSON] подав заяву про зміну підстав позову, в якій зазначив, що змінює підстави заявленого ним позову, обґрунтовуючи їх тим, що він та відповідач домовилися про купівлю-продаж сільськогосподарської продукції, в результаті чого [PERSON] придбав у нього сільськогосподарську продукцію на загальну суму 37000 грн. При купівлі продукції відповідач зобов'язувався сплатити кошти в повному обсязі, проте, не сплатив. У зв'язку із не проведенням розрахунку за договором купівлі-продажу, він домовився із відповідачем про заміну зобов'язань на договір позики, який було укладено 20.06.2013 року. За умовами цього договору [PERSON] визнав суму боргу в розмірі 37000 грн. як позику, про що надав боргову розписку, а борг зобов'язувався повернути до 26.06.2013 року. Так як відповідач по закінченню встановленого строку борг в сумі 37000 грн. не повернув, то, в силу вимог ст.1053 ЦК України, просить стягнути його в примусовому порядку, а також інфляційні втрати в сумі 10767 грн. та три проценти річних в сумі 1824,66 грн., починаючи з 27.06.2013 року по дату звернення із позовом - 16.02.2015 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в редакції заяви про зміну підстав позову від 02.04.2015 року, посилаючись на ті самі обставини. Просив стягнути із відповідача [PERSON] на свою користь борг в сумі 37000 грн., інфляційні втрати в сумі 10767 грн. та три проценти річних в сумі 1824,66 грн., починаючи з 27.06.2013 року по дату звернення із позовом - 16.02.2015 року, а також понесені при зверненні в суд судові витрати в сумі 495,92 грн. по сплаті судового збору. Суду пояснив, що займався вирощуванням сільськогосподарської продукції на орендованих ним землях в с. Великі Крушлинці Вінницького району. Відповідач та він у січні 2013 року уклали усний договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції, відповідно до якого він продав відповідачеві насіння кукурудзи на суму 72000 грн. Через три дні після купівлі насіння кукурудзи відповідач провів з ним частковий розрахунок частинами, проте, повний розрахунок за придбане зерно не провів, зсилаючись на відсутність коштів, у зв'язку із чим зобов'язувався розраховуватися найближчим часом. Борг становить 37000 грн. Відповідач не проводить з ним розрахунків досі, не дивлячись на неодноразові звернення, перестав відповідати на телефонні дзвінки, у зв'язку із чим він 20.06.2013 року звернувся до [PERSON] і вони домовилися про новацію боргу в позикове зобов'язання, про що відповідач написав власноручно розписку, в якій визнав суму боргу - 37000 грн. і зобов'язався повернути цей борг до 26.06.2013 року. Він погодився із цим. Строк повернення боргу закінчився, проте, відповідач ігнорує його вимоги про повернення боргу до теперішнього часу, у зв'язку із чим просить задовольнити позов в повному обсязі, стягнути з відповідача суму боргу, інфляційні втрати, три проценти річних та сплачений при зверненні в суд судовий збір. Відповідач [PERSON] в судове засідання, не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення судової повістки (а.с.27), про причини неявки в суд - не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи, чи розгляд справи у його відсутності від відповідача не надходило, у зв'язку із чим суд вважає, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, не з'явився до суду без поважних причин. Заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 10.03.2015 року, відповідач до суду не надав. Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не з'явився до суду без поважних причин, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення розгляду справи не подав, а позивач не зазначив заперечень щодо заочного розгляду справи, то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Вирішуючи спір, суд встановив, що в період січня 2013 року відповідач [PERSON] придбавав у позивача [PERSON] в с. Великі Крушлинці Вінницького району Вінницької області, сільськогосподарську продукцію - насіння кукурудзи, всього на загальну суму 72000 грн. Таким чином, між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції. При цьому відповідачем оплату куплених у позивача товарів - сільськогосподарської продукції, в повному обсязі не проведено, у зв'язку із чим виник борг в сумі 37000 грн. Встановлені судом обставини не заперечуються відповідачем [PERSON], оскільки заперечень щодо вказаних обставин відповідач на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 10.03.2015 року, суду не надав. До того ж, судом встановлено, що 20.06.2013 року відповідач власноручно написав та надав позивачеві боргову розписку, в якій зобов'язувався повернути грошовий борг в сумі 37000 грн. до 26 червня 2013 року, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні та приєднано до матеріалів цивільної справи (а.с.28). Факт написання розписки та наявність боргу в сумі 37000 грн. також не заперечуються відповідачем [PERSON], оскільки заперечень щодо вказаних обставин відповідач на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 10.03.2015 року, суду не надав. Таким чином, між сторонами наявні правовідносини з приводу боргу, що виник із договору купівлі-продажу товарів - сільськогосподарської продукції, який за домовленістю сторін був замінений позиковим зобов'язанням, згідно з вимогами ст.1053 ЦК України, якою передбачено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики. Умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики, а по-третє, це дійсність первинного зобов'язання. Таким чином, за своїм змістом новація - це угода про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв'язку сторін, оскільки замість зобов'язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов'язання. Боргова розписка, що написана відповідачем [PERSON] та надана позивачеві [PERSON], відповідає формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст.1047 ЦК України. Дана розписка підтверджує наступні обставини: факт придбання відповідачем в борг у позивача товару на суму 37000 грн. та новацію даного зобов'язання, що виникло із договору купівлі-продажу, у боргове зобов'язання на суму 37000 грн., а також волевиявлення позивача і відповідача про новацію боргу і повернення суми боргу до 26 червня 2013 року. Оскільки розписка знаходиться у позивача [PERSON], то суд вважає, що дана обставина підтверджує факт зобов'язання відповідача перед позивачем за договором позики у зв'язку із новацією боргу. До даного часу відповідач суму боргу позивачеві не повернув, що вбачається із позовної заяви, матеріалів справи, підтверджується тією обставиною, що борговий документ - розписка, дотепер знаходиться у позивача та не повернута останнім відповідачеві у випадку, якби відповідач сплатив борг, а також не заперечується [PERSON], так як заперечень щодо вказаних обставин відповідач на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 10.03.2015 року, суду не надав. При зверненні в суд позивачем сплачено судовий збір в сумі 495,92 грн. (а.с.1). Відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку позивача, інфляційні втрати за весь час прострочення, починаючи з липня 2013 року по лютий 2015 року становлять 10767 грн. (а.с.3). Як вбачається з розрахунку, у липні 2013 року індекс інфляції складав 99,9, в серпні 2013 року - 99,3, у вересні 2013 року - 100,0, в жовтні 2013 року - 100,4, в листопаді 2013 року - 100,2, в грудні 2013 року - 100,5, тому інфляційні втрати в 2013 році склали 407 грн.; у 2014 році індекс інфляції складав 124,9, тому інфляційні втрати становили у 2014 році 9213 грн.; у січні 2015 року індекс інфляції склав 103,1, тому інфляційні втрати становлять у січні 2015 року 1147 грн. Суд вважає наведені позивачем розрахунки понесених ним інфляційних втрат такими, що заслуговують на увагу і ґрунтуються на належних та допустимих доказах, якими є боргова розписка, витяг з офіційного сайту Міністерства фінансів України про розмір індексу інфляції (а.с.28, 8). Як вбачається з боргової розписки, датою виконання грошового зобов'язання відповідачем зазначено 26 червня 2013 року, з чим погодився позивач (а.с.28). Відтак, період прострочення грошового зобов'язання відповідача перед позивачем складає 188 днів у 2013 році (з 27.06.2013 року по 31.12.2013 року), 365 днів у 2014 році (з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року), 48 днів у 2015 році (з 01.01.2015 року по 16.02.2015 року, тобто до часу підписання позовної заяви позивачем, згідно з його позовними вимогами), а всього - 601 день. Відповідно до розрахунку позивача, три проценти річних становлять 1824,66 грн., з розрахунку за 600 днів прострочення (а.с.3). Суд вважає наведені позивачем розрахунки трьох процентів річних такими, що заслуговують на увагу і ґрунтуються на вимогах ст.625 ЦК України та належних допустимих доказах, якими є боргова розписка (а.с.28), яка підтверджує неповернення боргу відповідачем позивачеві. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини щодо новації боргу в позикове зобов'язання, які регулюються нормами Конституції, Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення боргу. Згідно із ст.1053 ЦК України, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Згідно з ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України). Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язання вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч.1 ст.509 ЦК України). Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України (ч.2 ст.509 ЦК України). Частиною 2 ст.11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини... Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525 ЦК України). Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов'язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом. Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором (ч.ч.2,3,4 ст.604 ЦК України). Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання (ст.629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.ч.1,2 ст.639 ЦК України). Оскільки відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився без поважних причин, не надав суду жодного належного та допустимого доказу, у відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України, на підтвердження факту повернення боргу позивачеві [PERSON], то право позивача невиконанням зобов'язання з боку відповідача порушено і підлягає судовому захисту. Таким чином, дослідивши матеріали справи та здобуті в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Тому, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума боргу - 37000 грн. Також, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача інфляційні втрати за весь час прострочення в сумі 10767 грн. та три проценти річних в сумі 1824,66 грн., згідно з розрахунком (а.с.3). При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Крім того, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 495,92 грн., відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved