Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

06 грудня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про захист прав споживачів, розірвання договору про надання юридичних послуг, стягнення суми сплати за договором та відшкодування моральної шкоди. У позовній заяві зазначено про те, що 09.04.2013 між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання юридичних послуг, яка полягала в складанні позовної заяви про отримання допомоги на утримання неповнолітньої дитини за рахунок держави, оскільки колишній чоловік [PERSON] - [PERSON] на теперішній час відбуває покарання у місцях позбавлення волі. [PERSON] зазначила, що це можливо, проте необхідно укласти з нею договір про надання юридичних послуг та сплатити 1500 грн. Позивач погодилась на такі умови та уклала договір з [PERSON] Проте відповідач узяті на себе зобов'язання не виконала, почала уникати зустрічей з позивачем, через що [PERSON] звернулася до Центрально-Міського РВ макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області із заявою про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за шахрайство. Проте постановою слідчого СВ Центрально-Міського РВ Макіївського МУ ГУ МВС України в Донецькій області від 29.07.2013 кримінальне провадження було закрито через відсутність подій правопорушення, яку позивач отримала 06.08.2013. Таким чином, будучи введеною відповідачем в оману та через гостру потребу в грошових коштах позивач вимушена пристосовуватися до умов та обмежувати себе разом з дитиною в придбанні продуктів харчування, одягу та інше, в зв'язку з чим вона повинна докладати додаткові зусилля для повернення своїх коштів. На підставі викладеного зазначає, що їй спричинено моральну шкоду в розмірі 5000 грн., оскільки відповідач не виконала взяті на себе зобов'язання. Посилаючись на протиправні дії відповідача, якими суттєво порушені права позивача, [PERSON] просила суд розірвати договір про надання юридичних послуг від 09 квітня 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], стягнути з відповідача 1500 грн. збитків у зв'язку з невиконанням умов договору про надання юридичних послуг від 09.04.2013 та 5000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. 10.02.2014 до суду надійшли письмові заперечення [PERSON] на позовну заяву, суть яких зведена до того, що у квітні 2013 року їй зателефонувала [PERSON] з приводу надання допомоги з питання стягнення аліментів на утримання дитини. Під час зустрічі з позивачем [PERSON] пояснила свою проблему, яка полягала в тому, що її колишній чоловік відбуває покарання в місцях позбавлення волі, а на її утриманні знаходиться неповнолітня дитина. Також позивач зазначила, що раніше вона вже зверталась до суду із заявою про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, проте через знаходженням [PERSON] в місцях позбавлення волі виплати проводилися нетривалий час. Проте в неї є відомості про Закон України, відповідно до якого в разі знаходження батька дитини в місцях позбавлення волі сума аліментів погашається державою. На це [PERSON] зазначила, що необхідно переглянути документи з цього питання, а [PERSON] запропонувала їй зібрати всі необхідні для цього документи. Також відповідач попередила позивача, що дана допомога не є її основною діяльністю, вона не є адвокатом та ніколи ним не була, моє постійне місце роботи знаходиться в іншому населеному пункті, через що не може обіцяти швидкості з'ясування її питання, на що [PERSON] надала свою згоду. Після цього 09.04.2013 між нею та [PERSON] було укладено договір про надання юридичних послуг. Через декілька день [PERSON] зателефонувала їй з вимогою негайно зустрітися для того, щоб надати результати роботи відповідача, на що [PERSON] зазначила, що перебуває за межами м. Макіївки. на це позивач відмовила, що, якщо в найближчий час не відбудеться зустріч, вона буде вимушена розірвати договір. На неодноразові пояснення [PERSON] з приводу того, що вирішення питання [PERSON] потребує часу, а також що це не є основним видом її діяльності позивач не реагувала та наполягала на результатах в найближчий час. Після повернення [PERSON] до м. Макіївки вона зателефонувала [PERSON], проте остання не відповіла, проте слідуючого дня сама прийшла до відповідача за місцем її проживання та почала звинувачувати [PERSON] в тому, що остання отримала гроші, а питання залишилося невирішеним. На пояснення відповідача позивач вимагала лише результатів виконаної роботи, при цьому зазначивши, що бажає розірвати укладений між ними договір з власної ініціативи. Через три дні [PERSON] та [PERSON] зустрілися та остання надала угоду про розірвання договору. [PERSON] забрала два примірники даної угоди та зазначила, що їй необхідно декілька днів для ознайомлення з даними документами. Після цього позивач з відповідачем не зустрічалися, [PERSON] на телефонні дзвінки не відповідала. Приблизно у липні 2013 року за місцем проживання [PERSON] прийшли робітники міліції та повідомили її, що від [PERSON] надійшла заява за фактом шахрайських дій та була допитана вказаними робітниками, про що останніми було складено протокол. Після цього 06.02.2014 з Центрально-Міського районного суду м. Макіївки отримала копію вищевказаної позовної заяви. Стосовно позовних вимог позивача [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди зазначила, що [PERSON] приховала від суду той факт, що під час виникнення даних спірних обставин вона знаходилась у цивільному шлюбі та перебувала на шостому місяці вагітності, що спростовують доводи позивача в тому, що вона самостійно утримує неповнолітню дитину, а також про те, що [PERSON] сама не надала можливості відповідачу виконати в повному обсязі взяті на себе зобов'язання. На підставі викладеного просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні 25.02.2014 позивач просила заявлені позовні вимоги задовольнити, проти винесення заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач у судове засідання, призначене на 25.02.2014, не з'явилася, про день та час розгляду справи була сповіщена належним чином, про що свідчить довідка про доставку SMS-повідомлення, яке остання отримала 13.02.2014 (а.с. 30). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 224 ЦПК України у випадку неявки в судове засідання відповідача, належним чином повідомленого і від якого не надходила заява про розгляд справи у його відсутність або якщо вказані ним підстави неявки визнано неповажними, суд може прийняти заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач була належним чином повідомлена про час та місце слухання справи, а позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у заочному порядку. Під час здійснення судового розгляду були встановлені наступні фактичні обставини. Так, матеріалами справи підтверджено, що 07.06.2013 між [PERSON] та [PERSON] 09.04.2013 була укладено договір про надання юридичних послуг (а.с. 4-5). За умовами п. 1.1. Виконавець надає Замовнику юридичні послуги на умовах даного договору, а Замовник зобов'язується їх прийняти та сплатити. При цьому за п. 2.2. договору загальна вартість послуг надання юридичної допомоги складає 1500 грн. замовник при підписанні даного договору передає Виконавцю суму оплати за надання послуг юридичної допомоги в розмірі 750 грн. під час підписання договору сторонами. Остаточну суму загальної оплати надання послуг Замовник зобов'язаний внести в строк до 30.04.2012. Відповідно до п. 4.1. договору в разі порушення своїх зобов'язань по даному договору сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та діючим законодавством України. Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. При цьому, відповідно до умов п. 4.4. Замовник має право розірвати даний договір тільки за умов невиконання або неналежного виконання Виконавцем своїх зобов'язань по даному договору. Допитана в судовому засіданні 25.02.2014 в якості свідка [PERSON] показала, що знайома з позивачем за сімейними обставинами. Оскільки на теперішній час її колишній чоловік - [PERSON], який також є колишнім чоловіком позивача та від шлюбу з яким у свідка, а також у [PERSON] є неповнолітні діти, відбуває покарання в місцях позбавлення волі, останній не сплачує аліменти на утримання неповнолітньої дитини. На роботі [PERSON] порадили [PERSON] як юриста. [PERSON] запропонувала [PERSON] звернутися до [PERSON] 09.04.2013 [PERSON] разом з [PERSON] зустрілися з [PERSON], виклали їй всі обставини справи, на що [PERSON] зазначила, що зможе їм допомогти, проте необхідно укласти з нею договір про надання юридичних послуг. Того ж дня між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання юридичних послуг, предметом якого було зібрання документів, а також оформлення та подача до суду заяви про отримання допомоги на утримання неповнолітньої дитини за рахунок держави, оскільки колишній чоловік [PERSON] не сплачує їй аліменти. Також свідок зазначила, що відповідач гроші за виконану роботу отримала 09.04.2013 в розмірі 750 грн. та десь в травні 2013 року ще 750 грн., проте роботи своєї не виконала. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об'єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Як слідує із змісту позовної заяви спірні відносини виникли внаслідок неналежного виконання [PERSON] своїх зобов'язань за договором про надання юридичних послуг, тому до таких відносин слід застосувати положення ЦК України в частині, що регулюють зобов'язання з надання послуг, а також загальні питання виконання зобов'язань та правових наслідків їх порушення. Вимогами ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.2 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крім того, вимогами ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). За приписами ст. 901 глави 63 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання Згідно вимогам норм ст. 902 та ч. 1 ст. 903 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У даному випадку 09.04.2013 сторони уклали договір про надання юридичних послуг, яких саме послуг - у договорі не зазначено. У п. 1.1. договору мова ведеться про найбільш повний захист інтересів Замовника під час ведення його справ (без обмежень) у будь-яких спорах, встановленні фактів у судах всіх рівнів та інстанцій, органах юстиції, виконавчої служби, прокуратури, державних органах України та будь-яких інших з усіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі, у ому числі й з правом звернення з позовом, отримання рішення суду, його оскарження, звернення рішення до виконання, отримання виконавчого листа та звернення його до виконання. Строк дії у договорі не визначено. Як було встановлено в судовому засіданні відповідач не в повному обсязі здійснила захист [PERSON], оскільки нею не було складено позовну заяву та не подано її до суду в інтересах позивача. За таких обставин у [PERSON] відсутні докази виконання нею зобов'язань за договором - коли, які і в якому обсязі надавались нею юридичні послуги позивачу. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Враховуючи те, що з умовами спірного договору позивач погодилася, про що свідчить її підпис, а також той факт, що позивачем умови договору в частині сплати відповідачу суми за надання юридичних послуг в розмірі 1500 грн., а також враховуючи те, що позивач зверталася в досудовому порядку до відповідача з вимогою про розірвання договору та повернення сплаченої при його укладанні суми суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання договору про надання послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 906 ЦК України, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Судом на підставі сукупності доказів встановлено, що відповідач не виконала умови договору та не надала замовнику передбачені у договорі послуги, що змусило позивача звернутися до відповідача з заявою про розірвання договору та повернення коштів. Разом з тим, відповідачем вказана заява проігнорована, договір не розірваний, кошти позивачу не повернуті, вказані факти, в сукупності з приписами ст. ст. 3, 901-907 ЦК України, ст. 11 ЦПК України, а також п. п. 4.1. та 4.4. договору про надання юридичних послуг від 09 квітня 2013 року переконують суд у наявності підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] збитків у зв'язку з невиконанням умов договору про надання юридичних послуг від 09.04.2013 в розмірі 1500 грн. Що ж стосується позовних вимог в частині відшкодування завданої моральної шкоди, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.95 р. (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Ч. 1 ст. 1167 ЦК України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Загальні умови відшкодування моральної шкоди визначені статтею 23 ЦК України, згідно ч.ч. 1-3 якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 р. (зі змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При відшкодуванні моральної шкоди в судовому порядку її розмір визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Також при визначенні розміру завданої моральної шкоди враховуються вимоги розумності та справедливості. У своєму рішенні суд повинен навести мотиви визначення відповідного розміру такої моральної шкоди. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що сам факт невиконання відповідачем умов договору мав негативний вплив на психологічний стан та звичайний спосіб життя позивача у справі, тому позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню та з відповідача підлягає стягненню 100 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Також судом під час розгляду справи було з'ясовано, що [PERSON] зверталася до суду з вимогами про захист прав споживачів, у зв'язку з чим в силу вимог п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору. За приписами ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] являли собою вимоги нематеріального характеру, тому з огляду на вимоги ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції від 23.10.2013), судові витрати у вигляді судового збору, що покладаються на відповідача та стягуються до Державного бюджету України, мають складати 0,2 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, тобто 229,40 грн., оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» станом на 1 січня поточного року встановлено розмір мінімальної заробітної плати на рівні 1147 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial